Справа № 2-1972/10
РІШЕННЯ

Іменем України

01.11.2010 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А.Я.

при секретарі Тичковській Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Донецького міського округу ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2010 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 16 жовтня 2009 року померла її мати ОСОБА_4.

Спочатку, на думку позивачки, все своє майно, що складалось з будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Космонавтів, 6, померла залишила їй та її брату ОСОБА_2 на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори 24 листопада 2006 року за реєстровим № 2-3369. У встановлені законом строки ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але нотаріус їй повідомила, що існує інший заповіт, який померла склала незадовго до своєї смерті на користь лише відповідача.

У звязку з цим та сумнівами позивачка звернулася до Києво-Святошинського районного суду відповідно до ст. 137 ЦПК України з заявою про забезпечення доказів до подачі позовної заяви. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 18 січня 2010 р. було забезпечено витребування доказів. Після виконання даної ухвали виявилось, що померла неодноразово складала заповіти після підписання вище згаданого заповіту: 18 вересня 2007 року ОСОБА_4 складала на користь ОСОБА_1 заповіт, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2028, а також матірю позивачки було складено на користь відповідача 17 серпня 2009 року у місті Донецьк під час проходження нею курсу дистанційної променевої терапії у радіологічному відділенні № 3 Донецького обласного протипухлинного центру і посвідчено у приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу за реєстровим № 1651.

Останній зазначений заповіт позивачка вважає недійсним з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 225 ЦК України, оскільки на день посвідчення заповіту на користь відповідача померла страждала на рак мозку і перебувала на лікуванні у м. Донецьку, до цього з червня 2009 року проходила лікування у різних медичних закладах, що підтверджується медичною документацією.

Позивачка наголошувала на тому, що невіддільною складовою злоякісних пухлинних захворювань головного мозку є інтоксикація, пов'язана із впливом продуктів розпаду пухлини на організм. Інтоксикація впливає на загальний стан і психічні функції хворих (усвідомлення ситуації, оцінка прогнозу свого стану, інтелектуальні та мнестичні функції). На характер психічних порушень впливає також вид проведеного лікування, зокрема й застосування наркотичних препаратів.

Виходячи з викладеного та посилаючись на ч. 1 ст. 225 ЦК України, ОСОБА_1 просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідчений 17 серпня 2009 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу за реєстровим № 1651, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, понесені нею в ході розгляду справи.

В подальшому позивачка уточнила формулювання своїх позовних вимог, остаточно просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідчений 17 серпня 2009 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 і зареєстрований за № 1651, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, понесені нею в ході розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримала позов, просила задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання зявився, проти задоволення позову заперечував, наголошуючи, що померла ОСОБА_4 під час підписання заповіту значення своїх дій усвідомлювала.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, наявні письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 повинні бути повністю задоволені з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2009 року померла мати сторін по справі ОСОБА_4.

Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України сторони звернулися до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

За своє життя померла складала тричі заповіт на своє майно.

На підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори 24 листопада 2006 року за реєстровим № 2-3369, ОСОБА_4 заповіла належну їй частку будинку, що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Космонавтів, 6, ОСОБА_2, а земельну ділянку, що знаходиться за цією ж адресою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

18 вересня 2007 року ОСОБА_4 знову складала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2028, яким заповіла земельну ділянку, яка знаходиться в смт. Липовець Вінницької області, на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частинах, а все інше своє майно на користь ОСОБА_1

17 серпня 2009 року померлою матірю сторін у справі було складено на користь відповідача у місті Донецьк заповіт і посвідчено його у приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу за реєстровим № 1651.

З інформаційної довідки КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 159 від 25 січня 2010 року, наданої на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду від 25 січня 2010 року, та Державного акта про право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2400/252 від 22 червня 1996 року, вбачається, що на момент смерті ОСОБА_4 була власницею 43/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Космонавтів, 6, та земельної ділянки площею 0,0461 га з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку та господарських будівель», що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Космонавтів, 6А.

З медичної карти амбулаторного хворого № 63, наданої Тарасівською сільською медамбулаторією слідує, що ОСОБА_4 з червня 2009 року страждала на гліобластому, пухлину лобно-тімяної області, і проходила курси лікування у різних медичних закладах.

З медичної карти стаціонарного хворого № 3349 вбачається, що ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні з 10 по 26 червня 2009 року у відділенні профпатології Київської міської клінічної лікарні № 5.

З копії реєстраційної карти хворої на злоякісне утворення № А-900332, наданої Центральною районною лікарнею Києво-Святошинського району, вбачається, що померла мала злоякісне новоутворення головного мозку.

З історії хвороби № 3630 за 2009 рік слідує, що ОСОБА_4 з 30 червня 2009 року по 07 липня 2009 року знаходилась на обстеженні та лікуванні у VI відділенні Інституту нейрохірургії ім. акад. ОСОБА_8 АМН України з діагнозом «внутрішньомозкова пухлина правої лобно-тімяно-підкореневої області».

З медичної карти стаціонарного хворого № 88428 та медичної карти амбулаторного хворого № 88428 вбачається, що ОСОБА_4 з 15 липня 2009 року по 21 серпня 2009 року проходила курс дистанційної променевої терапії у радіологічному відділенні № 3 Донецького обласного протипухлинного центру з діагнозом «гліобластома правої лобно-тімяної області головного мозку».

В судовому засіданні 23 травня 2010 року свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що на час перебування ОСОБА_4 на лікуванні в м. Донецьку вона йому телефонувала щодо довіреності, яке вона йому надала щодо її нерухомого майна, вона дуже хвилювалася, проте він так і не зміг зрозуміти, що саме вона від нього хоче, оскільки розмова була нечіткою, а тому попросив зателефонувати йому її дітей.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 25 травня 2010 року у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання, чи могла ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент підписання заповіту від 17 серпня 2009 року. Проведення експертизи було доручено експертам відділу судово-психіатричних експертиз Київської обласної психіатричної лікарні № 1.

Відповідно до висновку, зазначеного в ОСОБА_8 посмертної судово-психіатричної експертизи № 507 від 22 вересня 2010 року, ОСОБА_4 під час підписання заповіту 17 серпня 2009 року страждала на органічне ураження головного мозку сполученого ґенезу (судинного- внаслідок атеросклерозу та гіпертонічної хвороби, ГПМК; пухлини головного мозку, радіаційного та токсичного ураження мозку) із інтелектуально-мнестичними розладами, астенією, а тому вона не могла розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З частини 1 ст. 202 ЦК України вбачається, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

У відповідності до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Таке свідчить про те, що визнання зазначеного правочину з визначених позивачем підстав, можливе лише за умови, коли особа, яка його вчиняла, не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Оскільки досліджені у судовому засіданні докази та безпосередньо висновок посмертної експертизи спадкодавиці дають підстави стверджувати, що у момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, тому суд приходить до висновку про наявність підстав задоволення позову.

При цьому суд не враховує доводи ОСОБА_2 на те, що експертиза не була обєктивною, оскільки не було допитано свідків сторони відповідача та не враховано аудіозапис від 17 серпня 2009 року з мобільного телефону відповідача розмови померлої з позивачкою, так як судом було задоволено усне клопотання адвоката відповідача ОСОБА_10 про допит свідків, що відображено в журналі судового засідання від 07 квітня 2010 року, проте жодний свідок з боку відповідача жодного разу до суду не зявився. З проханням дослідити згаданий аудіозапис відповідач до суду раніше ніколи не звертався, доказів на підтвердження належності цього аудіозапису як доказу по справі ОСОБА_2 суду не надав. Тому зазначенні заперечення відповідача проти обєктивності проведеної у справі посмертної судово-психіатричної експертизи суд розцінює як спробу затягування розгляду справи.

Суд вважає зазначений висновок експертів обєктивним оскільки він зроблений на детальному вивченні медичної документації ОСОБА_4 у сукупності з поясненнями сторін по справі та свідка стосовно її поведінки станом на складання оспорюваного заповіту.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з квитанціями, які знаходяться у матеріалах справи, при подачі позову до суду ОСОБА_1 через її представника було сплачено 8 грн. 50 коп. державного мита, 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а також згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 2315 від 28 травня 2010 року позивачкою було сплачено 2 622 грн. 25 коп. за проведення судової посмертної експертизи ОСОБА_4

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 державного мита в сумі 8 грн. 50 коп., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 37 грн., витрат на проведення судової посмертної експертизи у справі у сумі 2 622 грн. 25 коп.

Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 16, 225, 1257 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Донецького міського округу ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним задовольнити повністю.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідчений 17 серпня 2009 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 і зареєстрований за № 1651.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової посмертної експертизи у справі у сумі 2 622 грн. 25 коп., державне мито в сумі 8 грн. 50 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 37 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

СУДДЯ А.Я.ВОЛЧКО