Справа №2-4083/10 09.12.2010 09.12.2010 09.12.2010
Справа № 22ц-8223/10р. Головуючий по 1 інстанцїї ОСОБА_1
Категорія 67 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання Недо К.А.,

за участь прокурора Брезіцького В.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою прокурора Ленінського району м. Миколаєва

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2005 року за заявою

ОСОБА_3,

заінтересована особа: сектор громадянства, імміграції роботи і реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ УМВС України в Миколаївській області

(далі - СГІРФО Ленінського РВ УМВС України в Миколаївській області),

про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИЛА:

15 серпня 2005 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України з 1986 року.

Заявник зазначав, що з 1986 року постійно проживає на території України. На протязі останнього року проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Між тим, органи СГІРФО відмовляють в прийняті заяви про надання громадянства України посилаючись на відсутність у нього постійного місця реєстрації на території України.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив заяву задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2005 року заява задоволена, установлено факт постійного проживання заявника на території України в м. Миколаєві за період з 1986 року на час набрання законної сили Закону України «Про громадянство України» від 13 листопада 1991 року та який на той час не був громадянином іншої держави.

В апеляційній скарзі прокурор просить вказане рішення суду скасувати. На думку апелянта, рішення суду є незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи вказану заяву, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 доведено факт його постійного проживання на території України з 1986 року.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи, що відповідно до п. 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого рішення і ухвалення нового рішення.

Згідно п. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» від 13 листопада 1991 року усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України є громадянами України.

З матеріалів справи вбачається, що в підтвердження свого постійного проживання з 1986 року на території України, а саме у м. Миколаєві, заявник посилається на показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які в судовому засіданні посвідчили факт постійного проживання заявника на території України з 1986 року (а.с. 9-10).

Між тим, з доданих до апеляційної скарги пояснень ОСОБА_4, які вона надавала 19 липня 2010 року в УСБУ в Миколаївській області, вбачається, що з заявником вона познайомилась лише в липні 2005 року та саме в цей час ОСОБА_3 вперше приїхав до м. Миколаєва. За проханням ОСОБА_3 вона надала в суді неправдиву інформацію щодо його постійного проживання на території України з 1986 року та на час прийняття Закону України «Про громадянство України» (а.с. 23-24).

З постанови слідчого Ленінського РВ МГУ від 10 серпня 20010 року вбачається, що відносно ОСОБА_4 порушена кримінальна справа за ч. 1 ст. 384 КК України завідомо неправдиве показання свідка.

Яких-небудь інших доказів постійного проживання в м. Миколаєві у вказаний ОСОБА_3 період, крім пояснень вищезазначених свідків, заявником суду не надано.

Так, заявник не надав письмових доказів, що на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, так і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року він проживав, навчався та працював в Україні, а саме у м. Миколаєві.

Крім того, суд не звернув увагу на наявну в матеріалах справи копію паспорта ОСОБА_3, з якої вбачається, що з 1996 року він є громадянином ОСОБА_6 (а.с. 4-5) та не перевірив належність ОСОБА_3 до громадянства будь-якої іншої країни на час розгляду справи та підстави набуття цього громадянства.

Таким чином, ОСОБА_3 не доведено суду факт постійного проживання на території України, а саме в м. Миколаєві з 1986 року до 25 серпня 1991 року, а тому його заява задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Ленінського району м. Миколаєва задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2005 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання на території Україні відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді