Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2010 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Шавули B.C.,

при секретарі Грицай Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: відділ Державної виконавчої служби Ленінського району м. Дніпропетровська про стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 18 серпня 2009 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська стягнуто на мою користь з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 41606,02 грн. та судові витрати по справі у розмірі 444,70 грн. Рішення набрало законної чинності 08 січня 2008 року та 25 січня 2008 року позивачем було отримано виконавчий лист, який він подав до Державної виконавчої служби Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ. 06 березня 2008 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Дарчуком Д.В. винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-2623 виданого 25 грудня 2007 року. Однак до теперішнього часу рішення суду не виконане.

Позивач вважає, що на теперішній час сума боргу повинна бути проіндексована у зв'язку з інфляцією за весь час прострочення, а також боржник повинен сплатити три відсотки річних від простроченої суми. Боржник у добровільному порядку не виконує рішення суду, тому позивач вимушений був звернутись до суду з зазначеним позовом. Просив суд стягнути з відповідача на його користь суму інфляції за час прострочення боргу у розмірі 12778,00 грн., три відсотки річних від суми боргу у розмірі - 1865,30 грн., судові витрати по справі у розмірі 176,40 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що наведені розрахунки позивачем індексу інфляції викладені в супереч рекомендаційного листа Верховного суду України від 03 квітня 1997 року за № 62-97р «Рекомендації відносно порядку використання індексу інфляції при розгляді судових справ» та позивачем не надано офіційних посилань на розмір індексу інфляції згідно з даними Державного комітету статистики. Позивачем не надано чіткого та обґрунтованого арифметичного розрахунку такої суми. Також зазначає, що рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 41606,00 грн. на користь позивача від 25 грудня 2007 року до теперішнього часу не виконане в повному обсязі (виконавче провадження відкрито 06 березня 2008 року), тому подану позовну заяву слід вважати безпідставною. Відповідач звертає увагу на строк позовної давності, зазначивши при цьому, що призначене рішення суду набрало чинності 08 січня 2008 року, а ухвала про відкриття провадження по даній цивільній справі винесена 25 вересня 2009 року, тобто після спливу річного строку позовної давності, в зв'язку з чим просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Третя особа - відділ Державної виконавчої служби в Ленінському районі м. Дніпропетровська в особі свого представника у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки у судове засідання не повідомив, письмових заяв про розгляд справи без участі представника до суду не надходило.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст..59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду стали захист його, як він вважає, порушених особистих майнових прав та інтересів, пов'язаних із вільним володінням своїх коштів, у зв'язку із тим, що це право не визнається відповідачем.

У зв'язку із чим, при вирішенні справи щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, ЦК України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України.

Суд, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено позовні вимоги ОСОБА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 41470,00 грн. з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 136,02 грн., а всього на загальну суму - 41606,02 грн. (а.с.29-30).

Згідно рішення Ленінського районного суду 08 січня 2008 року позивачу було видано виконавчий лист за № 2623/2007р. (а.с.6).

06 березня 2008 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2623 виданого 25 грудня 2007 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_1 боргу у розмірі 42050,72 грн. (а.с.7).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання (належне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

У судовому засіданні відповідач зазначив, що державним виконавцем було зроблено виконавчий напис та арештовано майно (запчастини) та залишенні на зберіганні у відповідача. Позивачу було запропоновано, в якості компенсації, отримати або винагороду, після реалізації цих запчастин, або отримання описаного майна та розпоряджатись ним на власний розсуд. Однак, позивач відмовився від запропонованих умов, повідомив, що йому не потрібні запчастини, а він хоче отримати суму зазначену рішенні Ленінського районного суду від 25 грудня 2007 року. Позивачем зазначені пояснення не спростовувались.

Відповідно до ч.І ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції вважає, позивач не довів у судовому засіданні розрахунку суми інфляції за час прострочення боргу, розрахунку трьох відсотків річних від суми боргу, у зв'язку із чим, доводи, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог щодо порушення його майнових прав, визнаються судом не обґрунтованими.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у зв'язку із чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.9, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, ст. 509, 610, 625 ЦК України,, ст. ст. 10, 11, 57-60,61,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: відділ Державної виконавчої служби Ленінського району м. Дніпропетровська про стягнення суми боргу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у 20-ти денний строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошені в судовому засіданні 03 червня 2010 року.

Повністю рішення складено 08 червня 2010 року.

Суддя В.С. Шавула