Лубенський міськрайонний суд Полтавської області
Спр. № 2-25/2011р.
РІШЕННЯ

Іменем України

резолютивна частина

07 квітня 2011 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Яценко В.В.

при секретарі - Білик Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лубни цивільну справу за позовом : ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи ОСОБА_3 державна нотаріальна контора , комунальне підприємство ОСОБА_3 МБТІ про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 треті особи ОСОБА_3 державна нотаріальна контора , комунальне підприємство ОСОБА_3 МБТІ , про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування .

Позов мотивувала тим, що вона є племінницею ОСОБА_4, який з 1951 року перебував у шлюбі з ОСОБА_5 В грудні 1952 року він залишив свою вагітну дружину та став проживати з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу.

11 березня 1953 року у ОСОБА_2 народився син відповідач по справі. Від спільного проживання з ОСОБА_6 у ОСОБА_4 19 січня 1955 року народилася донька Лідія, яка трагічно загинула 8 червня 1971 року.

ОСОБА_4 в квітні 1958 року звернувся до ОСОБА_3 міської ради з проханням про надання йому земельної ділянки під будівництво. 23 квітня 1958 року рішенням ОСОБА_3 міської Ради народних депутатів ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 600 кв.м під будівництво будинку по вул. Урицького, 15 в м. Лубнах.

З весни 1959 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розпочали будівництво будинку, яке закінчили в 1964 році, що підтверджується актом вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 10 грудня 1964 року затвердженого рішенням виконкому ОСОБА_3 міської Ради народних депутатів за номером 516 від 24 грудня 1964 року. Згідно висновку про реєстрацію домоволодіння та реєстраційного посвідчення житловий будинок з господарськими будівлями за адресою вул. Урицького, 15 в м. Лубнах зареєстровано в Лубенському МБТІ на імя ОСОБА_4 11 січня 1965 року.

Оскільки правовстановлюючі документи на домоволодіння були оформлені на ОСОБА_4, то саме на його імя у відповідності до рішення виконкому ОСОБА_3 міської Ради народних депутатів від 25.03.1998 року №90 було приватизовано земельну ділянку площею 0,06 га за адресою вул. Урицького, 25 в м. Лубнах, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 27..03.1998 року.

19 березня 1962 року ОСОБА_4 офіційно розірвав шлюб з дружиною ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № 5000 від 5 травня 1962 року.

9 березня 1963 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 офіційно зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження №101647 виданим ОСОБА_3 районним відділом ЗАГС.

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 добре ставились до мене, я постійно надавала їм допомогу, а тому в 2003 році повідомили мене, що мають намір все своє майно заповісти мені.

7 березня 2008 року померла ОСОБА_7, яка перед смертю передала їй заповіт від 14 березня 2003 року, яким заповіла все своє майно їй, в звязку з чим в лютому 2008 року вона звернулася до нотконтори з заявою про прийняття спадщини.

17 листопада 2008 року помер ОСОБА_4 Після його смерті вона також подала заяву до нотконтори про прийняття спадщини, де їй стало відомо, що все своє майно він заповів своєму синові ОСОБА_2.

Оскільки будинок будували ОСОБА_4 та ОСОБА_7 спільно, перебуваючи у фактичному шлюбі, як одна сімя , то вона за заповітом тітки має право на ? частину домоволодіння по вул Урицького, 25 в м. Лубнах вартістю відповідно до довідки КП Лубенське МБТІ №3211 23487 грн.

10 жовтня 2009 року вона звернулася до Другої Державної нотаріальної контори для оформлення спадщини за заповітом, що відкрилася після смерті ОСОБА_7, однак їй було відмовлено, оскільки нею не було надано правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві, і що вона має право в судовому порядку встановити, що на момент смерті спадкодавця, спадкодавцеві належав житловий будинок чи його частина.

Позивачка вважає, що оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних стосунках, проживали разом, будували спільно будинок, вели спільне господарство, то кожен із них має право по ? частині в спадковому майні, а саме домоволодінні по вул. Урицького, 25 в м. Лубнах. При цьому позивачка ОСОБА_1 виходить з вимог ст.22 КЗпШС України, відповідно до якої майно нажите під час шлюбу подружжям, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права у володінні, користуванні та розпорядженні цим майном.

Згідно ст. 28 КЗпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2, який являвся спадкоємцем з законом після смерті своєї дружини ОСОБА_8, прийняв спадщину, але не перебував на її утриманні, оскільки на момент смерті спадкодавці йому виповнилося 86 років, і спадщину на своє імя він не переоформляв.

Прохає суд встановити факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у фактичних шлюбних стосунках з 1952 року по 9 березня 1963 року, та визнати за нею право власності на спадкове майно, спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7, у вигляді ? частини з відповідною частиною господарських споруд вартістю 23487 грн. за адресою вул. Урицького , 25 в м. Лубнах Полтавської області.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, прохала їх задовольнити.

Відповідач по справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 позовні вимоги не визнали повністю. Так, ОСОБА_2 суду пояснив, що його батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 в 1951 році уклали шлюб. В 1952 його батько ОСОБА_2, не розриваючи шлюбу, залишив матір та став проживати окремо з громадянкою ОСОБА_6 11 березня 1953 року народився він. Співмешкаючи з ОСОБА_6 , його батько ОСОБА_2 в 1958 році розпочав будівництво житлового будинку по вул. Урицького за №15, а в подальшому перейменованому на №25, на підставі рішення ОСОБА_3 міської Ради народних депутатів № 202, згідно якого йому особисто була виділена земельна ділянка під будівництво будинку. В 1962 році його батько ОСОБА_2 офіційно розірвав шлюб з його матірю ОСОБА_5 за позовом батька. 9 березня 1963 року його батько зареєстрував шлюб з ОСОБА_6, а в 1964 році перейшов з нею проживати в побудований ним будинок. Він постійно підтримував стосунки з батьком, провідував його та надавав допомогу. 11 липня 2008 року його батько ОСОБА_2 заповів все своє майно своєму синові, тобто йому. 17 листопада 2008 року його батько помер, і коли він звернувся до нотконтори з заявою про прийняття спадщини, то йому стало відомо, що успадкувати майно також бажає позивачка ОСОБА_1, оскільки має заповіт від ОСОБА_7 Вважає, що позивачка ОСОБА_1 не має права на успадкування ? частини домоволодіння по вул. Урицького, 25, оскільки цей будинок збудований його батьком під час коли він перебував у шлюбі з його матірю. Будинок зареєстрований в МБТІ лише на його батька ОСОБА_4 Також вважає, що не підлягає встановленню факт перебування у фактичних шлюбних стосунках його батька ОСОБА_2 з ОСОБА_6 в період 1952 року по 9 березня 1963 року, оскільки його батько в цей час перебував в законних шлюбних стосунках з його матірю ОСОБА_5 Єдиним спадкоємцем спадкового домоволодіння по вул. Урицького , 25 в м. Лубнах , є він ОСОБА_2 Прохає суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Суд, заслухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п.5 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Суд, при вирішення даного позову керується положенням Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР від 30 травня 1926 року з послідуючими змінами, оскільки правовідносини виникли до набрання чинності Кодексу про шлюб та сімю 1969 року та СК України.

Судом встановлено , що ОСОБА_4 в 1951 році уклав шлюб з ОСОБА_5 . . В грудні 1952 року він залишив свою вагітну дружину та став проживати з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу.

11 березня 1953 року у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_2 відповідач по справі.

В квітні 1958 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 міської ради про надання йому земельної ділянки під будівництво. 23 квітня 1958 року рішенням ОСОБА_3 міської Ради народних депутатів ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 600 кв.м під будівництво будинку по вул. Урицького 15 в м. Лубнах Полтавської області .Будівництво будинку ОСОБА_4 було завершено в 1964 році , що підтверджується актом вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 10 грудня 1964 року затвердженого рішенням виконкому ОСОБА_3 міської Ради народних депутатів за номером 516 від 24 грудня 1964 року.

19 березня 1962 року ОСОБА_4 офіційно розірвав шлюб з дружиною ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № 5000 від 5 травня 1962 року.

9 березня 1963 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 офіційно зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження №101647 виданим ОСОБА_3 районним відділом ЗАГС.

Згідно висновку про реєстрацію домоволодіння та реєстраційного посвідчення житловий будинок з господарськими будівлями за адресою вул. Урицького, 15 в м. Лубнах зареєстровано в Лубенському МБТІ на імя ОСОБА_4 11 січня 1965 року .З викладеного вбачається що дружина ОСОБА_4 ГюВю ОСОБА_7 на момент реєстрації будинку як дружина не ставила питання про визнання за нею 1/2 частини домоволодіння та визнання її співвласником збудованого будинку , як це стверджує позивачка ОСОБА_1. Не мав наміру визнавати співвласницею збудованого будинку ОСОБА_4Г і сам ОСОБА_4,що свідчить реєстрація збудованого домоволодіння лише на його імя ОСОБА_4.

Прижиттево ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розпорядились своїм майном , де ОСОБА_4 (бойко ) Г.Г заповіла все своє майно ОСОБА_1 позивачці по справі , а ОСОБА_4 заповів все своє майно ОСОБА_2Г відповідачу по справі .

Позивачка ОСОБА_1 прохає суд однією із позовних вимог встановити факт перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з 1952 року по 9 березня 1963 року у фактичних шлюбних стосунках .Дані вимоги не ґрунтуються на вимогах законодавства , яким врегульовані спірні правовідносини .

Так поняття фактичні шлюбні відносини в застосуванні до майна, нажитого особами, що перебувають в таких стосунках, введено Сімейним кодексом України, що набув чинності з 01 січня 2003 року.

Проте судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що спірний житловий будинок побудовано в період з 1958 року по 1964 роки, тобто задовго до прийняття та набуття чинності Сімейним кодексом України. Вимога про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу поширюється на ті правовідносини, які виникли після 01 січня 2003 року, і такі правовідносини не породжують юридичних наслідків .

Діючим на той час законодавством УРСР поняття «фактичні шлюбні стосунки» не передбачалось, а тому правових підстав для визнання майна, яке було придбано (побудовано) громадянином, який спів мешкав з іншою особою, спільним шлюбним майном, немає.

Фактичні шлюбні стосунки були визнані Кодексом про сімю, опіку, шлюб та акти громадянського стану 1926 року, а також Указом президії Верховної Ради СРСР від 08 липня 1944 року, згідно положень яких ,такі шлюбні стосунки прирівнювались до зареєстрованого шлюбу, а відповідно і майно, придбане в такому шлюбі, визнавалось спільним, виникало право на аліменти, на спадкування після смерті такого подружжя, і інше.

З прийняттям Указу президії Верховної Ради СРСР від 10 листопада 1944 року «Про порядок визнання фактичних шлюбних відносин у випадку смерті чи зникнення безвісті на фронті одного з подружжя» ст.19 таке право втрачалось, якщо шлюб не було зареєстровано у встановленому державою порядку.

Крім того, з наданих сторонами документів, а саме з свідоцтва про припинення шлюбу (а.с.47) вбачається, що з 1951 року до 05 травня 1962 року ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5.

Позивачка ж прохає визнати факт, що в той же період той же ОСОБА_4 перебував ще й в незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, тобто у фактичних шлюбних стосунках

Законодавство України і на той час, і в даний період не надавало і не надає громадянам права перебувати в шлюбних стосунках одночасно з двома і більше особами, в зареєстрованому чи фактичному шлюбі, а тому ці вимоги позивачки не ґрунтуються на положеннях закону.

Посилання позивачки на положення ст.ст.22, 28 КЗпШС який був введений в дію з 1969 року ,судом не приймаються до уваги, оскільки з положень ст.22 КЗпШС України для виникнення права спільного майна подружжя необхідно, щоб воно було придбано за час шлюбу. Аналогічна вимога міститься в Закону України «Про власність».. У осіб, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі, право спільної сумісної власності ,саме як подружжя не виникає.

Як зазначено в п.12 ч.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм КпШС України», який діяв до 2007 року, правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України Про власність, відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності.При цьому необхідно враховувати, що до введення в дію Указу Президії Верховної Ради СРСР від 8 липня 1944 р. фактичні шлюбні відносини мали такі самі правові наслідки, як і зареєстрований шлюб, за умови, що ці відносини не припинялися, але шлюб не був зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя чи пропажі безвісти на фронті. Оскільки норми законодавства колишнього СРСР із цих питань не суперечать Конституції та законам України, вони можуть застосовуватися судами на підставі постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР.

Крім того, КпШС України в редакції 1969 року на який посилається позивачка ОСОБА_1, набув чинності 01 січня 1970 року, тому його норми не можуть поширюватися на правовідносини, які виникли і припинились в період з 1952 по 1963 роки.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування, суд враховує наступне :

Як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалось сторонами, 14 березня 2003 року ОСОБА_7 залишила заповіт (а.с.43) на все своє майно на імя ОСОБА_1, тоб то позивачки. На заяву про прийняття спадщини ОСОБА_1 отримала відмову з нотаріальної контори від 10 листопада 2009 року (а.с.21).З відмови вбачається, що підставою для відмови стала відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя ОСОБА_7, та рекомендовано позивачці ОСОБА_1 в судовому порядку встановити, що на час смерті спадкодавці їй належав спірний житловий будинок чи його частина.

З пояснень позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні вбачається, вона з такими заявами до Лубенського міськрайонного суду не зверталась, хоча перешкод їй для цього не було.

Не доведено позивачкою ОСОБА_1 і твердження про необхідність фактично виключення ОСОБА_4 з числа спадкоємців після смерті його дружини ОСОБА_7, оскільки на час смерті дружини в 2008 році , ОСОБА_4 виповнилось 82 роки, і закон не зобовязував його подавати заяву про прийняття спадщини. До того ж ОСОБА_4 постійно проживав з дружиною за однією адресою, і залишився проживати в цьому ж будинку після смерті дружини, тобто фактично й прийняв спадщину.

Позивачка ОСОБА_1 не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 являлася співвласником спірного домоволодіння № 25 по вул. Урицького в м. Лубни .

Відповідно до п. 20 постанови пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК ( 2947-14 ), що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.24)вбачається ,що право власності на вказане домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_4, і ОСОБА_7 як співвласник хоча б якоїсь частини не зазначена.

З того ж витягу слідує, що підставою виникнення права власності за ОСОБА_4 є договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 05 червня 1958 року, тобто в період, коли ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, з матірю відповідача.

Жодних дій за весь час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , направлених на визнання за останньою права власності на частину спірного домоволодіння, не вчиняли, а тривалість часу (понад пятдесят років) їх спільного проживання обєктивно свідчить про відсутність у них такого бажання , що розподілу майна розподілу майна.

Керуючись ст.ст. ст.ст.10, 15, 60, 88, 212-214, 256 ЦПК України 11, 112, 113, 116, 119 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР та ч.3 п.64 Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану затвердженої ПК Міністрів УРСР від 20.01.1958 року за №45, ст.ст. 256, 257, 258, 261 ЦК України, п. 8 ,6 Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» ,п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити .

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з моменту проголошення чи отримання копії до Апеляційного суду Полтавської області.

Головуючий В.В.Яценко