Справа №2а-1571/09 21.01.2010 21.01.2010 21.01.2010
Провадження №22ц-3991/10
УХВАЛА іменем України

2010 року січня місяця 21 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Вовненко Г.Ю.,

суддів: Кушнірової Т.Б., БуренковоїК.О.,

при секретарі: Єфіменко О.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу

за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області

(далі - ГУПФ)

на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2009 р. за позовом ОСОБА_1 до ГУПФ про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У жовтні 2008 р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУПФ, в якому просить визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування йому як особі, яка має правовий статус дитини війни, доплати (підвищення) до пенсії, передбаченої Законом України від 18 листопада 2004 р. «Про соціальний захист дітей війни» (далі - Закон від 18 листопада 2004 р.), у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 1 січня 2006 р. до 31 грудня 2007 р. та зобов'язати УПФ здійснити перерахунок такої допомоги і забезпечити виплату заборгованості.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2009 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов'язано ГУПФ здійснити перерахунок пенсії з 9 липня по 31 грудня 2007 р. та з 22 травня до 31 грудня 2008 року з підвищенням на 30% мінімальної пенсії за віком за розміром, встановленим ч. 1 ст. 28 Закону України від 9 липня 2003 р. «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон від 9 липня 2003 р.) та провести відповідні виплати.

В апеляційній скарзі ГУПФ, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просило постанову скасувати і ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність постанови в межах доводів апеляційної скарги, колегія судців дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким визначено статус дитини війни.

Положення ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком.

Однак, згідно з пунктом 17 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 р. ОСОБА_2 бюджет України на 2006 рік» дію ст. 6 Закону від 18 листопада 20 зупинено на 2006 р.

До того ж, Законом України від 19 січня 2006 р. «Про внесення змін до З України «Про ОСОБА_2 бюджет України на 2006 рік» із положень Закону України в:: грудня 2005 р. «Про ОСОБА_2 бюджет України на 2006 рік» виключено пункт 17 с: вказаного вище Закону, а новою редакцією ст. 110 цього ж Закону встановлено, що пі дітям війни, передбачені ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., запроваджуються у 20і поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у пор: визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Р України з питань бюджету.

Між тим, Кабінетом Міністрів України протягом 2006 р. не приймав ріше на виконання вимог ст. 110 Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про ОСОБА_2 бю, України на 2006 рік».

Отже, пільги для дітей війни, передбачені ст. 6 Закону від 18 листопада 2006 р., безпосередньо у 2006 р. запроваджено не було.

В свою чергу, пунктом 12 ст. 71 Закону України від 19 грудня 2006 р. «ОСОБА_2 бюджет України на 2007 рік» дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 зупинено на 2007 р. із урахуванням ст. 111 названого вище Закону.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 р. № рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнано такими, що не відповідаю Конституції України (є неконституційними) положення пункту 12 ст. 71 Закону У краї від 19 грудня 2006 р. «Про ОСОБА_2 бюджет України на 2007 рік», яким зупинено 2007 р. дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. із урахуванням ст. 111 цього ж Закону.

Однак, підпунктом 2 пунктом 41 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 р. «Про ОСОБА_2 бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деякі законодавчих актів України» норми ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. щодо розмір підвищення пенсії дітям війни викладено в новій редакції.

Тоді як, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 р. № 1 рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про ОСОБА_2 бюджет України) змін; внесені підпунктом 2 пунктом 41 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 р. «П ОСОБА_2 бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчії актів України» щодо розмірів підвищення пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх| окремі положення, що визнанні неконституційними, втрачають чинність з дня ухваленні Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тому УПФ як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення виплати пенсії та доплат до них, повинен був діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону від 1 ? листопада 2004 р. і здійснити відповідні перерахунок (за той період, коли дія цієї норми не була зупинена). Однак, УПФ у порушення зазначених положень цього Закону таких нарахувань не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

Таким чином, в межах позовних вимог право на здійснення перерахунки, підвищення до пенсії у розмірах, визначених ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., мають діти війни з 9 липня до 31 грудня 2007 р. та з 22 травня до 31 грудня 2008 року.

Доводи відповідача щодо правомірності своїх дій із посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни не приймаються до уваги, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом цього спору. Проблеми надання бюджетних коштів ГУПФ для виконання покладених на нього ' обов'язків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог і тому судом не розглядалися.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів ГУПФ, оскільки суди не ухвалювали рішення про проведення виплат із власних джерел фінансування останнього.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судової постанови в частині задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 197,200, 206 КАС України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області відхилити, а постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом 20 днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді