АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-3976/10Головуючий у 1-й інстанції Берегуляк
Провадження № 22ц-2239/10 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2010 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Гурзеля І.В.

суддів - Хома М. В., Демкович Ю. Й.,

при секретарі - Саланді О.М.,

з участю апелянта ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника Тернопільської міської ради ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 липня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4

до Тернопільської міської ради /надалі «Рада»/, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі апелянт просять скасувати рішення суду першої інстанції, вважаючи, що воно постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Порушення вбачає у тому, що суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_4 не є належним землекористувачем, оскільки у нього немає правовстановлюючих документів; протиправно не погодився з рішенням Тернопільської міської ради від 16.08.85; безпідставно проігнорував матеріали перевірки Держземінспекції дотримання вимог земельного законодавства ОСОБА_4; невірно встановлено те, що відповідачем не доведено факту вилучення земельної ділянки у позивача, надання позивачем згоди на вилучення, факт отримання ним компенсації, оскільки позивач не був землекористувачем; а також, суд не дав правової оцінки статусу спірної земельної ділянки.

У свою чергу Рада приєдналася до апеляційної скарги.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26.07.10 позов задоволено; визнано недійсним договір на встановлення земельного сервітуту від 19.11.09, укладений між Радою та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1; зобов'язано Тернопільське міське управління земельних ресурсів та Тернопільську регіональну філію Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" скасувати державну реєстрацію договору на встановлення земельного сервітуту; стягнуто з Ради та ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 8,50 грн. та 37,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, її представник та представник Ради підтримали скаргу, пославшись на мотиви, викладені в ній.

ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін з наступних підстав.

19.11.09 між Радою та відповідачкою ОСОБА_1 укладено оплатний договір на встановлення земельного сервітуту /надалі «Договір»/ строком на 5 років, за умовами якого останній надано право обмеженого користування земельною ділянкою площею 0,0097 га по вул. Симоненка, 2а у м. Тернополі.

Відповідач є суміжним землевласником по вул. Симоненка, 2а й на її земельній ділянці розташована будівля площею 89,8 м кв.

У відповідності до п. 3.1 Договору сервітут надано з метою сезонного використання літніх майданчиків для дрібнороздрібної торгівлі.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, щодо якої встановлено сервітут, накладається на земельну ділянку, якою користується ОСОБА_4 й на якій є замощення та розташоване літнє кафе у якому позивач здійснює підприємницьку діяльність. Останній є членом садівничого товариства «Ювілейне» /надалі «Товариство»/.

Відповідачами заперечується членство позивача у садівничому товаристві, однак суд апеляційної інстанції не приймає дані заперечення до уваги, оскільки в матеріалах справи є письмові підтвердження того, що ОСОБА_4 прийнятий у члени Товариства 25.08.02 й жодних доказів, які б цей факт заперечили відповідачами не надано.

Згідно із обліковими даними позивач користується земельною ділянкою площею 0,03 га, яка зазначена у переліку ділянок Товариства під № 26. Ділянка передана Товариством позивачу в користування на підставі заяви ОСОБА_5 (попереднього землекористувача) від 25.08.02.

Встановлено, що земельна ділянка підлягала вилученню на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 515 від 16.08.85 з подальшим відшкодуванням садівникам вартості будівель, комунікацій, насаджень.

Належних доказів про вилучення ділянки № 26 та відшкодування Товариству або ж його члену (садівнику) грошової компенсації Радою не надано.

У свою чергу, рішенням господарського суду Тернопільської області від 09.03.04, яке набрало законної сили, визнано недійсним рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 515 від 16.08.85 з моменту його прийняття.

Тобто, фактично спірна земельна ділянка не вилучалася з володіння Товариства.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що позивач правомірно користується ділянкою площею 0,03 га. й критично оцінює наявні у справі документи щодо порушення ОСОБА_4 земельного законодавства (самовільне зайняття земельної ділянки) й не бере їх до уваги.

З огляду на встановлені обставини апеляційна інстанція вважає, що позов ОСОБА_4 є обґрунтований, оскільки його права, як землекористувача, укладенням оспорюваного Договору порушуються.

Так, ст. 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено відносно земельних ділянок для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншими засобами. Такі ж положення містить ст. 98 ЗК України.

Згідно із ч. 2 ст. 100 ЗК, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Позивач не був стороною Договору, хоча право на його укладення належало зазначеній особі.

Статтею 99 ЗК України передбачені види права земельного сервітуту. Такого виду сервітуту, як сезонне використання літніх майданчиків для дрібнороздрібної торгівлі вказаною статтею не передбачено.

У даному випадку земельний сервітут встановлений для зайняття підприємницькою діяльністю відповідачкою ОСОБА_1, а не для обслуговування належної їй земельної ділянки.

Можливість реалізації права відповідачки на дрібнороздрібну торгівлю слід вирішувати шляхом укладення іншого за своєю правовою природою договору, не пов'язаного з правом користування чужою земельною ділянкою на умовах саме земельного сервітуту, види якого визначені ст. 99 ЗК, і до яких не належить право здійснення торгівельної діяльності.

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю».

Щодо земельного сервітуту, то тут не існує обмежень при обчислені плати за використання земельного сервітуту, яка встановлюється за домовленістю між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок на підставі договору.

Законом України «Про систему оподаткування» передбачено, що орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності віднесено до переліку загальнодержавних податків і зборів. Зазначена орендна плата зараховується до Держбюджету України. Плата за використання земельного сервітуту на відміну від орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності спрямовується власнику земельної ділянки.

Тому, надання Радою земельної ділянки не в оренду, а встановлення щодо неї земельного сервітуту є неправомірним й призводить до необгрунтованих втрат бюджетних коштів.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно оцінені зібрані докази, та вірно застосовані норми матеріального і процесуального права й підстав для скасування рішення, з мотивів, наведених у скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 липня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

:

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_6