Справа №2-7-288/10; 2-5-1294/05 30.09.2010 30.09.2010 30.09.2010
Провадження №22ц-6303/10
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2010 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.

при секретарі Бобуйок І.Ф.,

за участю позивача ОСОБА_1, її представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

представника Миколаївської міської ради ОСОБА_6,

представника адміністрації Центрального району ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2010 року по цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_4, Миколаївської міської ради, адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради, інспекції державного архітектурного будівельного контролю в Миколаївській області

про визнання права власності на самочинне будівництво

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2009 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4, інспекції ДАБК про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позивачка зазначала, що їй та її колишньому чоловіку ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 по Ѕ частини кожному. За час спільного проживання вони за спільні кошти самочинно здійснили реконструкцію та перепланування квартири та надбудували другий поверх загальною площею 32,8 кв.м. Внаслідок цих дій загальна площа квартири збільшилась до 61,2 кв.м, житлова до 32,8 кв.м.

Посилаючись на отримання узгоджень з управлінням архітектурної діяльності, санітарного контролю та районним відділом ГУ МНС та неможливість оформити правовстановлюючі документи на реконструйоване приміщення через суперечки з ОСОБА_4, ОСОБА_1 просила визнати за нею та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини житлового приміщення загальною площею 61, 2 кв.м житлової площею 32,8 кв.м, як самочинно збудоване нерухоме майно.

У зв'язку зі змінами даних технічного паспорту, ОСОБА_1 уточнила вимоги та просила визнати за кожним співвласником право на Ѕ частину однокімнатної квартири загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 8,3 кв.м.

До участі у справі залучено адміністрацію Центрального району виконкому Миколаївської міської ради та мешканців інших жилих приміщень будинку № 46 по вул. Великій Морській у м.Миколаєві.

Відповідачі позов не визнали, посилаючись на відсутність передбачених законом підстав для судового визнання права власності за правилами статті 376 ЦК. Відповідач ОСОБА_4, крім того, посилався на те, що реконструкцію житлового приміщення він зробив за власні кошти після припинення сімейних відносин з позивачкою.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати, а провадження у справі закрити, посилаючись на те, що висновки суду виходять за межі підстав її позову, а визнання права власності на самочинне реконструйоване житлове приміщення не є компетенцією судових органів.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 1990 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. 6 квітня 2001 року подружжя придбало однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 27,3 кв.м, житловою 17,2 кв. м.( а.с.62).

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 березня 2005 року шлюб між сторонами розірвано, за кожним з подружжя визнано право власності на Ѕ частину квартири як спільного майна подружжя ( а.с.12, 60).

На час розгляду справи квартиру переплановано та здійснена реконструкція з добудовою без відповідних дозволів.

За даними останнього технічного паспорту (а.с. 215-217) квартира має два рівня (поверхи) та складається з кімнати площею 8,3 кв.м, санвузлу площею 6,4 кв.м, кухні площею 6,9 кв.м, сходів 1,1 кв.м та господарського приміщення ( 2 поверх) площею 31,7 кв.м , а всього 60,6 кв.м ( а.с.215-217).

Стаття 376 ЦК, на яку посилається позивачка в обґрунтування своїх вимог, містить визначення поняття самочинного будівництва, яким є споруда, інше нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил ( частина 1 статті 376 ЦК).

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб ( частина 5 статті 376 ЦК).

Статтею 376 ЦК передбачені і інші умови, за яких суд може визнати за особою, яка здійснила самочинне будівництво, право власності на нього.

Але перелік цих умов не є вичерпним, оскільки є і загальні умови, дотримання яких вимагається при будівництві або реконструкції будь-якого обєкта нерухомості, в тому числі відповідності таких обєктів державним будівельним нормам, стандартам та правилам, а також містобудівній та іншій проектній документації, місцевим правилам забудови населених пунктів тощо.

При цьому, зверненню до суду має передувати звернення до відповідного державного органу, рішення якого дають підстави для висновку про наявність спору про право в межах цих правовідносин .

Видача розпоряджень на оформлення самовільно виконаних робіт по переплануванню та реконструкції житлових приміщень, які розташовані в Центральному районі міста, є компетенцією адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради ( рішення Миколаївської міської ради від 23 червня 2006 року №2/4).

Обґрунтовуючи звернення до суду, ОСОБА_1 надала суду відповідь адміністрації Центрального району, з якого вбачається, що перешкодою в оформленні самовільної реконструкції з добудовою спірного приміщення є спір між двома співвласниками- Ганчо С.М. та ОСОБА_4 про те, за які кошти здійснювались ці роботи ( а.с.112).

Про наявність такого спору свідчать і заперечення відповідача ОСОБА_4

Отже, спірним є не тільки питання належного оформлення самовільно виконаних робіт та отримання правовстановлюючих документів, але і виконання цих робіт за спільні кошти подружжя.

Дослідивши порядок здійснення перепланування, реконструкції та добудови квартири , а також участь кожного з колишнього подружжя у цих роботах на підставі наданих сторонами доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права власності по Ѕ частини квартири площею 60,6 кв.м за правилами статті 376 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта про те, що питання спільної участі сторін у здійсненні переплануванні, реконструкції та добудови квартири не є спірним, бо при поділі майна подружжя за нею вже визнано право власності на Ѕ частини реконструйованої та добудованої квартири.

Так, рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 березня 2005 року, залишеного без зміни ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2005 року, визначені частки подружжя у спільному майні, придбаному на підставі договору від 6 квітня 2001 року ( а.с.12,60).

В позовній заяві ОСОБА_1 не посилалась на реконструкцію та добудову квартири, і ці обставини не були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції ( цивільна справа № 2-5-1294/05 Центрального районного суду). А суд апеляційної інстанції не взяв до уваги доводи ОСОБА_4 щодо участі у перебудові, оскільки перевіряв судове рішення в межах заявлених вимог.

До того ж, визнання права власності на частку спільного майна, на яке не виникло право власності, законом не передбачено.

Тому безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, суперечать фактам, встановленим іншими судовими рішеннями.

Не можна погодитись і з твердженням ОСОБА_1, що висновки суду щодо її участі у реконструкції квартири, виходять за межі позову. В позовній заяві вона посилалась саме на спільну участь у цих роботах, і саме ці обставини були підставою заперечень ОСОБА_4

Достатніх доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині судового рішення, ОСОБА_1 апеляційному суду не надала.

Вимоги апелянта щодо закриття провадження у справі не відповідають нормам процесуального законодавства, оскільки вимоги про визнання права власності підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а відсутність підстав для визнання такого права є підставою для відмови в позові.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2010 року залишити без зміни

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України.

Головуючий: Судді: