Справа №22-ц-3911/10 Суддя-доповідач - Кононенко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого: Білецького О.М.

суддів: Кононенко О.Ю., Семеній Л.І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 02 липня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк», 3-я особа ОСОБА_2, про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 02 липня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, зазначає, що перед укладенням кредитного договору, відповідач не надав про себе інформацію, з метою незаконного отримання прибутку, вчинив правочин під впливом обману. А укладення кредитного договору на умовах надання кредиту в іноземній валюті потребує отримання відповідачем індивідуальної ліцензії, яка у нього відсутня. Правочин має бути визнаний судом недійсним, оскільки він вчинений без відповідного дозволу (ліцензії).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 01.08.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту в розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 14535, 30 грн. У пункті 1.1 кредитного договору ціна кредиту визначена в доларах США.

Згідно з п.5.2 цього договору, ОСОБА_1 зобовязалась до 31.07.2011 року здійснювати його повернення в порядку та строки передбачені графіком платежів (а.с.4-7).

В порушення вимог кредитного договору, позивач належним чином не виконувала умови кредитного договору у звязку з чим станом на 28.09.2009 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 5012, 54 долари США.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 29 вересня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2009 року, з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 стягнуто в солідарному порядку всю суму заборгованості (а.с.44-48).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, місцевий суд виходив з того, що чинне законодавство не містить заборони на видачу кредитів у іноземній валюті, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 (далі - Декрет).

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п.3 ч.1 та у п.п.3-7 ч.2 ст.47 цього Закону (далі - Закон), у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

У розумінні ст.2 Закону, до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній так і в іноземній валюті.

Ст.ст.47, 49 Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується і не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст.5 Декрету на здійснення валютних операцій Національним Банком України видаються відповідні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Тобто, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання.

Таку генеральну ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями банк від НБУ отримав.

Посилання відповідача на необхідність одержання банком індивідуальної ліцензії колегія суддів вважає безпідставними, оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт в ч.4 ст.5 Декрету, відповідно до якого індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Проте законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банком кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

За викладених обставин, укладення кредитного договору у іноземній валюті не суперечить вимогам діючого законодавства, а тому передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави вважати його недійсним відсутні.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, у вирішенні спорів про визнання угод недійсними внаслідок вчинення під впливом обману, відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням другої сторони укласти угоду на вкрай не вигідних для неї умовах.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачка на підтвердження своїх позовних вимог належних та допустимих письмових доказів не надала. Факт вчинення правочину під впливом обману не довела.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до банку добровільно. Самостійно виявила бажання отримати кредит на умовах, зазначених у вищевказаному договорі. Волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору у звязку з укладенням його під впливом обману. Крім того, в суді першої інстанції позивач не посилалась на цю підставу визнання кредитного договору недійсним.

При укладенні кредитного договору вимоги, передбачені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, були додержані, а тому посилання заявника апеляційної скарги на необізнаність з істотними умовами договору на думку колегії суддів є безпідставними.

З тих підстав, з яких заявлено позов, в його задоволенні відмовлено вірно.

Інші доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, висновків суду також не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 02 липня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: