Комінтернівський районний суд м.Харкова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2010 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Боговського Д. Є.

при секретарі - Овчинніковій Є.О., Бороденко Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фірмовий магазин №1 «Молоко» та ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення мінімальної заробітної плати, стягнення моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Фірмовий магазин №1 «Молоко» та ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення мінімальної заробітної плати, стягнення моральної шкоди, позовні вимоги обґрунтовувала наступним.

З 01.06.2005 року позивач ОСОБА_1 працювала на посаді реалізатора продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_2 10.10.2007 року позивач отримала поштою лист про звільнення її на підставі ч.4 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення ОСОБА_1 з таких підстав вважає незаконним, оскільки на момент звільнення вона знаходилася у відпустці.

Просила визнати її звільнення незаконним, поновити її на роботі в ТОВ Фірмовий магазин №1 «Молоко», стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача мінімальну заробітну платню за час вимушеного прогулу з 01.10.2007 року по 01.05.2009 року. При цьому просила вважати розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.05.2009 року, а також розмір моральної шкоди рівним розміру матеріальної шкоди.

Під час судового розгляду позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 мінімальну заробітну платню за час вимушеного прогулу з 01.10.2007 року, розмір мінімальної заробітної плати вважати таким, як на час подачі позовної заяви.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічною позовною заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до різних інстанцій, в тому числі у суд, в результаті чого ОСОБА_2 понесла моральні страждання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1Іпідтримала свої позовні вимоги, просила позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала.

Представник відповідача ТОВ Фірмовий магазин №1 «Молоко»ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, при цьому пояснив, що відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_1, згідно з наказом №61 від 05.04.1997 року вона була прийнята на роботу у ТОВ Фірмовий магазин №1 «Молоко» з 05.04.1997 року. Згідно наказу від 13.03.1999 року №74 ОСОБА_1 була звільнена з ТОВ Фірмовий магазин №1 «Молоко» у зв'язку з переводом на іншу роботу з 13.03.1999 року. Також зазначав, що позовна заява ОСОБА_1 подана з порушенням термінів, передбачених ст.233 Кодексу законів про працю України. Просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2, а також її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, при цьому зазначали, що ОСОБА_1 у відпустці не перебувала, наказ про відпустку не видавався, відпускні не нараховувалися. При звільненні з ОСОБА_1 був проведений кінцевий розрахунок. Також посилалися на пропуск строків звернення до суду, просили в задоволенні позову відмовити. Зустрічну позовну заяву підтримали, просили її задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги та зустрічна позовна заява задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом 05.10.2007 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7, 177).

В судовому засіданні позивач підтвердила факт отримання нею наказу про звільнення 10.10.2007 року.

Позивач звернулась до суду з позовом поновлення на роботі 09.11.2007 року.

Через неодноразову неявку позивача у судове засідання ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 березня 2008 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду (а.с.53, 176).

Позивачем ухвала Київського районного суду м. Харкова від 25.03.2008 року про залишення позову без розгляду оскаржена не була. Навпаки, 01.07.2009 року ОСОБА_1 звернулась до суду з аналогічним позовом.

Відповідно до ст.233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 265 ЦК України, у зв'язку з залишенням позову без розгляду перебіг позовної давності не зупиняється.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вважала, що строк звернення до суду нею не пропущений, оскільки вона зверталася до прокуратури та обслуговувала свого хворого батька.

Однак з такою позицією погодитися не можна, оскільки з наданих позивачем та досліджених в судовому засіданні копій звернень ОСОБА_1 до прокуратури, а також відповідей на її звернення (а.с.12-17,193) вбачається, що вказані звернення не стосуються предмету позову про поновлення на роботі. Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача був хворий ще в 2007 році, і ці обставини не перешкоджали ОСОБА_1 звертатися до суду, прокуратури та податкової інспекції( а.с.12, 14, 15, 16, 66, 67, 193, 199).

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем не доведена та судом не встановлена, отже суд не вбачає підстав для поновлення строку, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно зі ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні не надано жодних доказів на підтвердження спричинення їй діями ОСОБА_1 моральної шкоди.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 11, 16, 23, 265, 267 ЦК України, ст. ст. 233, 234 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «Фірмовий магазин №1 «Молоко» та ОСОБА_2 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -