Апеляційний суд Чернігівської області
Справа № 22ц-2327 /2010р. Головуючий у 1 інстанції Шляхов B.I.
Категорія цивільна Доповідач: Демченко Л.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2010 року АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді: Демченко Л.М.,

суддів: Скрипки А.А., Редьки А.Г.,

при секретарі: Пільгуй Н.В.

за участі: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Сведбанк" про визнання частини кредитного договору недійсною, про визнання кредитного договору та договору застави недійсними, зобов'язання нотаріуса вчинити певні дії і відшкодування понесених судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

Не погоджуючись з рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2010 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ "Сведбанк" про визнання частини кредитного договору недійсною, про визнання кредитного договору та договору застави недійсними, зобов'язання нотаріуса вчинити певні дії і відшкодування понесених судових витрат відмовлено, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, неправильне застосування п.10 ст.11 та п.п.5-6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до яких у разі визнання положення договору несправедливим, воно може бути визнано недійсним. Відмова суду у визнанні п.7.2 кредитного договору недійсним необґрунтована, оскільки така підстава відмови у визнанні недійсним частини договору, як те, що даний пункт не є істотною умовою договору законодавством не передбачена. Посилання суду на те, що у ПАТ "Сведбанк" є генеральна ліцензія на надання кредитів фізичним особам в іноземній валюті є незаконним, оскільки в ній теж відсутній такий вид банківської операції як надання кредиту в іноземній валюті.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 25 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №2402/0208/02-010, згідно якого ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 19 500 доларів США строком до 24 лютого 2011 року включно зі сплатою 15 % річних за користування кредитними коштами(а.с.4-12). Позичальник зобов'язався погашати кредит згідно з графіком, що є додатком № 1 до кредитного договору(а.с.1З).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_3 було укладено договір застави від 25 лютого 2008 року, за умовами якого позичальник передав кредитору в іпотеку фургон С- IVECO, моделі ML80E, 1999 року випуску, реєстраційний № НОМЕР НОМЕР_1.

ОСОБА_3 оспорює правомірність договору кредиту №2402/0208/02^10 від 25 лютого 2008 року, укладеного між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_3 та п.п. 1.1-1.6 кредитного договору щодо застосування долару США в якості платежу, що суперечить положенням ч. з ст.13 ЦК України та ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" та просить визнати недійсним кредитний договір та зазначені пункти договору, та договір застави, як похідний від вказаного договору з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, також зобов'язати нотаріуса, який посвідчив договір застави виключити з державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про заборону відчуження предмету застави.

Крім того, ОСОБА_3 просив визнати недійсним пункт 7.2 договору кредиту №2402/0208/02-010 від 25 лютого 2008 року, яким обумовлено пред'явлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення кредиту, сплати процентів за користування ним шляхом направлення її позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника,оскільки він не відповідає п.10 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання даного договору кредиту та окремих його частин, а також договору застави недійсними.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та нормам діючого законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з приписами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладений кредитний договір від 25 лютого 2008 року, за яким відповідач отримав на споживчі потреби 19 500 доларів США. При укладенні даного договору позивач погоджувався з умовами кредитування, в тому числі з умовами викладеними в п. 7.2 кредитного договору, що відображено в п.п. 9.1 та 9.2 вказано договору в яких зазначено, що укладаючи цей договорів позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Сторони підтверджують, що текст договору відображає дійсні наміри сторін.

Укладений договір позики не був оспорений позивачем з підстав передбачених ст. 1051 ЦК України. Банком умови договору виконані, позивачем отримані всі кошти, згідно квитанції / а.с. 69/. Твердження апелянта про те, що суд неправильно застосував норми ч. 1 ст. 1051 ЦК України, оскільки кредитні договірні відносини регулюються ст.ст. 1054-1057 не заслуговують на увагу, оскільки застосування даної норми передбачено ч. 2 ст. 1054 ЦК України.

Оскільки, п. 7.2 договору кредиту №2402/0208/02-010 від 25 лютого 2008 року, яким обумовлено, що вимога про дострокове повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, погоджений сторонами, дійсні права та обов'язки випливають саме з укладеного кредитного договору, а тому ч. 10 ст. 11 Закону України „ Про захист прав споживачів" не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання п. 7.2 кредитного договору недійсним. Посилання в рішенні суду на норми Закону України „ Про захист прав споживачів" не призвело до неправильного вирішення спору.

Також суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору №2402/0208/02-010 від 25 лютого 2008 року, недійсним, оскільки в матеріалах справи міститься Банківська ліцензія № 38 від 7 грудня 2007 року(а.с.З6), згідно якої ВАТ "Сведбанк" має право на здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а також Дозвіл Національного Банку України №38-2 від 7 грудня 2007 року(а.с.37) на право здійснення ВАТ "Сведбанк" операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" згідно з додатком до цього дозволу(а.с.38-39). Позивачем зазначені докази не спростовані, а тому доводи апеляційної скарги відносно того, що банк на день укладення кредитного договору не мав банківської ліцензії не заслуговують на увагу.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

На підтвердження наявності правових підстав, передбачених ч.ч.1, 4, 5 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним, позивачем не надано доказів того, що кредитний договір суперечить ЦК України, іншим актам законодавства, моральним засадам суспільства. Кредитний договір вчинений у письмовій формі відповідно до вимог ЦК України. Доказів того, що він не спрямований на реальне настання правових наслідків, також суду не наділо. Таким чином, відсутні підстави, передбачені ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним.

Оскільки, в задоволенні позову про визнання договору кредиту та його частини позивачу відмовлено, а вимоги про визнання договору застави між ПАТ „Сведбанком", укладеного в забезпечення кредитного договору, та вимоги про зобов'язання нотаріуса вчини певні дії, відшкодувати понесені судові витрати є похідними від основних вимог, тому вони також не підлягають задоволенню.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2010 року - залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: