Справа № 2-4663/10
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2010 року м. Київ
Соломянський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Шевченко Л. В.,
при секретареві Прохоровій К. Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Девята київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним, -
У жовтні 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Девята київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.06.2009 померла мати позивачів ОСОБА_4, якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.
За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповідала зазначену квартиру своїй дочці ОСОБА_3, яка є відповідачем у справі. Однак між ОСОБА_4 та відповідачем була домовленість про те, що остання зобовязується приватизувати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та реалізувати її, а гроші від реалізації розподілити між усіма спадкоємцями.
Відповідач, взявши на себе зобовязання щодо приватизації та подальшої реалізації вищевказаної квартири, фактично погодилася на умови, за яких їй передавалося у спадок майно. Проте, порушивши своє зобовязання і не здійснивши зазначених дій, відповідач не виконала волю померлої.
Позивачі вважають, що відповідач ввела ОСОБА_4 в оману, оскільки остання не заповідала б квартиру відповідачу, якби знала, що її умови не будуть виконані і частина її спадкоємців залишиться без спадщини.
У звязку з цим позивачі звернулися до суду та просили визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4, на підставі ст. 1257, 230 ЦК України.
До початку розгляду справи по суті позивачі змінити підставу позову та зазначили, що між спадкодавцем та спадкоємцями була досягнута домовленість про те, що відповідач зобовязалася реалізувати квартиру АДРЕСА_3, а тому заповіт, складений ОСОБА_4, є удаваним правочином і таким, що вчинений сторонами з метою приховання іншого правочину, а саме заповіту з умовою.
За таких обставин, позивачі просили визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4, на підставі ст. 1257, 235 ЦК України.
Судом протокольною ухвалою від 01.11.2010 до участі у справі як третю особу було залучено Головне управління юстиції у м. Києві.
У судовому засіданні представники позивачів підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, наведених у ньому.
Відповідач у судове засідання не зявилася, хоча була повідомлена належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомила.
За цих обставин, суд на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи думку представників позивачів, які не заперечували проти розгляду справи у відсутність відповідача, визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Від третьої особи Головного управління юстиції в м. Києві надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що при вирішенні справи воно покладається на розсуд суду та просить розглянути справи за відсутності його представника (а.с. 71-72).
Заслухавши пояснення представників позивачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 19.08.1997, зареєстрованого на Київській універсальній біржі за № D1148/8474, ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 63).
Згідно з витягами з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна» від 11.08.2010 № 26991360 та від 18.08.2010 № 27049099 за ОСОБА_4 на праві приватної власності зареєстровано ? квартири АДРЕСА_1 (а.с. 61, 64).
28.10.2003 ОСОБА_4 склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Девятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, згідно з яким вона заповідала належну їй частину квартири АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_3 (а.с. 44).
Як вбачається з свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 29.06.2009, ОСОБА_4 померла 27.06.2009 (а.с. 36).
07.12.2009 відповідач, яка є донькою померлої, та 14.12.2009 позивачі, які є синами померлої, звернулися до Девятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (а.с. 35, 49, 50).
У судовому засіданні представники позивачів вказували на те, що між спадкодавцем та спадкоємцями була досягнута домовленість про те, що відповідач зобовязалася приватизувати і в подальшому реалізувати квартиру АДРЕСА_3, а тому заповіт, складений ОСОБА_4, є удаваним правочином і таким, що вчинений сторонами з метою приховання іншого правочину, а саме заповіту з умовою.
Як на докази, що підтверджують вищезазначені обставини, позивачі посилалися на показання свідків ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є сусідом позивачів, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є їхнім другом. Зазначені особи у судовому засіданні вказали на те, що зі слів ОСОБА_4 їм було відомо, що вона зробить заповіт на імя відповідача лише за умови, що остання продасть квартиру АДРЕСА_3.
Підстави визнання заповіту недійсним законодавцем встановлені ст. 1257 ЦК України.
Оспорювання заповіту заінтересованою особою до суду відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України може мати місце тільки за однією підставою волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Вільне волевиявлення учасника правочину та відповідність його внутрішній волі є однією із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України.
Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).
Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення у заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог чинного законодавства.
Отже, для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
Як на підставу визнання заповіту недійсним позивачі посилалися на ст. 235 ЦК України, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Зі змісту вказаної правової норми випливає те, що укладання удаваного правочину вже саме по собі свідчить про вільне волевиявлення сторін правочину, зокрема укласти один правочин з метою приховати інший правочин.
Отже, ст. 235 ЦК України, на яку посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, не місить положень про незбіг між волею та волевиявленням, тому не може бути підставою для визнання недійсним заповіту відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України.
Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.
Керуючись ст. ст. 203, 235, 1257 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Девята київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий