Рівненський міський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Рівненський міський суд Рівненської області

В особі головуючого судді Цвіркуна О.С.,

при секретарі - Власюк О.В.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання третейської угоди недійсною, та застосування наслідків недійсності правочину, суд -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним п. 6.2 Кредитного договору № 299 Д, укладеного «31» серпня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (в наступному назву банку змінено на ПАТ Укрсоцбанк), посилаючись на те, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України обмежив його право на вирішення будь-яких ініційованих ним спірних питань між сторонами договору в порядку цивільного судочинства в суді загальної юрисдикції, оскільки відповідно до п. 5 ст. 130, п. 6 ст. 207 ЦПК країни за наявності укладеної між сторонами третейської угоди можливість розгляду спору судом залежить виключно від волі та бажання відповідача - виконавця послуг. Позивач подав суду заяву про збільшення позовних вимог шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги за вищевикладеними обставинами та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав надав письмові заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що згідно із п. 6.2. кредитного договору № 299Д від «31» серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути звязку з укладенням та виконанням положень цього Договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників. У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошевцем В.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м.Київ, вул.М.Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним суддею спір розглядається третейським суддею Мороз О.А. у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Позивач самостійно підписав вищевказаний кредитний договір, чим підтвердив свою згоду із всіма умовами договору, тому всі вимоги позивача є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки, відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Просить суд застосувати строки позовної давності, у звязку з тим, що до суду позивач звернувся тільки 03.09.2010 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний поговір № 299 Д (далі за текстом - кредитний договір), відповідно до п.п. 6.2. всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в звязку з укладенням та виконанням положень цього Договору вирішуються шляхом переговорів між Сторонами на рівні їх уповноважених представників. У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошевцем В.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002. м.Київ. вул.М.Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним суддею спір розглядається третейським суддею Мороз О.А. у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 січня 2008 року (у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу 8 Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» і справа про завдання третейського суду) - третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид державної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбачених в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону, є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Таким чином, умова кредитного договору № 299Д від «31» серпня 2007 року, яка закріплена у п. 6.2., обмежує конституційне право позивача на звернення за захистом своїх прав чи інтересів до суду загальної юрисдикції та вирішення спору між сторонами в судовому порядку відповідно до вимог чинного законодавства і вносить істотний дисбаланс в обсяг договірних прав та обов'язків сторін, відповідача та позивача, позбавляючи останнього його конституційного права на судовий захист своїх прав та інтересів в судах загальної юрисдикції.

У відповідності до загальних принципів цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно - правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України.

Згідно з частинами 1, 3 вказаної правової норми зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності його інших частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 27 Цивільного кодексу України, правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов 'язки, є нікчемним.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Цей же Закон встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 вказаного Закону під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб споживачі мають право на захист своїх прав державою.

Захист прав споживачів здійснюють спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи і установи, що здійснюють державний санітарно-епідеміологічний нагляд, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди.

Право особи на звернення за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів до суду гарантується Конституцією України. Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене.

Згідно статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька діяльність забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або діяльність), що вводить споживача в оману. Якщо підприємницька діяльність спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Отже, включаючи у договір про надання послуг вищезазначене третейське застереження (третейську угоду) як одну із істотних умов укладеного між сторонами договору, виконавець послуг - Акціонерний комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», не зважаючи на специфіку процесу вирішення спорів в прийняття рішення третейським судом як недержавним органом, суть цієї умови своєму контрагентові - пересічному замовнику ОСОБА_3 не роз'яснив, а скориставшись його необізнаністю фактично обмежив право на вирішення будь-яких ініційованих ним спірних питань між сторонами договору в порядку цивільного судочинства в суді загальної юрисдикції, оскільки відповідно до п. 5 ст. 130, п. 6 ст. 207 ЦПК раїни за наявності укладеної між сторонами третейської угоди можливість розгляду спору судом залежить виключно від волі та бажання відповідача - виконавця послуг.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що умови п. 6.2. спірного кредитного договору суперечать переліченим вище приписам законодавства, позовні вимоги про визнання недійсною третейської угоди, укладеної у вигляді третейського застереження є правомірними та такими, що .лягають задоволенню.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Що ж до вимоги позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, то на думку суду дана позовна вимога не підлягає до задоволення, оскільки ні представник позивача, ні представник відповідача в судовому засіданні не надали доказів наявності рішення Третейського суду при Асоціації українських банків з огляду. Крім того, матеріали судової справи не містять доказів заяви про збільшення позовних вимог в частині визнання недійсним рішення Третейського суду.

Суд не погоджується з посиланнями відповідача стосовно пропуску позивачем строку для звернення з позовом до суду, оскільки задовольняє клопотання про його поновлення у звязку з отриманням позивачем копії позовної заяви Третейського суду при Асоціації Українських банків від 27 серпня 2010 року та укладенням Договору № 299Д - 14 вересня 2007 року. Станом на день прийняття судом рішення кредитний договір від 31 серпня 2007 року № 299 Д діє. При цьому, як слідує із письмового пояснення ОСОБА_3 від 29.10.2010 року на момент укладення кредитного Договору № 299Д у звязку з юридичною необізнаністю вважав, що дія Договору № 299 Д від 31.08.2007 року припинилася у звязку з укладенням Додаткової угоди від 30.06.2009 року. Крім того вважав, і як пояснив працівник банку буде укладена окрема третейська угода.

На підставі викладеного та керуючись ст.8,55 Конституції України, ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 15,16,27,203,215,217,553 ЦК України, ст.ст.1, 51 Закону України «Про третейські суди», ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов громадянина ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання третейської угоди недійсною, та застосування наслідків недійсності правочину, задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 строк позовної давності для звернення до суду за захистом і порушених прав, свобод та інтересів.

Визнати недійсною третейську угоду, укладену у вигляді третейського застереження в п.6.2 кредитного Договору № 299Д від 31 серпня 2007 року, укладену між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», в особі Рівненського відділення „Укрсоцбанк та ОСОБА_3, в решті позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського міського суду

Рівненської області ОСОБА_4