Яготинський районний суд Київської області
____________________________________________________________________
Справа №2-861/10
РІШЕННЯ

іменем України

28 грудня 2010 року Яготинський районний суд

Київської області, в складі;

Головуючого судді Карпович В.Д.

При секретарі Кудіновій І.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготині, справу за позовом Публічно акціонерного товариства „ ОТП Банк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про стягнення кредитних коштів.

Встановив:

В позові до суду позивач в казав, що відповідно до кредитного договору у кладеного 3.10. 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ Райффайзенбанком України / правонаступником якого є вони, , вони надали ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 70 646,12 доларів СІЛА, зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 12,99% річних.

Умовами кредитного договору були передбачені штрафні санкції за невиконаня умов договору.

В звязку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 27.04. 2010 року у останньої виникла перед ними заборгованість,

-залишку заборгованості за кредитом в розмірі 41 682,61 доларів СІЛА, що еквівалентно 330 380,54 грн, за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості,

-суми несплачених відсотків за користування кредитом, яка розрахована на період з 26.08 2009 року по 27.04. 2010 року в розмірі- 3 488,73 долари СІЛА, що еквівалентно 27 652,02 грн,

-пені за прострочення виконання зобовязання за період з 24.11. 2008 року по 27.07. 2009 року, в розмір 6 295,70 грн,

-штрафних санкцій за прострочення виконання боргових зобов2язань в розмірі- 325 грн.

В звЯзку з тим, що позичальником не було дотримано вимог Кредитного договору, ними на підставі п.1.9 ч.2 Кредитного договору було здійснено вимогу дострокового виконання позичальником його зоьбовязань за Кредитним договором в повному обсязі, шляхом надіслання 18.01. 2009 року поштою рекомендованого листа

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором укладеного з ОСОБА_1, 3.10. 2006 року було укладено договір поруки між ними та ОСОБА_2.

Відповідно до п. 1.1 / договору / поручитель зобовязався перед ними відповідати в повному обсязі по борговим зобовязанням ОСОБА_1ВІ., які виникають з умов Кредитного договору.

Просили:

Стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на їх користь суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 45 171,34 доларів СІЛА, що еквівалентно 358 032,56 грн, за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку, та неустойку в розмірі 6 620,70 грн, а всього 364 653,26 грн., а також 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційне забезпечення судового процесу.

В судовому засіданні представник позивача підтримала свої позовні вимоги. Представник відповідачів вимоги позивача не визнав, мотивуючи відсутністю у позивача ліцензії на проведення операцій з валютними цінностями до письмового дозволу на це Національного банку України.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд вважає, що вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність," кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

-неторговельні операції з валютними цінностями;

-операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

-ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів- нерезидентів у грошовій одиниці України;

-залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

-залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

-інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку, та письмового дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті.

В судовому засіданні, на прохання суду представник банку надала до суду копії банківської ліцензії за № 191 виданої Національним банком України, та письмового дозволу національного банку України на здійснення валютних операцій, які підлягають оцінці.

Як видно із копії банківської ліцензії виданої Національним банком України за № 191 зареєстрованої Національним банком України 2.03. 1998 року за № 273 виданої ЗАТ „ ОТП Банк, останнім надається право здійснювати банківські операції визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст.. 47 Закону України „ Про банки і банківську діяльність.

Із копії дозволу Національного банку України виданого в листопаді 2006 року за № 191-1 ЗАТ „ ОТП Банк який має банківську ліцензію за номером 191 зареєстровану Національним банком України 2.03. 1998 року видно, що Національний банк України надав ЗАТ „ ОТП Банк дозвіл на право здійснювати банківські операцій визначені пунктом 1 частини другої та частиною четвертою ст.. 47 Закону України „ Про банки і банківську діяльність, згідно з додатком до цього дозволу. / На прохання суду, оригінал дозволу Національного банку до суду надано не було./

Відповідно до додатку за № 191-1 від 8.11. 2006 року, надано перелік операцій, які має право здійснювати ЗАТ „ ОТП Банк, але здійснення операцій з валютними цінностями на території України, в даному переліку не значиться.

Відповідно до банківської ліцензії за № 191 виданої Національним банком України, ЗАТ „ ОТП Банк надано право здійснювати банківські операції визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст..47 Закону України „ Про банки і банківську діяльність. Проте, надання банку права здійснювати операції з валютними цінностями, передбачено п.1 частини другої ст.. 47 / Закону /, який не вказаний в банківській ліцензії.

Таким чином, в цих двох документах існують явні різнобіжності.

Так, в банківській ліцензії не вказано що ЗАТ „ ОТП Банк надано право здійснювати операції з валютними цінностями, що передбачено пунктом першим частини другої ст.. 47 / Закону /. Проте, в письмовому дозволі Національного банку вказано, що ЗАТ „ ОТП Банк надано дозвіл на здійснення операції передбаченої пунктом першим частини другої ст.. 47 / Закону /, і в переліку операцій, які має право здійснювати ЗАТ „ ОТП Банк не вказано здійснення операцій з валютними цінностями що передбачено пунктом першим частини другої ст.. 47 / Закону /

Таким чином суд вважає, що ЗАТ „ ОТП Банк відповідно до Декрету КМ України від 19.02. 1993 року „ Про систему валютного регулювання і валютного контролю, не має право на здійснення операцій з валютними цінностями, із за відсутності даного запису в банківській ліцензії.

Разом з тим суд вважає, що не зважаючи на відсутність в банку права на здійснення операцій з валютними цінностями, сума залишку заборгованості за кредитом, підлягає до стягнення із відповідачів на користь банку., що складає 41 682, 61 долари СІЛА, що еквівалентно 330 380,54 грн. / за офіційним курсом НБУ. /

Що відноситься до вимог позивача в частині стягнення із позивачів суми несплачених відсотків за користування кредитом, пені за прострочення виконання зобовязань та штрафних санкцій то суд вважає, що із за відсутності в банку права на здійснення операцій з валютними цінностями, дані кошти стягуватись не повинні, а тому в цій частині вимог позивача, необхідно відмовити.

Відповідно до ст.,554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Керуючись

ст. ст.. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.. ст.. 526, 554, 543, 1050, 1054 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ПАТ „ ОТП Банк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитних коштів, задоволити частково.

Стягнути солідарно, із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічно- акціонерного товариства „ ОТП Банк / р/р -0008 в АТ „ ОТП Банк, МФО- 300528, код- / -330 380 грн.54 коп,- залишку заборгованості за кредитним договором, 1700 грн. - судового збору та 120 грн.- витрати на інформаційне технічне забезпечення судового процесу, а всього; 332 200 грн. 54 коп. / триста тридцять дві тисячі двісті дві грн..54 коп. /.

В іншій частині вимог ПАТ „ ОТП Банк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення коштів, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області, протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Карпович В.Д.