Справа № 2-1181-2010 рік
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2010 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Некрасова О.О.

при секретарі Гула А.В.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача: ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника відповідача: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, третя особа Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності в порядку спадкування, зміну свідоцтва про право власності на спадщину, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2010 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила зобовязати Третю Дніпропетровську державну нотаріальну контору внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданою Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом видачі нового свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_6, в якому визначити спадкоємцями ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлої 04 липня 2004 року ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках, визнати за нею, право власності по 1/3 частки домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ізюмська, б. 33 в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_6, та визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності по 1/3 домоволодіння, в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову зазначила, що вона дружина померлого ОСОБА_7, з яким 23.07.1976 року уклала шлюб у ОСОБА_8 відділі ЗАГС м. Дніпропетровська, про що в книзі реєстрації актів про шлюб зроблено запис № 811. ОСОБА_7 доводився сином померлої ОСОБА_6. На підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 07.12.1999 року, посвідченого нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, реєстраційний № 5-3627, ОСОБА_6 належало домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ізюмська, б. 33.

07.12.1999 року ОСОБА_6 склала заповіт на все належне їй майно на користь відповідачів та ОСОБА_7. Таким чином, у випадку смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7 мав право на 1/3 частку всього майна, що їй належало.20.12.2001 року ОСОБА_7 помер.

Позивачка також зазначила, що вона прописана і постійно проживає, веде господарство в домоволодінні № 33 по вул. Ізюмська в м. Дніпропетровську. За цією ж адресою і проживали до смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_7 вона фактично прийняла спадщину у вигляді предметів домашнього вжитку та користувалася ними, постійно здійснювала оплату комунальних послуг за частину домоволодіння в якій проживає. Вона є особою похилого віку, має статус «дитини війни» і відповідно до ст. 1241 ЦК України має обовязкову частку в спадщині.

Не маючи потреби в документальному оформленні спадщини, вона не зверталася до органів нотаріату з метою документального закріплення належної їй частки в праві власності на спадкове майно. В серпні 2009 року вона звернулася до Третьої Дніпропетровської нотаріальної контори з метою належного оформлення права власності на спадкове майно і їй стало відомо, що внаслідок дій відповідачів, які не заявили про існування правонаступників померлого ОСОБА_7, свідоцтво про право власності на спадщину було видано на відповідачів. Нотаріальна контора відмовила їй у прийнятті заяви про прийняття спадщини. Таким чином, на думку позивачки, порушено її право власності на спадкове майно, у звязку з чим вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, при цьому посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Також суду пояснила, що домоволодіння по вул. Ізюмській, 33 в м. Дніпропетровську складається з двох частин. В одній частині домоволодіння живе вона з донькою. ОСОБА_6 проживала в іншій частині домоволодіння, яке має окремий вхід. За нею здійснювали ухід відповідачки, проте похорони проводили за мій рахунок. Чоловік ОСОБА_7 помер раніше своєї матері ОСОБА_6 Він помер 20.12.2001 року, а ОСОБА_6- 04.07.2004 року. Вона звернулася до нотаріальної контори в 2007 році.

Представник позивачки ОСОБА_2 у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, при цьому посилався на підстави зазначені в позовній заяві, також суду пояснив, що відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обовязкової частки у спадщини, переходить до його спадкоємців.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і просила у задоволенні позову відмовити. Суду пояснила, що домоволодіння № 33 по вул. Ізюмській в м. Дніпропетровську належало її батькові ОСОБА_10, який помер 01 серпня 1998 року. Після його смерті вони звернулися до нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини на користь матері ОСОБА_6. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.12.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської нотаріальної контори ОСОБА_9 спадкоємцем ОСОБА_10 є ОСОБА_6 і спадкове майно складається з житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Ізюмська,33. У той же день, тобто 07.12.1999 року мати склала заповіт, в якому заповіла їй, сестрі-Кіріатовій ОСОБА_11 та ОСОБА_7 в рівних частках кожному усе майно. 20.12.2001 року помер її брат ОСОБА_7 і мама не переписала заповіт після його смерті. 04.07.2004 року померла мама. Після смерті матері позивачка продовжувала проживати в своїй частині домоволодіння. Домоволодіння не було поділене. Свідоцтво про право спадщину за заповітом вони з сестрою отримали у 2008 році.

Відповідачка ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і просила у задоволенні позову відмовити. Суду пояснила, що ОСОБА_6 не хотіла складати заповіт на позивачку, оскільки та не проживала з нею однією сімєю та не піклувалася за нею. ОСОБА_6 не знаходилась на її утриманні, а те що вона фактично прописана та проживає в даному домоволодінні не є підставою для визнання за нею право власності за заповітом.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову. Суду пояснила, що ОСОБА_6 07.12.1999 року склала заповіт на все належне їй майно на користь трьох дітей: ОСОБА_4,ОСОБА_3 та на ОСОБА_7 в рівних частках. На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, 04.07.2004 року спадкоємцями за заповітом залишилися тільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у звязку з тим, що ОСОБА_7 на час відкриття спадщини помер. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Також, відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У визначений законодавством строк ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та 14.05.2008 року отримали свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, на підставі яких спадкове майно їх матері, яке складається з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ізюмська,33, було розділене між спадкоємцями по ? частки кожній. Що стосується посилань представника позивачки на ст. 1276 ЦК України, зазначила, що спадкоємець за заповітом ОСОБА_7 помер 20.12.2001 року до часу відкриття спадщини, оскільки спадщина відкрилася тільки 04.07.2004 року. Також зазначила, що посилання позивачки на те, що вона, як непрацездатна вдова сина спадкоємця має право на обовязкову частку спадкового майна є безпідставними, тому що коло цих осіб вичерпно визначено у ст. 1241 ЦК України та до жодної з цих осіб позивачка не належить.

Представник Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, але надав заяву з проханням розглянути справу у відсутності представника у звязку із виробничою завантаженістю.

Представник третьої особи: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши сторони, представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_6 належало домоволодіння № 33 по вул. Ізюмскій в м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.12.1999 року, посвідченого нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_10.

Спадкове майно складалося з: жилового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в м. Дніпропетровську, вул. Ізюмська,33 на земельній ділянці мірою 983 кв.м., що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 23.05.1988 року і зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро 23.05.1988 року за № 498-56. На присадибній земельній ділянці знаходиться: житловий будинок А-1, шлакоблочний, жилою площею 61,9 кв.м. та такі будівлі та споруди: Б-сарай шлакоблочний, Г-погріб шлакоблочний, В вбиральня дощата, № 1-3 огорожі,№ 4 водоколонка і І мощення (а.с. 9).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.10.2007 року за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на домоволодіння № 33 по вул. Ізюмській в м. Дніпропетровську і спеціалістами КП ДМБТІ 17.08.1999 року було виготовлено технічний паспорт, реєстровий № 498.56 (а.с. 17, 19-23).

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

07.12.1999 року ОСОБА_6 склала заповіт, згідно якого вона заповідає ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7 в рівних частках кожному усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося. Даний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 5-3626 (а.с. 8).

Згідно свідоцтва про народження, серії ГД № 924812 від 24.08.1957 року, виданого бюро ЗАГС Красногвардійського району м. Дніпропетровська та свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-КИ № 389392, виданого 29 листопада 1980 року відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська Бойко ОСОБА_12 є донькою ОСОБА_6 (а.с. 64).

Згідно свідоцтва про народження серії ЯИ № 089766 від 08.08.1953 року, виданого Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська та свідоцтва про укладення шлюбу серії І-КИ № 33277, виданого 28 жовтня 1972 року ОСОБА_8 Щастя м. Дніпропетровська ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_6 (а.с. 34).

У судовому засіданні також було встановлено, що ОСОБА_7 доводиться сином ОСОБА_6, і який 23.07.1976 року уклав шлюб у в відділі ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська з ОСОБА_13, про що в книзі реєстрації актів про шлюб було зроблено запис за № 811. Після укладання шлюбу позивачці присвоєно прізвище ОСОБА_7 ( а.с. 26). Дані факти не заперечували сторони по справі.

20.12.2001 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 406670 виданого 04 січня 2002 року відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції (а.с.7).

04.07.2004 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 547181 виданого 06.07.2004 року відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції (а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Як вбачається зі спадкової справи № 454/2008 рік з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом звернулися 14 травня 2008 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно ч. 1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Оскільки на час відкриття спадщини, тобто 04.07.2004 року спадкоємець після смерті ОСОБА_6 - ОСОБА_7 помер, то суд вважає, що Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою правомірно були видані 14 травня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, які посвідчені державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 та зареєстровані в реєстрі за №№ 2-1687; 2-1693. Відповідно до яких відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_15 кожна є спадкоємицями ? частки житлового будинку № 33 по вул. Ізюмській в м. Дніпропетровську.Відповідно до витягу з реєстру прав власності нерухомого майна від 27.06.2008 року за ОСОБА_3 та за ОСОБА_4 зареєстровано право власності по ? частку домоволодіння № 33 по вул. Ізюмській в м. Дніпропетровську (а.с. 33, 63).

Що стосується стверджень представника позивачки про те, що відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія), то ці ствердження судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спадкоємець за заповітом помер не після, а перед відкриттям спадщини, тому право на прийняття належної йому частки спадщини не можуть перейти до його спадкоємців, а позивачка є спадкоємицею по закону після смерті ОСОБА_7, а не ОСОБА_6.

Також не можуть бути прийняті судом до уваги ствердження позивачки про те, що позивачка повинна мати обовязкову частку спадкування, яка б належала ОСОБА_7 у разі спадкування за законом, оскільки згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Таким чином, позивачка не відноситься до тих осіб, які мають право на обовязкову частку.

За змістом ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У судовому засіданні позивачкою не були доведені ті обставини справи, що вона фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, оскільки згідно довідки квартального комітету № 12 від 26.08.2009 року вона з 28.10.1976 року проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 33 /2 Крім того позивачкою в судовому засіданні було підтверджено факт того, що вона не проживала однією сімю і не вела сумісного господарства із спадкодавцем ОСОБА_6 Все це не дає підстав для визнання за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 і за таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1220, 1222, 1223, 1235, 1241 ЦК України, ст. ст. 10, 57-61, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, третя особа- Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності в порядку спадкування, зміну свідоцтва про право власності на спадщину відмовити.

Решення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Некрасов