Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2010 року Світловодський міськрайонний суд

Кіровоградської області, в складі головуючого - судді Волошиної Н.Л., при секретарі Доненко Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Світловодську справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Світловодське автотранспортне підприємство 13507» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення сум та відшкодування моральної шкоди, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Світловодське автотранспортне підприємство 13507» ( далі - ВАТ «АТП 13507») та просить суд ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача змінити формулювання причин його звільнення та внести в трудову книжку запис про те, що він звільнений з власної ініціативи у зв»язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю згідно ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку і невиплачену заробітну плату у сумі 2199 грн. 97 коп., вихідну допомогу у сумі 2629 грн. 50 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки розрахунку з 18 травня 2010 року до дня ухвалення рішення, стягнути компенсацію моральної шкоди у сумі 10000 грн., а також витрати на правову допомогу, витрати на оформлення довіреності та за послуги аудитора і Укрпошти у сумі 1037 грн. 16 коп.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, зазначаючи, що з 14 грудня 2009 року позивач працював у ВАТ «АТП 13507» водієм автотранспортних засобів категорії «Д». У звязку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, 18 травня 2010 року він написав заяву про звільнення за власним бажанням з 18 травня 2010 року, про що усно повідомив безпосереднього керівника, після чого пішов з роботи та направив заяву про звільнення поштою. Всупереч його заяві відповідач звільнив його з роботи з 04 червня 2010 року за п. 4 ст. 40 КЗпП Країни. Крім того, відповідач не виплатив йому вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку , а також недоплатив заробітну плату та компенсацію за невикористані дні відпустки. Зазначає, що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджає його подальшому працевлаштуванню, в звязку з чим вимагає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник ВАТ «АТП 13507» в судовому засіданні з позовними вимогами ОСОБА_1 не погодився, вважає, що звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України було проведено з дотриманням законодавства про працю, оскільки він 18 травня 2010 року близько 10 години ранку залишив роботу без поважних на те причин. Доводи позивача про необхідність його звільнення з 18 травня 2010 року є безпідставними, оскільки згідно чинного законодавства днем звільнення є останній день роботи, і якщо ОСОБА_1Г мав на меті бути звільненим 18 травня 2010 року, то цей день повинен був відпрацювати повністю, а не самовільно без дозволу адміністрації залишати робоче місце. При звільнення позивача було виплачено всі належні йому суми, ніякої заборгованості підприємство перед позивачем немає.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідчення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 відповідно до наказу по ВАТ «АТП 13507» № 52-к від 14 грудня 2009 року був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів категорії «Д» з проходженням 8-годинної спеціальної підготовки та 8 годинного стажування на автомобілі «Рута» з 14 грудня 2009 року з неповним робочим тижнем та підсумковим обліком робочого часу , на підставі його заяви та наказу № 219/1 від 10 вересня 2009 року «Про запровадження неповного робочого часу на підприємстві». (а.с.30, 31)

З підстав ч. 2 ст. 56 КЗпП України, в звязку з встановленням неповного робочого тижня оплата праці здійснювалась пропорціонально відпрацьованому часу .

Про порядок та умови праці, техніку безпеки, тощо, в тому числі про порядок виплати та розмір заробітної плати позивачеві було розяснено шляхом проведення інструктажу, що підтверджується контрольним листом інструктажу (а.с.126), а також свідченнями свідка ОСОБА_3, яка є начальником економічного відділу ВАТ «АТП13507» та особисто проводила відповідний інструктаж позивачеві.

18 травня 2010 року позивач о 07 год. 00 хв. прибув на своє робоче місце, отримав Лист обліку на ремонт. Однак, як вбачається з даного Листа (а.с. 138), ОСОБА_1Г до виконання робіт не приступив, а о 7 год. 40 хв. самовільно залишив своє робоче місце. Дані обставини підтверджуються також Актом від 19 травня 2010 року, складеним головним інженером, начальником АК 1 та начальником відділу охорони праці ВАТ «АТП 13507» (а.с. 139), в якому зазначено про те, що після отримання о 7 годині 00 хвилин листка ремонту ОСОБА_1Г до виконання ремонту автомобіля не приступив, а самовільно пішов з роботи без поважних на те причин. Вказане узгоджується зі свідченнями головного інженера ВАТ «АТП 13507» ОСОБА_4Г, які він дав у судовому засіданні. Після 18 травня 2010 року позивач на роботу не виходив.

Позивач зазначає суду, що він покинув територію АТП о 13 год 30 хв. Однак дані твердження не знайшли свого обєктивного підтвердження під час судового розгляду. Так, з пояснень представника відповідача, службової записки голови правління ВАТ «АТП 13507» від 28 травня 2010 року (а.с.135а), Акту від 19 травня 2010 року (а.с.139), свідчень в судовому засіданні свідка ОСОБА_4Г вбачається, що ОСОБА_1 пішов з роботи до 10 години ранку. Свідок ОСОБА_5Ф засвідчив суду, що позивач пішов з роботи о 13 годині 18 травня 2010 року. Обєктивних доказів присутності ОСОБА_1Г після 13 години дня 18 травня 2010 року як безпосередньо на робочому місці, так і на території підприємства взагалі немає.

ОСОБА_6 з розпорядку роботи ВАТ «Світловодське АТП 13507» ( інженерно -технічні працівники, ремонтна майстерня) робочий час закінчується о 16 год 12 хв. (а.с. 141) Таким чином, слід робити висновок про відсутність ОСОБА_1Г на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Оцінюючи поважність причин залишення позивачем роботи суд виходив з пояснень самого ОСОБА_1, який пояснив суду, що покинув роботу в звязку з тим, що його не влаштовує така робота і заробітна плата. Він зазначив, що попередив керівництво підприємства про припинення ним роботи та написав заяву про звільнення з 18 травня 2010 року в звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, яку направив поштою. Однак вказані обставини не можна оцінити як поважні причини самовільного залишення роботи. Відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок , затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, днем звільнення вважається останній день роботи. Подання заяви про звільнення з роботи з 18 травня 2010 року з підстав ст. 38 КЗпП України в звязку з порушенням законодавства про працю не дає працівникові права самовільного залишення роботи до закінчення робочого дня.

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, трудовий договір повинен бути розірваний у строк, про який просить працівник.

В судовому засіданні не доведено фактів порушення відповідачем законодавства про працю відносно позивача, позивач ні до комісії по трудовим спорам, ні до профспілкового комітету, ні до керівництва підприємства за заявами про порушення будь - яким чином його трудових прав не звертався. Таким чином, за наявності заяви ОСОБА_1Г про звільнення, відповідач міг би провести звільнення позивача за власним бажанням, по збігу двох тижнів з часу попередження ним власника про це. Однак в такому випадку позивач повинен був відпрацювати визначений законодавством двотижневий строк з часу попередження власника про бажання звільнитися, але він самовільно залишив роботу без дотримання цього строку і після 18 травня 2010 року на роботу не виходив. Доказів того, що в період з 18 травня 2010 року і по день звільнення він був відсутній на роботі з поважних причин позивач суду не надав.

Дії позивача були правильно розцінені адміністрацією підприємства як прогул без поважних причин, в звязку з чим 28 травня 2010 року голова правління ВАТ «АТП 13507» ОСОБА_7 звернувся до профкому підприємства з проханням дати згоду на звільнення ОСОБА_1Г з роботи з підстав п. 4 ст.40 КЗпП України.

П. 4 ст. 40 КЗпП України передбачено право власника або уповноваженого ним органу на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За п. 4 ст. 40 КЗпП України, оформляється і звільнення працівників, які самовільно залишили роботу.

З дотриманням положень ст.ст. 148, 149 КЗпП України відносно ОСОБА_1Г було застосовано стягнення за порушення трудової дисципліни та наказом № 21-к від 01 червня 2010 року ОСОБА_1 був звільнений за прогул без поважної причини по ст. 40 КЗпП України з 04 червня 2010 року, з виплатою компенсації за 14 календарних днів невикористаної відпустки, (а.с.140, 32) 04 червня 2010 року профком ВАТ «АТП 13507» надав згоду на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Хоча ст. 43 КЗпП України передбачає необхідність одержання попередньої згоди профспілкового органу на звільнення працівника, однак наслідки порушення правила про необхідність одержання попередньої згоди є несуттєвими, а час одержання згоди профспілкового органу -попередньо чи потім є елементом порядку звільнення , порушення якого не тягне за собою визнання звільнення незаконним. Більше того, позивач стверджує , що не є членом профспілкової організації, так як не звертався з заявою про вступ до неї. Наказ про звільнення позивачем не оскаржений.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в Постанові від 6 листопада 1992 р. № 9 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» при вирішенні спорів щодо законності звільнення судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дано неправильну юридичну кваліфікацію, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність із чинним законодавством про працю (п. 18).

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 мало

місце з підстав та в порядку, визначеному законодавством про працю, відповідачем в наказі

дано правильну юридичну кваліфікацію обставинам, які стали підставою/для звільнення

позивача, а відтак підстав для задоволення позовних вимог в частині зміни формулювання

причини звільнення немає.

Представник відповідача пояснив суду, і це визнається позивачем, що при звільненні ОСОБА_8Г було виплачено залишок по заробітній платі в сумі 992 грн. 37 коп. та компенсацію за 14 днів невикористаної відпустки у сумі 181 грн. 10 коп., з урахуванням всіх належних відрахувань із заробітної плати. Як встановлено в судовому засіданні , в звязку з встановленням неповного робочого тижня оплата праці позивача здійснювалась у відповідності до положень ч. 2 ст. 56 КЗпП України, а тому заяви позивача про стягнення на його користь недоплаченої заробітної плати не мають під собою підґрунтя.

Оскільки наказ про звільнення позивача з роботи відповідає вимогам закону і фактичним обставинам справи, підстави для зміни формулювання причини звільнення відсутні, вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку необґрунтовані, відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги в порядку ст. 44 КЗпП України, середнього заробітку з підстав ст. 117 та ч. З ст. 235 КЗпП України , а також моральної шкоди.

З підстав ст. 88 ЦПК України судові витрати, до складу яких входить і витрати на правову допомогу, покладаються на позивача. Вимоги про відшкодування витрат на оформлення довіреності нотаріусом, за послуги аудитора та Укрпошти не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 38, 40, 43, 147-149, 235 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів ", ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області через

Світловодський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н.Л.Волошина