Справа №2-468/10 06.05.2010 06.05.2010 06.05.2010
Провадження №22ц-766/10
Справа № 22ц 766/10 Головуючий першої інстанції: Олефір М.В.
Категорія: 6 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2010 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі : Голубкіній О.О.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_2, представника Миколаївської міської ради ОСОБА_3, представника ЖБК «Україна» ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2010 р., ухвалене за позовом

ОСОБА_6

до

Миколаївської міської ради,

житлово-будівельного кооперативу «Україна»

(далі ЖБК «Україна)

про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2008 р. ОСОБА_6 звернулася з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. В подальшому вона самовільно переобладнала вищевказану квартиру у нежитлове приміщення та добудувала нежитлову прибудову літ. „А?-1, розмірами 6,02 х 2,45 кв.м., загальною площею 12,2 кв.м.

Посилаючись на отримання необхідних погоджень та неможливість у позасудовому порядку визнати право власності на самочинно побудовані споруди, позивачка просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул. Південна, 50, загальною площею 44,6 кв.м., основною площею 24,4 кв.м.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 листопада 2009 р. до участі в справі в якості відповідача залучено ЖБК «Україна».

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2010 р. в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Статтею 376 ЦК України визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Зокрема, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно ( ч. 3 ст. 376).

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб ( ч. 5 ст. 376).

Однак судовий порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, як це випливає з положень ст. 376 ЦК України, не поширюється на випадки перепланування житлових приміщень в нежитлові, які здійсненні з порушенням порядку їх проведення.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є власницею однокімнатної квартири № 42, яка розташована на першому поверсі багатоквартирного будинку по вул. Південна 50 в м. Миколаєві. Позивачка самовільно переобладнала вищевказану квартиру у нежитлове приміщення та добудувала нежитлову прибудову літ. „А?-1, розмірами 6,02 х 2,45 кв.м., загальною площею 12,2 кв.м. Проте, земельна ділянка на якій позивачка побудувала прибудову не була їй відведена для цієї мети.

Матеріали справи не містять будь-яких даних про звернення ОСОБА_6 до органів місцевого самоврядування з питань переведення приміщення квартири в нежитлове приміщення, а також про відмову цих органів у його вирішенні.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку наявним в справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки судовий порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, не поширюється на випадки перепланування житлових приміщень в нежитлові, які здійсненні з порушенням порядку їх проведення.

Посилання апелянта на те, що суд розглянув справу відносно іншого обєкту, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки обєктом самочинного будівництва є одна й та сама квартира, а зміна почтової адреси не може свідчити про вирішення спору стосовно іншого обєкту. До того ж, позивачка заявляли вимоги про визнання права власності саме на самочинно збудоване нежитлове приміщення за адресою вул. Південна, 50в м. Миколаєві.

Доводи апелянта про належність їй земельної ділянки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на час винесення судом рішення, позивачці не передавалась земельна ділянка для обслуговування вбудовано-прибудованих у житловий будинок приміщень магазину.

Отримання необхідних погоджень на самочинне будівництво не може бути підставою для визнання права власності в розумінні ст. 376 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2010 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий:

Судді: