Справа № 2-96/2010
Провадження № б/н
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2010 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Сивоконь Т.І.

при секретарі Комерзан Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари Одеської області справу за позовом ОСОБА_1 до Татарбунарської районної державної лікарні ветеринарної медицини про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стяг-нення заробітної плати за час вимушеного прогулу, посилаючись на слідуючі обстави-ни.

Згідно наказу №11/2 від 24 березня 1997 року начальника Татарбунарської районної державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_2, позивача було призначено на посаду провідного ветеринарного лікаряепізоотолога районного державного підприємства ветеринарної медицини з 24 березня 1997 року. У серпні місяці 2000 року ОСОБА_1 було написано заяву з проханням надати йому відпустку у звязку з тим, що на його утриманні перебували хворі батьки - пенсіонери. На підставі йо-го заяви, позивачу була надана відпустка до 18 вересня 2000 року, після закінчення якої ОСОБА_1 не зміг вийти своєчасно на роботу та приступити до виконання своїх обовязків, у звязку зі станом здоровя батьків та необхідністю постійного догляду за ними. На роботу позивач вийшов 25 вересня 2000 року, а 28 вересня 2000 року наказом за №38 директора підприємства ОСОБА_2 його було звільнено з ро-боти згідно п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України за прогули без поважних причин. Підставою звільнення позивача став протокол №2 від 28.09.2000 року засідання профспілкового комітету Татарбунарського районного державного підприємства ветеринарної медицини (ТДРЛВМ).

Позивач стверджує, що його незаконно звільнили з роботи, оскільки директор підприємства ТРДЛВМ повинен був звернутися до первинної профспілкової організації з письмовим поданням, а не з усною заявою, а також, що його засідання проводилось без його присутності, тому він просить поновити його на роботі та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.09.2000 року по 28.09.2001 р.

Крім того, ОСОБА_1 було подано клопотання про поновлення судом процесуальних строків для подачі позовної заяви про поновлення на роботі, вказуючи поважною при-чиною пропуску постійний догляд за батьками та пригнічений стан після звільнення його з роботи.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача не визнав позовні вимоги, пояснив, що після видання наказу начальника Татарбунарського районного підприємства державної ветеринарної медицини №38 від 28.09.2000 року про звільнення ОСОБА_1П, позивач неодноразово протягом 1 місяця мав можливість звернутись до суду за захистом своїх прав, оскільки під розписку був ознайомлений з вказаним наказом про звільнення та своєчасно отримав свою трудову книжку. Тому, твердження позивача про неможливість звернутись до суду за захистом своїх прав у звязку з хворобою батьків та власний хворобливий стан, на думку відповідача, не є поважним і обґрунтованим. До того ж представник відповідача додав, що вважає звільнення позивача правомірним та відповідним до п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки факт прогулу ним без поважної при-чини мав місце, про що свідчить доповідна записка заступника начальника ТРПДВМ ОСОБА_3 від 23.09.2000 року про невихід ОСОБА_1 на роботу з 18.09.2000 року та його відмова в наданні письмових пояснень стосовно цього, оскільки пору-шення трудової дисципліни вимагає письмових пояснень. Про засідання профспілкового комітету позивача було проінформовано усно, оскільки від підпису він відмовився та самовільно залишив робоче місце.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прихо-дить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, які були присутніми на засіданні профспілкового комітету з питання про невихід на роботу ОСОБА_1, пояснили, що позивач працював на посаді провідного ветеринарного лікаря епізоотолога районно-го державного підприємства ветеринарної медицини, до 18.09.2000 року перебував у черговій відпустці, але він вийшов на роботу лише 25.09.2000 року, пояснюючи це за власним бажанням. 28.09.2000 року було проведено засідання профспілкового комітету, на якому начальник районного державного підприємства ветеринарної меди-цини ОСОБА_2 звернувся з усною заявою про надання погодження профспілкового комітету на звільнення з роботи ОСОБА_1 за прогули без поважних причин, на що профспілковий комітет дав згоду. Позивач на засіданні ПК не був присутнім, хоча і був повідомлений про нього в усній формі.

З копії витягу з наказу № 11/2 від 24.03.1997 року начальника Татарбунарської районної державної лікарні ветеринарної медицини(а.с.5) видно, що ОСОБА_1 бу-ло призначено на посаду провідного ветеринарного лікаря - епізоотолога районного державного підприємства ветеринарної медицини з 24.03.1997 року.

Згідно копії трудової книжки ( а.с.11) позивач був звільнений з роботи за прогул з 28.09.2000 року відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України (наказ №38).

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності мо-жуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З доповідної записки заступника начальника районного підприємства державної ветеринарної медицини ОСОБА_3 від 23.09.2000 року (а.с.94) вбачається, що було доведено до відома начальника ТДРЛВМ ОСОБА_2 про невихід на роботу ОСОБА_6 з 18.09.2000 року.

Із копії наказу №30 від 28.09.2000 року начальника ТДРЛВМ ОСОБА_2 (а.с.10,43) вбачається, що ОСОБА_1 була надана відпустка за свій рахунок до 18.09.2000 року, однак він вийшов на роботу 25.09.2000 року. Та було поставлене питання про надання ОСОБА_1 письмового пояснення та документів, що підтверджують поважність відсутності його на роботі. В іншому разі звільнити його з посади за прогули. Із вказаним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений ОСОБА_2, однак від підпису про ознайомлення він відмовився.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач був ознайомлений з наказом № 38 від 28.09.2000 року про звільнення його відповідно до п.4 ст.40 КЗпПУ з посади провідного лікаря епізоотолога за порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин), про що є запис і його підпис в книзі наказів по Татарбу-нарському районному державному підприємству ветеринарної медицини (а.с.42). Вказа-не звільнення працівника погоджено з профспілковим комітетом, про що свідчить про-токол №2 від 28.09.2000 року засідання профспілкового комітету ТРДПВМ (а.с.41) та протокол №2 від 05.02.2010 року засідання профспілкового комітету ТРДПВМ (а.с.62).

Крім того, позивачу було відомо про наявність наказу відносно нього про звільнення, про який він був належним чином повідомленим, про що свідчить його підпис в книзі наказів, а також він не заперечував цей факт у судовому засіданні, але ним цей наказ не був оскаржений у строки, передбачені ст.233 КЗпП України. Суд не може взяти до уваги доводи позивача про те, що ним пропущені строки звернення до суду за захистом порушеного права з поважної причини, посилаючись на те, що причиною пропуску вказаних строків була хвороба батьків та необхідністю постійного догляду за ними, а також його власний хворобливий стан, адже це не могло служити перешкодою для звернення самого позивача або його представника у встановлений за-коном строк із позовною заявою за захистом порушеного права.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику роз-гляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року №9, якщо передбачений ст.233 КЗпП України, місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 у передбачений законодавством строк не звертався із заявою до суду про поновлення його на роботі. Таким чином, суд вважає, що причина пропуску строку на звернення до суду, на яку посилається пози-вач в доданому до позовної заяви клопотанні, не може бути визнана поважною тому пропущений на оскарження строк не підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обста-вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Суд вважає, що відповідачем надано достатньо доказів, які до того ж знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, що засвідчують факт порушення з боку по-зивача, а саме здійснення ним прогулу без поважних причин, що стало підставою його звільнення на законних підставах, тому в задоволені позовних вимог слід відмовити по суті трудового спору за безпідставністю вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.233,235 КЗпП України, Постановою Пле-нуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року №9, ст.ст.58-60, 213-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Татарбунарської районної державної лікарні ветеринарної медицини про поновлення на роботі та вип-лату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 витрати на інформаційно-технічне забезпе-чення розгляду цивільної справи Татарбунарським районним судом Одеської області у розмірі 37 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Татарбунарський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня про-голошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя Сивоконь