Справа №22-ц-4510/10 Суддя-доповідач - Шевченко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Шевченка В.А.,

суддів - Білецького О.М., Кононенко О.Ю.,

при секретарі - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 вересня 2010 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення сум заборгованості за кредитним договором,

встановила:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 вересня 2010 року вказаний позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсиббанк» 281044 грн. 95 коп. заборгованості за кредитним договором і звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1С, ОСОБА_3 та ОСОБА_4В,

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1С, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, за кредитним, договором № 0 від 08 травня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», який у подальшому став іменуватися як Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на визначених сторонами умовах надав ОСОБА_1 37000 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 07 травня 2018 року (а. с. 12-18, 19-21, 22, 23-27, 29-31).

Додатковою угодою Аге 1 від 12 лютого 2009 року термін повернення кредиту сторони продовжили до 05 травня 2023 року (а. с. 28).

На забезпечення виконання боржником зобов'язань за даним договором між банком і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 202850 від 08 травня 2008 року (а. с, 46-47), додаткову угоду № 1 до цього договору поруки від 12 лютого 2009 року (а. с. 48). а з ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - договір іпотеки, за яким іпотекодавці передали іпотекодержателю двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, оціночною вартістю 253600 гри. (а. с. 42-45).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за : договором за кредитним станом на 22 грудня 2009 року утворилася заборгованість, яка у гривневому еквіваленті становить 281044 грн. 95 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком, який ґрунтується на умовах кредитного договору (а. с. 49), заявником не оспорюється.

Вказану суму на підставі правильно застосованих і наведених у рішенні норм матеріального права суд обґрунтовано стягнув з відповідачів, одночасно звернувши стягнення на предмет іпотеки.

Доводи заявника про те, що позивач не вправі був надавати кредит та вести розрахунки в іноземній валюті є безпідставними.

Так, право на здійснення операцій з валютними цінностями, у тому числі з розміщенням іноземної валюти на валютному ринку України позивач отримав на підставі виданих йому 24 грудня 2001 року Національним банком України ліцензії № 75 і дозволу 75-1 (а. с. 94-95, 96-98, 99-100, 101-102), а також інших дозволів (а. с. 103-104, 105-106, 107-108, 109-110).

Крім того, відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про Банки і

банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до цієї ж статті кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банками надавати кредити в іноземній валюті.

З огляду на ст.ст. 1, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій, які здійснюються на підставі індивідуальних та генеральних ліцензій, які видаються Національним банком України.

Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, в тому числі надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті.

Пункт «в» ч. 4 ст. 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, законодавством не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв віднесення їх до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Зазначена обставина з огляду на те, що ця норма Декрету є відсилочною не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банків генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно з вимогами пункту «г» частини 4 статті 5 Декрету, то слід зазначити, що відповідно до цієї статті порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.

Згідно зі статтею 11 Декрету Національний банк України видає в межах, передбачених цим Декретом обов'язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Крім цього, відповідно до статті 44 Закону України «Про Національний банк України» НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

Зокрема, п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 №?483 визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Звідси слідує, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору.

До того ж самостійних вимог щодо визнання угод, про які йде мова, недійсними з викладених у апеляційній скарзі підстав заявник не заявляв, ухвалу про забезпечення позову у встановленому законом порядку окремо не оскаржував і з відповідною заявою щодо зміни чи скасування заходів забезпечення позову до суду теж не звертався.

З урахуванням наведеного колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення суд ухвалив з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 вересня 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до компетентного суду протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -