№-2- 54/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2010 року м.Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Федотової В.М.

при секретарі - Петрухіной Т.Л.

з участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання частково недійсною угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22 серпня 2003року №941 та угоди купівлі-продажу квартири №5 буд.№4 розташованої по вул. Гагаріна в м. Маріуполі від 27.12.2008року № 6705 та визнання за нею права власності на 44/100 часток цієї квартири,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом зі змінами та уточненнями , в якому просила суд визнати угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладену між ОСОБА_8Л, та ОСОБА_9 22.08.2003 року, частково недійсною в частині придбання ОСОБА_9 44/100 часток цієї квартири, визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири №5 буд.№4 розташованої по вул. Гагаріна в м. Маріуполі від 27.12.2008року № 6705 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, в частині придбання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 44/100 цієї квартири , а також визнати за нею право власності на 44/100 часток цієї квартири.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги. В обґрунтування свого позову зазначила , що в серпні 2003 році вона домовилась з ОСОБА_8 про купівлю у нього квартири АДРЕСА_3 за 6800долларів США. У звязку з відсутністю решти грошей звернулась до директора Новоалександрівської товарної біржи ОСОБА_10 з пропозицією купить цю квартиру у ОСОБА_8Л.з наступним перепродажем цієї квартири їй. 22 серпня 2003року ОСОБА_11, за її проханням, продав свою квартиру працівникові біржи ОСОБА_6, за 3800 дол. США, з зарахуванням вже отриманих від неї 3000 доларів США. 06.12.2003року вона вселилась у квартиру і почала сплачувати ОСОБА_10 решту суми для викупу квартири. Передала йому 2250 доларів США. Проте останній від переоформлення квартири на її імя відмовився. Оскільки вона сплатила частку вартості квартири , в сумі 3000 доларів США , суму яку вона сплатила ОСОБА_12 у розмірі 2250 доларів США підтвердити нічім не може, просила визнати суд за нею право власності на 44/100 квартири. Угоди купівлі - продажу квартири№5 у будинку №4 по вул. Гагаріна в м. Маріуполі від 22.08.2003 року між ОСОБА_8Л, та ОСОБА_9 та від 27.12.2008року № 6705 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, визнати частково недійсними у частині 44/100 часток придбання покупцями цієї квартири.

Представник позивачки за основним позовом ОСОБА_13 підтримала позовні вимоги ОСОБА_1, пояснивши суду, що ОСОБА_1 є жертвою обману, яка довірилась працівникам

біржі. ОСОБА_9 на її думку не виконує дій, які характерні для поведінки власника майна не турбується про нього, не оглядала квартиру перед покупкою, не мала наміру в ній мешкати, не сплачувала платежі, а виступила лише покупцем квартири на її імя було оформлено право власності на спірну квартиру. Фактично питаннями купівлі квартири займалась лише ОСОБА_1, яка вела переговори з ОСОБА_8, який продавав цю квартиру, та мала намір придбати її для себе, однак не мала для цього достатньої грошової суми. Директор Новоолексадрійської товарної біржі, на яку звернулась ОСОБА_1 з метою отримання квартири, не позичив їй певної для придбання квартири грошової суми та запевнив, що вона в подальшому буде мати можливість викупити цю квартиру в нього, однак право власності на квартиру буде оформлено не на неї, а на іншу особу. Продавець квартири ОСОБА_11, укладаючи договір купівлі-продажу, на її думку, вважав, що квартиру він продає ОСОБА_1, а не ОСОБА_9, тому цю угоду слід визнати частково недійсною на підставі ст..229-230 ЦК України. За підрахунками позивачки, на теперішній час вона сплатила ОСОБА_8 44 відсотків вартості цієї квартири, тому вона має право вимагати визнання за собою права на 44/100 часток цієї квартири.

Відповідач ОСОБА_7 , яка є донькою ОСОБА_8, який помер 22.08.2007року, до суду не зявилась , але надала письмову заяву, яка нотаріально посвідчена державним нотаріусом Другої нотаріальної контори м. Маріуполя ОСОБА_14, в якій позов ОСОБА_1 визнала у повному обсязі та просила задовольнити вимоги Роя нової. ОСОБА_7 підтвердила, що між батьком та ОСОБА_1 була домовленість про купівлю квартири АДРЕСА_4 . ЇЇ батько дійсно отримав від Роя нової 3000доларів США, про що було надано ОСОБА_1 розписку.

Свідок ОСОБА_15, у судовому засіданні підтвердила, що Роя нова дійсно збиралась оформити купівлю продаж квартири, домовлялась про угоду з ОСОБА_7, також знає, що у позивачки не було потрібної суми грошей і вона домовлялась з директором Новоалександрівської товарної біржі про купівлю квартири в борг.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності. Позов ОСОБА_1 не визнав. Вважає , що подружжя ОСОБА_4 є добросовісними покупцями спірної квартири. Угода купівлі продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 27.12.2008року посвідчена нотаріально і відповідає всім вимогам діючого законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

За відомостями Маріупольського бюро технічної інвентаризації право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2003 року. До цього на праві власності вона належала ОСОБА_8 (а.с.8-9)

За загальними умовами дійсності угод, передбаченими ст..203 ЦК України, волевиявлення учасника угоди повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Угода повинна бути укладена в формі, яка встановлена законом.

Статею 205 ЦК України встановлені дві форми, в яких можуть укладатись угоди усна та письмова. Сторони мають право вибирати форму угоди, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи справу, суд керувався нормами глави 16, 54 ЦК України та розясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 року №3 (зі змінами та доповненнями).

Як встановлено ст..655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)- передає чи зобовязується передати майно (товар) у власність іншій стороні (покупцю), а покупець приймає чи зобовязується прийняти майно (товар) та сплатити за нього певну грошову суму.

Особливості угоди купівлі-продажу певних видів майна можуть бути встановлені законом (ч.6 ст.656 ЦК України).

Для угод купівлі-продажу обєктів нерухомості діючим законодавством України встановлена обовязкова письмова форма.

Так, відповідно до ст..657 ЦК України договір купівлі-продажу .... жилого будинку (квартири) чи іншого нерухомого майна, укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Такі ж вимоги щодо письмової форми договору купівлі-продажу нерухомого майна та його нотаріального посвідчення містились у містились в ст..227 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час укладання оскаржуваємої угоди.

За умовами ст..207 ЦК України угода вважається укладеною в письмовій формі, якщо її зміст зафіксований в одному чи декількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Також угода вважається укладеною в письмовій формі якщо вона підписана її сторонами.

Як встановлено судом та підтверджується письмовим документом договором купівлі-продажу від 22.08.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу, 22 серпня 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мала місце угода купівлі-продажу, за якою ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_9 придбала у власність квартиру АДРЕСА_5. Продаж вчинено за 6207 гривень, які покупець виплатив продавцю повністю до підписання цього договору. На момент продажу продавець стверджує, що квартира, яку він продає, нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не заставлена, в спорі і під забороною (арештом не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб не має..(а.с.15)

Договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 від 27.12.2008року, теж посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Маріупольського міського округу ОСОБА_16 ( том 2 а.с. 19).

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В судовому засіданні в обґрунтування своїх доводів позивачка за основним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_13, доводивши суду підстави своїх позовних вимог, посилались як на докази на пояснення в суді свідка ОСОБА_17, письмових пояснень відповідачки ОСОБА_7

Однак суд не може прийняти наведені пояснення належними та допустимим в розумінні ст..ст.57-58 ЦПК України доказами, оскільки свідок ОСОБА_17 та відповідачка ОСОБА_7 не були учасниками угоди, дали пояснення загального характеру лише про намір ОСОБА_1 придбати житло та хто фактично мешкає в спірній квартирі, в своїх поясненнях суду не повідомляли жодних конкретних обставин щодо укладання оскаржуваної угоди, а ОСОБА_7 лише підтвердила намір ОСОБА_1 купити квартиру , та те що вона отримала від батька розписку на 3000 доларів США. Окрім того, такі пояснення не свідчать ані про досягнення між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 згоди стосовно суттєвих умов угоди купівлі-продажу саме спірної квартири, ані про укладання такої угоди та виконання сторонами своїх зобовязань по купівлі-продажу квартири. Крім того це спростовується письмовим договором купівлі-продажу від 22.08.2003 року, який було відповідно до вимог діючого законодавства посвідчено нотаріально та зареєстровано в БТІ, згідно п.5 якого, станом на 22.08.2003 року ОСОБА_11, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примусу

стверджував, що квартира АДРЕСА_6, яку він продає ОСОБА_9, нікому іншому не продана, не подарована, на заставлена, в спорі не перебуває та будь-які інші особи прав на неї не мають тощо.

Договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 від 27.12.2008року, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Маріупольського міського округу ОСОБА_16 Подружжя ОСОБА_4 є добросовісними покупцями.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_13 на порушення своїх обовязків, передбаченого ст. 10 ЦПК України, не доведені її позовні вимоги про визнання угод частково недійсними та визнання права власності, не надані належні та допустимі докази на їх обґрунтування, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовляє повністю. Суд не знаходить підстав для визнання частково недійсним укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 договору купівлі продажу квартири від 22.08.2003 року, та визнання частково недійсним договору купівлі продажу спірної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 27.12.2008р.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 10, 57-60, 212-215 ЦПК України, ст.ст.205, 207, 655-657 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання частково недійсною угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22 серпня 2003року №941 та угоди купівлі-продажу квартири №5 буд.№4 розташованої по вул. Гагаріна в м. Маріуполі від 27.12.2008року № 6705 та визнання за нею права власності на 44/100 часток квартири №5 розташованої в буд. №4 по вул. Гагаріна в м. Маріуполі.

На рішення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження в 10 денний строк з дня його проголошення, з подальшою подачею апеляційної скарги у 20-денний строк, або в порядку, передбаченому ч.4 ст.295 ЦПК України.

СУДДЯ Федотова В.М.