Полонський районний суд Хмельницької області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2010 року

Полонський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого судді - Горщар А.Г.

при секретарі Гаманчук А.П.

з участю сторін, представників позивача - ОСОБА_1, відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полонне

цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним та розірвати договір дарування за яким він 12 березня 2007 року подарував для відповідача жилий будинок, що розташований в м. Полонному по вул. Мануїльського, 18.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказував, що в березні 2009 року він дізнався про вчинення ним договору дарування належного йому житла для свого сина ОСОБА_4, та вважає цей правочин недійсним. Як зазначає позивач, що відповідач відібравши в нього правоустановчі документи на домоволодіння, домовився з нотаріусом про оформлення договору дарування, після чого привіз його в нотаріальну контору, де він підписав документ, вважаючи що це заповіт чи договір довічного утримання, на підставі якого син буде його доглядати до смерті. Вказав, що він при підписанні договору дарування помилився, а тому просив на підставі ст. 229 ЦК України визнати цей правочин недійсним.

В судовому засіданні ОСОБА_3 заявлений позов підтримав, уточнив вимоги, зазначивши, що він при підписанні договору дарування вважав, що має місце укладення договору довічного утримання, за яким син бере на себе зобовязання довічно його доглядати, тому діяв під впливом саме такої помилки щодо природи правочину.

Відповідач позов не визнав, пояснив, що в 2007 році батько сам запропонував прийняти в дар належний для нього жилий будинок, для чого приніс йому та передав правоустановчі документи на домоволодіння, з якими він спочатку проконсультувався в приватного нотаріуса з приводу посвідчення договору дарування. Після цього вони обоє з позивачем були в нотаріуса, де уклали договір дарування, за яким батько подарував йому жилий будинок. При цьому батько був добре обізнаний з тим і розумів, що він вчиняє саме договір дарування.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, матеріали цивільної справи за аналогічним позовом, суд вважає вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Судом установлено, що 12 березня 2007 року ОСОБА_3 подарував для ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться в м. Полонному по вул. Мануїльського, 18.

Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Полонського районного нотаріального округу ОСОБА_5

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивості і якості речу, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Постановою № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 19 дані розяснення, які мають відношення до цього спору, зокрема, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вбачається із матеріалів позову та змісту пояснень позивача, останній з приводу підтвердження факту наявності у нього помилки при укладенні договору дарування посилався на те, що він є малограмотним, тому не розумів що за документ підписує у нотаріуса.

Однак належних доказів про такий факт ОСОБА_3 суду не надав.

В той же час як вбачається із договору дарування, в ньому позивач власноручно написав своє прізвище, імя, і поставив підпис, що свідчить про вміння ОСОБА_3 писати і читати.

Зміст договору дарування, зокрема його вступна частина та пункт 11, містять положення про те, що дарувальник діє добровільно, перебуває при здоровому розумінні, ознайомлений нотаріусом з нормами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), що він усвідомлює свої права та обовязки по даному договору, не помиляється, тощо.

Про ознайомлення позивача з умовами договору дарування, та погодження з ними і відсутність претензій, свідчить зміст пункту 16 договору та наявний в ньому підпис дарувальника.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_3 не підтверджено належними та допустимими доказами його вимоги щодо вчинення договору дарування під впливом помилки, яка має істотне значення, тому позов є безпідставним.

Керуючись наведеним, ст. 10, 60, ч.3 ст. 209, ст. 212-215 ЦПК суд,-

вирішив:

В позові ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Хмельницької області шляхом подачі до суду першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з моменту його проголошення, та апеляційної скарги протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий ________________