Вільшанський районний суд Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-3

2010р.

01 лютого 2010 року

Вільшанський районний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого судді - Ясінського Л.Ю.

при секретарі - Гузовій В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Вільшанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу трудової книжки, стягнення середньої заробітної плати за період затримки видачі трудової книжки, стягнення розрахунку при звільнені, а також моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу трудової книжки, стягнення середньої заробітної плати за період затримки видачі трудової книжки, стягнення розрахунку при звільнені, а також моральної шкоди, посилаючись на те, що з 8 серпня 2006 року між нею та приватним підприємцем ОСОБА_2 було укладено трудовий договір № 7606 відповідно до якого вона працювала продавцем у магазині відповідачки до 04.03.2009 року.

За лютий-березень 2009 року роботодавцем їй не було виплачено заробітну плату. Звернувшись до відповідачки з проханням вирішити проблемну ситуацію, яка склалася вона отримала відмову, адже аргументом Відповідачки було те, що в магазині склалася недостача через її вину. Але з цим вона абсолютно не згодна, адже в момент її прийняття на роботу не було здійснено звірку наявного товару та не підписувався договір матеріальної відповідальності і будь-якої недостачі вона не допускала. Можна сказати, що всі справи Відповідачкою велися дуже халатно, але вона нічому не могла заперечувати, адже дорожила робочим місцем. Також в період, поки я вона працювала продавцем у магазині «Обої», документація щодо прибутку та видатків не велася.

03.03.2009 року Відповідачка зателефонувала їй та повідомила, що в магазині буде проводитися ревізія, а вже 04.03.2009 року відповідачка, разом з працівником Державної служби Вільшанського районного фінансового управління ОСОБА_3, повідомила їй результат проведеної перевірки і оголосила їй суму недостачі 32 000 (тридцять дві тисячі) грн. і повідомила, що вона повинна цю суму повернути. Також під впливом натиску, приниження та погроз, зі сторони вищевказаних осіб, вона ввійшла в шоковий стан, під впливом якого нею було підписано розписку про боргове зобов'язання на неіснуючу суму, яку вказала сама Відповідачка.

Також 04.03.2009 року її було звільнено, але в порушення вимог ст. 116 КЗпП України їй не було виплачено заборгованості по заробітній платі за лютий-березень 2009 року в сумі 691 (шістсот дев'яносто одна) грн. 40 (сорок) кеш., адже у відповідності до Додатку до трудового договору № 76 від 8.08.2006 р. оплата праці проводилася в розмірі мінімальної - 515 (п'ятсот п'ятнадцять) грн., але в період з 2006 року по 2009 рік проводилась індексація, тобто на момент заборгованості по заробітній платі її розмір становив 605 (шістсот п'ять) грн., а за лютий-березень сума заборгованих коштів складає 691 (шістсот дев'яносто одна) грн. 40 (сорок) коп.

Також їй не було повернено трудову книжку, чим відповідно порушуються норми Наказу Міністерства праці та соціального захисту населення України від 29 липня 2009 р.. «Про порядок ведення трудових книжок працівників». Підтвердженням того, що заявниця дійсно працювала у Відповідачки та про період виконання нею обов'язків є Книга обліку доходів та витрат приватного підприємця платника єдиного податку. Також, відповідно до норми ст. 117 КЗпП України, Відповідачкою має бути сплачено позивачвці середній заробіток за весь час затримки, а саме з 04.03.2009 року по день фактичного розрахунку, тобто, в даному випадку, на день подачі заяви ця сума складає 4235 (чотири тисячі двісті тридцять п'ять) грн.

Ще однією важливою обставиною в даній справі є те, що позивачка неодноразово зверталася з заявою до Відповідачки про надання їй відпустки, але отримувала відмовки і тому пропрацювала без відпустки 30 (тридцять) повних місяців. При звільненні їй також не було виплачено грошову компенсацію за всі невикористані нею дні відпусток, що є грубим порушенням ст. 83'КЗпП України. Відповідно до п. 6 Трудового договору №7606 від 08 серпня 2006 р. перша щорічна оплачувана відпустка повинна була бути надана їй в період з 01.11.2006 по 24.11.2006 року та, відповідно, наступні відпустки в період з 01.11.2007 по 24.11.2007 р. та з 01.11.2008 по 24.11.2008 р", тобто, три щорічні оплачувані відпустки нею не було використано з вини Відповідачки. У відповідності зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, тобто, при звільненні Відповідачка повинна була здійснити виплату грошової компенсації за три невикористані щорічні основні відпустки. Виходячи з норм трудового законодавства позивачка може зазначити, що грошова компенсація повинна бути виплачена їй в сумі 1815 (одна тисяча вісімсот п'ятнадцять) грн.. тобто 605 грн. (сума мінімальної заробітної плати)Х 3 (кількість невикористаних щорічних відпусток).

Вищезазначені обставини спричинили позивачці і душевні страждання. Це спричинило погіршення її душевного стану, підвищення роздратованості та втрати спокою. В результаті неповернення трудової книжки і неотримання коштів вона та її сім'я були позбавлені можливості реалізовувати свої плани та задуми, що потребувало додаткових зусиль в організації життєвого устрою. Позивачка взагалі залишилась без можливості працевлаштувагись та отримувати заробітну плату, яка є джерелом існування для неї та сім'ї. Сім» я перебувала у стресовому стані. Це викликало ще більше напруження та душевні хвилювання. Між діянням відповідачки та її душевними стражданнями є прямий причинно-наслідковий зв'язок.

Факт того, що таке ставлення до виконання своїх обов'язків Відповідачки, як роботодавця, порушує права та законні інтереси громадннина-працівника, спричиняє йому матеріальну шкоду, а тому не може не спричиняти душевні страждання (моральну шкоду) є загально відомим фактом та не потребує доказування.

Тому позивачка вважає, що громадянин України, керуючись принципом прецеденту, може визначати суму моральної шкоди на підставах судових рішень у аналогічних справах в Україні та справах інших держав. Адже громадянин України за статусом є не нижчим чим громадянин будь-якої іншої держави.

Еквівалентом її моральної шкоди, керуючись принципом розумності та справедливості, позивачка вважає суму у 10000 (десять тисяч) гривень.

Крім того, нею понесені відповідні витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги. Відповідно до вимог ст. 88 ЩІК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею й документально підтверджені судові витрати. Отже зазначена сума також підлягає відшкодуванню.

Відповідно вимогам ст. 31 ЩІК України залишає за собою право збільшення розміру позовних вимог.

В зв»язку із вищевикладеним позивачка і вимушена була звернутись до суду із заявою в якій просить суд винести рішення яким:

1.Зобов'язати ОСОБА_2 видати їй трудову книжку;

2.Стигнути з відповідача на мою користь:

2.1. Суму заборгованості по заробітній платі - 691 (шістсот дев'яносто одна) грн. 40 грн. (сума мінімальної заробітної плати)Х 3 (кількість невикористаних щорічних відпусток). Відповідачка та її представник заперечили щодо вищезазначеного, посилаючись на те, що позивачка не зверталась до відповідачки з заявою про відпустки, грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки не виплачена, через те, що позивачка отримувала заробітну плату вчасно і за всі місяці, про факт отримання заробітної плати позивачка не заперечувала.

Суд вважає за можливе відмовити позивачці в частині стягнення з відповідачки суми грошових коштів за невикористані відпустки за недоведеністю.

Відповідно до вимог ч.і ст.60 ЦГЖ України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд дійшов впевненого висновку, що позивачці в деякій мірі завдана моральна шкода, а тому вважає за необхідне в цій частині позовні вимоги задовольнити частково в сумі 1000 грн.

Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивачка просить також суд стягнути з відповідачка суму понесених судових витрат та витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги, але ні в своїй заяві ні в ході судового розгляду не вказала яку саме суму, а тому суд відмовляє в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 60,221-215 ЩІК України, 116,117 КЗпП Україні, ст.ег. 1166,1167 ЦК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу трудової книжки, стягнення середньої заробітної плати за період затримки видачі трудової книжки, стягнення розрахунку при звільнені, а також моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4, яка проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2:

691 (шістсот дев»яносто одну) грн. заборгованості по заробітній платі;

6597,38 ( шість тисяч п»ятсот дев»яносто сім) грн. (тридцять вісім) коп. заборгованності середнього заробітку за час затримки виплати;

1000 (одну) тис. грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Вільшанський районний суд Кіровоградської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: