№2-726/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.листопада 2010 р. м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя в складі : судді Сараєва I.A., при секретарі Рослік Т.І., за участю представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування частково недійсним і визнанні права власності на спадкове майно. -

ВСТАНОВИВ :

У червні 2009 р. ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_5 звернулися з позовом до свого брата ОСОБА_4про визнання договору дарування ( р-р № 3-1472 від 18.06.1993 р.), укладений між їх батьком ОСОБА_6 і останнім, у частині дарування домоволодіння № 32 по вул. Горній в м. Маріуполі недійсним, визнавши за кожним із спадкоємців по 1/6 доль спірної нерухомості, відновивши термін позовної давності.

У лютому 2010 р. ОСОБА_3зменив свої позовні вимоги, вказавши відповідачами по справі ОСОБА_4 і ОСОБА_5. Просить визнати недійсним вищезгаданий договір дарування, крім того, визнати за ОСОБА_4 в порядку спадкоємства після смерті ОСОБА_7 і ОСОБА_6 право власності на 1/6 долі спірного домоволодіння, залишивши в його власності 1/2 долю вказаного нерухомого майна на основі договору дарування ( р-р № 3-1472 від 18.06.1993 р.). Визнати за собою в порядку спадкоємства після смерті його матери- Анащкіної К.І. і батька ОСОБА_6 право власності на 1/6 частку спірного домоволодіння.

Від вимог в частині відновлення терміну позовної давності відмовився, дане клопотання судом було задоволене.

У судовому засіданні підтримав свої вимоги. Пояснив, що 22 червня 1932 р. між їх матір'ю ОСОБА_7 і їх батьком ОСОБА_6 був укладен шлюб, зареєстрований в Приморському відділі ЗАГС м. Маріуполя, актовий запис № 72. Дошлюбне прізвище матері ОСОБА_8.

В період шлюбу за рахунок власних заощаджень батьки побудували на земельній ділянці, наданій їм на підставі договору на право забудови № 188 від 10.06.1957 р. в період з березня 1958 р. по березень 1975 р. житловий будинок, що складається з трьох кімнат, кухні, сіней, веранди, а також господарських споруд, що включають три сараї, розташованих за адресою : м. Маріуполь, вул. Горна, 32.

Рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих м. Жданова від 12 березня 1975 р. № 91 /12 ( протокол №5) був затверджений акт приймання індивідуального житлового будівництва по вул. Горна, 32 і було вирішено оформити право особистої власності на житлове будівництво з господарчими будівлями за ОСОБА_6

05 травня 1975 р. Ждановським міським відділом комунального господарства було видано свідоцтво про право особистої власності № 190 на ім'я ОСОБА_6, а 05 травня 1975 р. за № 13082 дане свідоцтво було зареєстроване в БТІ м. Жданова.

Отже. Домоволодіння з господарськими спорудами, побудоване в період з 1958 р. по 1975 р.. тобто в період спільного мешкання в шлюбі і веденнях загального господарства, було сумісною спільною власністю їх батьків, придбане в результаті їх спільної праці ..

10 лютого 1993 р. померла їх мати ОСОБА_7 (актовий запис № 143) . Після її смерті відкрився спадок на 1/2 частини спірного домоволодіння .

Після здобуття свідоцтва про смерть матері він і сестра ОСОБА_5 у встановлений законом термін звернулися в ОСОБА_9 державну нотаріальну контору із заявою на прийняття спадку, де їм пояснили, що після подачі заяви вони вважаються такими, що прийняли спадщину, що відкрилась після смерті матері, а відповідні документи на майно можна оформити у будь-який час.

Відповідачі заява на прийняття спадку після смерті матері не подавали. ОСОБА_6. у зв'язку з тим, що на момент смерті проживав із спадкодавцем і фактично вступив в управління і володіння спадковим майном прийняв долю, що належить йому, в спадку ( ред. 1963 р.)

13 лютого 1997 р. помер їх батько ОСОБА_6 З тієї причини, що після смерті матері вони прийняли причитющуюся ним долю в спадку, а саме частина домоволодіння і на момент його смерті фактично були з ним власниками домоволодіння на праві спільної власності фактично вступили в управління і володіння спадковим майном, заяву на прийняття спадку після смерті батька в нотаріальну контору не подавали.

У квітні 2009 р. вони звернулися в ОСОБА_9 державну нотаріальну контору з метою оформити документи, що встановлювали право на спадок, який відкрився після смерті батьків.

Після направленого запиту з нотаріальної контори в БТІ м. Маріуполя їм стало відомо, що у встановлений законом термін шість місяців, після смерті їх матері батько, не повідомляючи їх як спадкоємців і приховуючи від нотаріуса факт прийняття ними спадку, 18.06.1993 р. подарував все домоволодіння ОСОБА_4

Договір дарування між батьком і відповідачем був засвідчений нотаріусом Другої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори 18.06.1993 р. за № 3 - 1472.

Вважає, що при оформленні договору дарування в 1993 р. не було взято до уваги нотаріусом і сторонами про те, що вони, як спадкоємці першої черги, згідно з поданими заявами прийняли спадок, що відкрився після смерті матері, слідством чого було порушено право власності на частину спірного домоволодіння.

Відповідно до ч.1 ст. 529 ЦК України (ред.1961 р.) при спадкоємстві згідно із законом спадкоємцями першої черги їх долі є рівними, тобто долі всіх чотирьох спадкоємців після смерті ОСОБА_7, враховуючи 1/2 частина батька, даровані ОСОБА_4 складають 1/8 часть нерухомості кожному.

Після смерті батька в 1997 р. відкрився спадок на1/8 долю домоволодіння.

У зв'язку з тим, що на момент відкриття спадку вони і ОСОБА_4 були співвласниками спірного нерухомого майна, отже, вони, як спадкоємці першої черги фактично прийняли спадок, і їх долі складають по 1/24 кожному.

Так, виходячи з приведених ними аргументів в позовній заяві зараз доля ОСОБА_4 з врахуванням визнання договору дарування в частині 1/2 недійсним складає 2/3 долі домоволодіння № 32 по вул. Горній ( 1/2 долі за договором дарування, 1/6 (1 /8 і 1/24 долі після смерті батьків), доля ОСОБА_3 складає 1/6 (1 /8 і 1/24 після смерті батьків), доля ОСОБА_10 1 /6 ( 1/8 і 1/24 після смерті батьків).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав. Пояснив, що про договір дарування позивач знав з моменту його висновку, також, як і всі інші. Він ніколи цього не приховував, а після смерті матері переселився зі своєю сім'єю в спірний будинок, доглядав батька, слідкував за будинком всі роки, проживає в ньому і зараз. За життя батько повідомляв брата і сестру про своє рішення подарувати йому житлове будівництво.У зв'язку з тим, що ще за життя батько розпорядився своєю часткою, спадок після його смерті не відкривався. Крім того, після смерті батька позивач ні фактично, ні юридично в спадок не вступав, оскільки заяву не подавав, в будинок не вселявся, спадковим майном не управляв

Позивач 17 років не оспорював цей договір, в будинок не вселявся, витрат по ремонту і вмісту будинку не ніс. Так, позивач сам стверджував в суді, що до 2009 р. йому

нічого не заважало взнати, за ким і на якій правовій підставі зареєстрований будинок після смерті батьків. На цьому грунті між ними періодично відбуваються конфлікти.

Підкреслив, що позивач допустив сплив позовної давності, оскільки з 1SS7 р.знав або повинен був знати, як він вважає, про порушення свого права, тому в задоволенні позову слід відмовити саме з цієї причини.

Відповідачка ОСОБА_5 просить прийняти рішення по суперечці на розсуд суду У результатах справи вона не зацікавлена, жодних вимог, як спадкоємиця, заявляти не має наміру, в спорі приймати участь не бажає.

Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, вважає що в задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Так свідки ОСОБА_11, яка давно знає сім'ю ОСОБА_4 пояснила, що батько в розмовах з нею однозначно заявляв, що будинок буде дарований відповідачеві, ОСОБА_12, ОСОБА_13 підтвердили, що позивач достовірно знав про те. що будинок дарований ОСОБА_4

Судом взяті до уваги і інші факти :

згідно зі свідоцтвом про право власності на будову № 190 від 05 травня 1975 р.та рішенню виконкому Приморської райради депутатів м. трудящих м. Жданова від 12 березня 1975 р. слідує, що спірний будинок належить ОСОБА_6 ( а.с.10 -12) ; у довідці БТІ м. Маріуполя вказано, що житлове будівництво за адресою : м. Маріуполь, ул.Горна, буд.№ 32 на підставі договору дарування № 3-1472 від 18.06.1993 р.перейшов у власність від ОСОБА_6 до ОСОБА_4 (а.с.15).

Згідно ст.80 ЦК України ( ред.1963 р.) закінчення строку позовної давності до пред*явлення позову є підставою для відмови в позові.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_3втратив термін позовної давності, не привів переконливих фактів щодо підтвердження зайнятої позиції, крім того, його поянення суперечливі.

Керуючись ст.ст.114, 118, 119, 137, 151, 152, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 48, 74, 80, 529, 548, 549, 552 ЦК України ( ред. 1963 р), ст.ст. 257, 267 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити за спливом позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі протягом 10 днів після прголошення.

Суддя: Сараєв І. А.