РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Сліпченка О.І.,

суддів Корзаченко І.Ф., Хопти С.Ф.,

при секретарі Бистрій Г.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування частини будинку недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даною позовною заявою, яку обгрунтовувала тим, що позивачка та відповідачка ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку № 58 по вул. Мічуріна в с. Гора Бориспільського району Київської області, де частка кожної з них, в праві власності, становить по 1/2 частині даного домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель та споруд. На підставі рішення виконкому Гірської сільради від 27.12.2001р. ними було здійснено переобладнання даного будинку з одноквартирного на двоквартирний. Ухвалою Бориспільського районного суду Київської області від 18.12.2002 р. було затверджено, укладену між ними мирову угоду, за якою належні їм частки в праві власності були виділені на праві власності в натурі із зазначенням відокремленої частини кожного з них. 23.01.2004р. між відповідачами було укладено договір дарування частини вищезазначеного житлового будинку, за яким відповідачка ОСОБА_3 подарувала, а відповідач ОСОБА_1 прийняв у свою власність 1/4 частину даного будинку з відповідною частиною надвірних споруд. Вважає даний правочин таким, що суперечить вимогам закону та порушує її право власності на вказаний житловий будинок та просить визнати даний договір дарування частини житлового будинку недійсним.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2010 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову .

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України при розгляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання договору дарування частини будинку недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що предметом даного правочину є частка цілого житлового будинку, що відповідачці ОСОБА_3 не належала, і яку вона не мала права відчужувати, тим самим протиправно позбавляючи позивачку права власності на належну їй відокремлену частину будинку.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 грудня 2000 року, позивачка та відповідачка ОСОБА_4 набули права власності в рівних частках на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в о Гора Бориспільського району Київської області по вул. Мічуріна 58. Ухвалою Бориспільського районного суду Київської області від 18 грудня 2002 року було затверджено мирову угоду, укладену між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_4 Л П. згідно якої даний житловий будинок був виділений на праві особистої власності останнім по 1/2 частині кожній та в натурі їм виділені приміщення будинку. Відповідно до умов оскаржуваного договору дарування від 23 січня 2004 року відповідачка ОСОБА_4 подарувала апелянту 1/4 частику будинку та належних та допустимих доказів того, що цим договором порушені права позивача матеріали справи не містять. Натомість з матеріалів справи вбачається, що спірний будинок складається із двох ізольованих квартир (а.с.13-16), Квартира №1 належить апелянту та відповідачці ОСОБА_4 Л П., а квартира №2 належить позивачці ОСОБА_2

За змістом ст.ст.316,317,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч. І ст.717, ст.718 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Предметом договору дарування можуть бути рухомі речі, а також нерухомі речі, право на які належать дарувальнику.

Правовою природою виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий момент набуття права власності, визначений ст. 328 ЦК України тобто право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спір, суд зазначених вимог закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не врахував, доводи і заперечення сторін належним чином не перевірив, в рішенні не послався на норму закону і не зазначив з яких правових підстав визнає недійсною угоду.

Також, - згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 31. 215 .цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Однак на порушення зазначених вимог закону, прийнявши позовну заяву, яка не /Гхвідповідає вимогам закону, суд і в судовому засіданні належним чином не з'ясував у позивача підстави заявленого ним позову, а визначив їх на власний розсуд.

За правилами ст.ст. 10, 60 ЦПК України, які встановлюють принцип диспозитивності цивільного процесу, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При викладених обставинах суд дійшов неправильного висновку про задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення повинно бути скасовано, а по справі необхідно ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити, оскільки суд першої Інстанції вважав встановленими факти, які не були доведеними позивачем та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Керуючисьст.ст.З07, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2010 року ^скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування частини будинку недійсним - відмовити

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з момент^його проголошення і може ^ бути оскаржено протягом двадцяти днів. ^

Головуючий

Судді