29.04.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа № 22ц 693 Головуючий в 1 інстанції :
Категорія 20 Доповідач : Бездрабко В.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2010 року квітня 29 дня колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого : Кузнєцової О.А.

Суддів : Приходько Л.А.

ОСОБА_2

при секретарі : Дибі Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3; ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 22 січня 2010 року

у справі

за позовом ОСОБА_3, треті особи, що заявляють самостійні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на нерухоме майно, усунення перешкод у користуванні спадковим майном, визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними;

за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

В травні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, пославшись на те, що 31 травня 2007 року померла його матір ОСОБА_7, після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді будинку №5 по вул. Мікояна у с.Антонівка м.Херсона.

С заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, оскільки постійно проживав в зазначеному будинку та за домовленістю з сестрами, які є сторонами у справі, вважав, що спірний будинок в порядку спадкування залишиться йому, як спадкоємцю першої черги, з приводу чого просив встановити факт прийняття ним спадщини та визнати за ним право власності на будинок.

09 травня 2008 року відповідач ОСОБА_6 замінила в будинку замки, до приміщення його не пускає, чим чинить перешкоди у користуванні житлом. Просив зобов»язати відповідача не перешкоджати йому у користуванні будинком.

Вподальшому ОСОБА_3 доповнив позовні вимоги, вказавши на те, що дізнався про складання 04.01.2001 року ОСОБА_7 заповіту на користь ОСОБА_6, якій померла заповіла усе належне їй майно.

Вважає, що на час складання заповіту, ОСОБА_7 не розуміла значення своїх дій, знаходилася під психологічним та фізичним тиском з боку відповідача, оскільки була повністю сліпа, з приводу чого перебувала у безпорадному стані. При складанні заповіту порушений порядок його посвідчення, заповіт від 04 січня 2001 року не відповідав дійсній волі померлої, а тому просив визнати його недійсним. Також просив визнати недійсним свідоцтво про спадщину за заповітом від 24.12.2007 року, видане ОСОБА_6. Крім того, зазначав, що на час відкриття спадщини його сестра ОСОБА_4 мала обов»язкову частку у спадщині.

Ухвалою від 23 липня 2008 року суд залучив до участі в справі у якості третіх осіб, що заявляють самостійні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_5

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом, посилаючи на те, що ОСОБА_6 без їх згоди продала батьківський будинок у с.Лазурне Херсонської області, кошти від продажу якого взяла собі, а тому спадковий будинок №5 по вул.Мікояна в с.Антонівка м.Херсона просили поділити між ними та ОСОБА_3 (том 1 а.с.187). Вподальшому уточнили позовні вимоги та просили визнати право власності на спірний будинок за сторонами у справі у рівних частках, скасувати спірний заповіт

В липні 2008 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірному будинку, зазначивши, що вона в порядку спадкування є власником будинку. ОСОБА_3 зареєстрований у будинку, але з 1990 року в ньому не проживає, комунальні послуги не сплачує, в порядку ст.71,72 ЖК України просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2008 року позови об»єднанні в одне провадження.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 22 січня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, треті особи, що заявляють самостійні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на нерухоме майно, усунення перешкод у користуванні спадковим майном, визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними -відмовлено.

У задоволенні вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування заповіту відмовлено.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволений.

Постановлено визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме домоволодінням №5 по вул.Мікояна в с.Антонівка м.Херсона.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 3800грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення, просять рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд. Зокрема зазначили, що померла ОСОБА_7 була сліпа і внаслідок фізичних вад не могла усвідомлювали своїх дій. При складанні заповіту порушений порядок його посвідчення, до участі у справі не залучений нотаріус. Судом при постановленні рішення не враховані права осіб, які мають обов»язкову частку у спадщині.

Заслухавши доповідача, осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 в частині визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та треті особи з вимогою про порушення форми та порядку посвідчення заповіту не зверталися.

Проте, до такого висновку суд дійшов, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_3, доповнюючи позовні вимоги, як одну з підстав недійсності спірного заповіту пов»язує саме з фізичним станом померлої ОСОБА_7, яка була інвалідом 1 групи по зору і внаслідок своїх фізичних вад не могла самостійно прочитати заповіт. При цьому, на спірному заповіті відсутній запис нотаріуса про проголошення тексту документа. ( т.1 а.с.42-45, т.2 а.с.149-150).

Зазначені підстави позову під час розгляду справи по суті не розглядалися. В порушення вимог ст.10 ЦПК України суд не роз»яснив позивачу-відповідачу його права на уточнення позовних вимог і не встановив, з якою саме підставою ОСОБА_3, пов»язує визнання заповіту, свідоцтва на спадщину за заповітом недійсними.

Заявляючи зазначені вимоги, позивач відповідач недійсності заповіту фактично пов"язує з діями нотаріуса, які, на його думку, суперечать Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд не в повному обсязі вирішив питання щодо кола учасників судового розгляду та не залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, нотаріуса, який посвідчив спірний заповіт , в той час як ухвалене у справі рішення може вплинути на його права та обов'язки ( п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Не звернув суд уваги на твердження позивача-відповідача щодо права ОСОБА_4 на обов»язкову частку у спадщині.

Також суд не з»ясував підстави, з якими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пов»язують необхідність скасування заповіту. Питання про визнання за ними права власності в порядку спадкування на частку у спірному нерухомому майні судом по суті не вирішувалося.

В порядку ст.1270, 1272 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а саме вчинив певні передбачені законом дії, які свідчать про його волевиявлення на прийняття спадщини. У протилежному випадку спадкоємець вважається таким, що не прийняв спадщину, і може порушувати питання лише про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ( ст.1272 ЦК України).

Тобто, без вирішення питання про прийняття спадщини не може бути порушено питання про визнання права власності на спадкове майно.

Всупереч положенням ст.10 ЦПК України суд заявлені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позовні вимоги не уточнив, право на уточнення та доповнення позовних вимог не роз»яснив і про наслідки не вчинення даної процесуальної дії не попередив.

Таким чином, з врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд розглянув не всі заявлені вимоги, неповно встановив обставини, які мають суттєве значення для справи; особи, прав та інтересів яких стосується ухвалене у справі рішення, до участі у справі не залучені, а сторонам не роз»яснено їх право на вчинення необхідних процесуальних дій щодо доповнення позовних вимог, без вчинення яких неможливо правильно вирішити спір.

Допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування ухваленого у справі рішення як необґрунтованого і незаконного з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог п. 4, 5 ч.1 ст.311 ЦПК України.

При новому розгляді справи суду слід вжити передбачених законом заходів до всебічного, повного, об'єктивного з'ясування обставин справи, прав і обов'язків сторін, і залежно від встановленого відповідно до вимог діючого законодавства вирішити спір.

При цьому, при вирішенні спору суду належить застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини за часом їх виникнення.

Керуючись ст. 303, 307, п.4,5 ч.1 ст.311,315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 22 січня 2010 року скасувати, справу направити на новий розгляд до того ж суду в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двох місяців до Верховного Суду України.

Головуючий :

Судді :