РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2010 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Штефаніци Ю.Г.

при секретарі: Панчуку І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 грудня 2009 року, -

ВСТАНОВИЛА :

Оскаржуваним рішенням суду задоволено ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ЛОР КП "БТІ та ЕО", третя особа Львівська міська рада про визнання протиправним розпорядження Залізничної районної адміністрації м. Львова, визнання та реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Визнано протиправним розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №1247 від 17.12.2008 року щодо зобов'язання позивача здійснити демонтаж прибудови до квартири АДРЕСА_1 та скасовано таке розпорядження.

Визнано право власності на двоповерхову прибудову до квартири АДРЕСА_1, а саме: гараж площею 13,1 кв.м., дві житлові кімнати 13,6 та 20,6 кв.м., коридори, балкон 0,7 кв.м. за ОСОБА_1.

Зобов'язано ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" зареєструвати за кушнір ОСОБА_2 право власності на здійснену прибудову до квартири АДРЕСА_1.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 про демонтаж самовільного будівництва.

В апеляційній скарзі Львівська міська рада просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Стверджує, що прибудова до квартири є самочинним будівництвом та ОСОБА_1 не отримав відповідний дозвіл на будівництво та на виконання будівельних робіт. Також у позивача відсутні документи, які б стверджували проходження встановленої чинним законодавством України, процедури прийняття двоповерхової прибудови до квартири в експлуатацію.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення на підтримання та заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення.

У відповідності до ч. 1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

В березні 2009 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на новостворене майно, а саме прибудову до квартири АДРЕСА_1 та визнання протиправним розпорядження Залізничної районної адміністрації від 17 грудня 2008 року про демонтаж даної прибудови. При цьому зазначав, що спірна прибудова ним була здійснена на підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації від 01.04.2003 року, відповідає всім вимогам і не порушує прав інших осіб. А тому у відповідача не було правових підстав для винесення розпорядження про демонтаж прибудови до квартири.

В травні 2009 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради подала в суд позов до ОСОБА_1 про демонтаж самочинно здійсненої прибудови до квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що така прибудова ОСОБА_1 здійснена на землях міського земельного фонду без відповідного дозволу та погоджень. А тому підлягає демонтажу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи в задоволенні Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що фактично ОСОБА_1 було надано земельну ділянку для користування і реконструкції його квартири, на якій з дозволу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради ним і була проведена добудова до квартири. Така добудова проведена з дотриманням будівельних, санітарних і інших норм і правил, без порушення прав інших осіб. А тому у відповідності до ч. 5 ст. 376 ЦК України, суд визнав з ОСОБА_1 право власності на цю прибудову.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

У відповідності до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 01 квітня 2003 року ОСОБА_1 надано дозвіл на реконструкцію квартири АДРЕСА_1, з розширенням за рахунок двоповерхової прибудови.

При цьому ОСОБА_1 зобов'язано: отримати в управлінні архітектури та містобудування дані на проектування; протягом 3-х місяців розробити через ліцензовану проектну організацію документацію на будівництво, погодити її у встановленому законом порядку з управлінням архітектури та містобудування; отримати дозвіл на виконання будівельних робіт в міській інспекції Держархбудконтролю на протязі 3-х місяців з дня прийняття розпорядження.

Даних зобов'язань ОСОБА_1 не виконав.

А натомість, здійснив самочинне будівництво прибудови до своєї квартири. За що у відповідності до Постанови від 14 листопада 2008 року, інспекцією держархбудконтролю у Львівській області притягався до адміністративної відповідальності за ст. 96 ч. 3 КУпАП.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 17 грудня 2008 року затверджено висновок міжвідомчої комісії від 02 грудня 2008 року, та зобов'язано ОСОБА_1 демонтувати самочинно збудовану прибудову до квартири.

Враховуючи вищенаведене у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинне будівництво. При цьому суд прийшов до хибного висновку, що позивачу за первинним позовом фактично була виділена земельна ділянка під таке будівництво, оскільки земельна ділянка на якій проведене самочинне будівництво знаходиться в комунальній власності, а орган місцевого самоврядування не приймав жодного рішення про виділення такої під забудову.

А так як ОСОБА_1 здійснено будівництво без виділення під таке земельної ділянки у встановленому законом порядку, дозволу органів місцевого самоврядування, виготовлення проектної документації та отримання дозволу на початок будівельних робіт, то дане будівництво вважається самочинним і підлягає демонтажу.

Рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим. А тому таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1М про визнання права власності та задоволення позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про демонтаж самочинного будівництва.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1, 314 ч. 2, 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 грудня 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ЛОР КП "БТІ та ЕО", третя особа Львівська міська рада про визнання протиправним розпорядження Залізничної районної адміністрації м. Львова, визнання та реєстрацію права власності на нерухоме майно - відмовити.

Задовольнити позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 про демонтаж самовільного будівництва.

Зобов'язати ОСОБА_1 демонтувати самочинну прибудову до квартири АДРЕСА_1 розміром 4,20 Х 4,40 + 5,24 Х 6,65, в якій влаштовано гараж під літерою 1 площею 13,1 кв.м., дві житлові кімнати під літерою 4-7 площею 18 кв.м., літерою 4-6 площею 10,2 кв.м., літерою 4-9 площею 3,5 кв.м., балкон під літерою 4-11 площею 0,7 кв.м.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: