Справа №22-ц-40/10 Суддя-доповідач - Лузан
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В.О.,

суддів - Лузан Л.В., Сибільової Л.О.,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Завод опоряджувальних матеріалів»

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 листопада 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Завод опоряджувальних матеріалів» про стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06.11.2009 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» на користь ОСОБА_1 2016 грн. заборгованості по заробітній платі, 19748 грн. 96 коп. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» ставиться питання про скасування рішення суду і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що судом неповно зясовані обставини справи та порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка бере участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено і цих обставин сторони не заперечують, що ОСОБА_1 працював у ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» з 3.03.2008 р. бетонником, а 07.04.2008 р. був переведений на посаду плановика-економіста.

27.05.2008 р. звільнений з роботи за власним бажанням, ст.38 КЗпП України.

Відповідно до довідки, виданої ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів», за березень 2008 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата : за березень - 1226 грн. 05 коп., за квітень 1014 грн. 57 коп., за травень 775 грн. 38 коп., а виплачено за цей же період 1000 грн., тобто, на час звільнення позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі за останні три місяці роботи в розмірі 2016 грн. ( ас. 26) .

Відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ст. 116 ).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 ).

Колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були підстави для задоволення позову, оскільки під час розгляду справи знайшли своє підтверджененя доводи позивача про те, що в порушення положень ст. 116 КЗпП України при звільненні відповідач не виплатив належних йому сум.

У відповідності в вимогами ст. 117 КЗпП України суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Розмір стягнутих сум в апеляційній скарзі не оспорюється.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд не зясував усіх обставин у справі, зокрема, що позивач не довів факт звернень до відповідача з приводу виплати йому належної заробітної плати, що суд належним чином не дослідив доводи позивача щодо вини ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» в затримці розрахунку при звільненні, а також що суд не перевірив чи працював позивач в день звільнення і чи звертався з вимогою про розрахунок з ним.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

По-перше. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід відмітити, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» жодним чином (ні шляхом надання письмових заперечень, ні шляхом заперечень через свого представника в судовому засіданні та ін.) не заперечував обґрунтованість заявленого позову, а також не надав жодного доказу, який би спростовував доводи позивача.

По-друге. На підтвердження своїх доводів про постійні звернення до відповідача з приводу виплати заробітної плати позивач посилався на те, що спочатку він телефонував до відповідача з питання отримання заробітної плати, потім надсилав на адресу ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» відповідні листи. В результаті отримав від відповідача відповідь, датовану 20.03.2009 р., з якої вбачалось, що відповідач пропонує йому залишок заробітної плати отримати товарами народного вжитку ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів». До цього листа був доданий прайс цін товарів відповідача ( ас.7, 8).

Крім того, слід зазначити наступне. Позивач стверджує, що в день звільнення він був присутнім на роботі, саме в цей день в його трудовій книжці був зроблений запис про звільнення і трудова книжка була йому видана на руки. Ці доводи позивача підтверджуються фактом знаходження у нього трудової книжки з названими записами ( ас.4-6).

На спростування таких доводів позивача відповідач не надав жодного доказу ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

В такому разі відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був виплатити позивачу належні йому суми в день звільнення. Проте цей обовязок, покладений на його законом, відповідач не виконав.

Вбачається, що відповідач не надав суду доказів про те, що зарплата позивачу не була виплачена з вини самого позивача.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача не стверджував того, що в день звільнення позивач був відсутній на роботі, але не зміг пояснити причину, з якої позивачу не були виплачені належні суми.

Представник відповідача стверджував про те, що відповідач в любий час мав змогу і бажання розрахуватись з позивачем. Проте такі пояснення представника відповідача колегія суддів вважає непереконливими, так як він не зміг дати відповідь на наступні питання : чому ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів», маючи відомості про адресу місця проживання позивача (чого представник не заперечував), не надіслав йому повідомлення про готовність виплатити позивачу заробітну плату при зверненні до відповідача особисто, або шляхом надіслання йому суми заробітної плати поштовим переказом чи на особовий рахунок позивача в банку, або чому ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» не розрахувався з позивачем хоча б під час розгляду справи в судових інстанціях.

В той же час такі доводи представника відповідача спростовуються надісланим позивачу листом, в якому повідомлялось про те, що залишок заробітної плати він може отримати товарами народного вжитку ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» (ас.7).

Слід також відмітити, що відповідач не надав суду жодного доказу і не навів жодного доводу про відсутність своєї вини у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивачу. Враховуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів пропонувала ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» надати такі докази (ас.105). Маючи достатній час для обгрунтування доводів апеляційної скарги і надання відповідних доказів, ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» таких доказів надати суду не зміг.

Натомість представник ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» в останньому засіданні суду апеляційної інстанції став посилатися на те, що у відповідача виникли сумніви про те, чи був позивач у свої робочі дні, а саме, 08.05 та 12.05.2008 р. присутнім на роботі. Для перевірки цих питань було заявлено клопотання про призначення відповідної експертизи. Проте назване клопотання колегія суддів відхилила, так як зясування такого питання знаходиться поза межами заявленого позову у справі, поза межами апеляційної скарги ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів», з цього приводу ВАТ «Завод опоряджувальних матеріалів» відповідного зустрічного позову у справі не заявляв.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування постановленого рішення. Колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обгрунтованим, постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права .

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Завод опоряджувальних матеріалів» відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 листопада 2009 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців .

Головуючий -

Судді -