Справа №2-1070/10 02.11.2010
Провадження №22ц-7895/10
Справа № 22ц 7895/10 Головуючий першої інстанції: Андрощук В.В.
Категорія: 55 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

2 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Колосовського С.Ю.,

ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання: Голубкіній О.О.,

за участю представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2010 року, яке ухвалено за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

В липні 2009 р. ОСОБА_5 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі ОСОБА_6), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 22 лютого 2007 р. між ним (позичальник) та Банком укладено кредитний договір «Споживча невідновлювальна кредитна лінія» № 1/КВ-07, за умовами яких ОСОБА_6 передав йому кредитні кошти в сумі 380000 доларів США строком до 21 лютого 2017 р.

Посилаючись на те, що надання Банком кредиту в іноземній валюті суперечить валютному законодавству України, просив визнати договір кредиту від 22 лютого 2007 р. недійсним.

В якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача до участі у справі залучено ОСОБА_7

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2010 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального права, що регулює валютні правовідносини, й просить його скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

У запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача посилається на необґрунтованість її доводів й просить в задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 22 лютого 2007 р. між Банком та ОСОБА_5 (позичальник) укладено кредитний договір «Споживча невідновлювальна кредитна лінія» № 1/КВ-07, за умовами яких ОСОБА_6 передав йому кредитні кошти в сумі 380000 доларів США строком до 21 лютого 2017 р. за умови сплати 13% річних за користування кредитом.

Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_8 держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_8 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_6 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення по порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів на ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_6 банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

У відповідача наявна банківська ліцензія № 67 від 13 грудня 2001 р., видана ОСОБА_6 банком України на здійснення операцій, визначених ч. 1 та 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому суд обґрунтовано вважав, що надання відповідачем кредиту в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству.

За такого суд вірно відмовив у задоволенні позову, а посилання апелянта на невідповідність договору вимогам валютного законодавства ґрунтуються на невірному тлумачення законодавства і не заслуговують на увагу.

Що стосується посилань апелянта на відсутність індивідуальної ліцензії, то, дійсно, підпунктом «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. В той же час на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_6 видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції за валютними цінностями). Таким чином, у звязку з відсутністю нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Не заслуговують на увагу й посилання апелянта на нікчемність договору кредиту у звязку з недотриманням письмової форми його укладання, а саме відсутністю печатки юридичної особи, оскільки таке суперечить вимогам ч. 2 ст. 207 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Оспорюваний правочин підписано уповноваженим представником Банку та позичальником, а тому є такий, що вчинений у письмовій формі. Вимоги абзацу 2 ч. 2 цієї статті щодо скріплення печаткою договору не повязані визначенням письмової форми правочину.

Також не можна взяти до уваги доводи апеляційної скарги про недійсність правочину у звязку з недосягненням сторонами домовленості щодо умов, передбачених пунктами 2.8, 2.9, 2.11 Договору, оскільки ці умови не відносяться до істотних умов договору, про що свідчить те, що фактично умови договору (надання та отримання кредиту, оплата заборгованості) виконуються і без вказаних апелянтом умов.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: