Справа №2а-236/10 08.08.2010 08.08.2010 08.08.2010
Провадження №22ц-2290/10
РІШЕННЯ

іменем України

5 серпня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Буренкової К.О., Довжук Т.С.,

при секретарі Голібкіній О.О.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві апеляційну скаргу

Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради

на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 березня 2010 року за позовом

ОСОБА_2

до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради (далі Департамент ПтСЗН)

про визнання дій неправомірними та стягнення заборгованих коштів

У С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2009 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Департаменту ПтСЗН про визнання неправомірними дії щодо визначення розміру допомоги на оздоровлення та стягнення 2775 грн. заборгованих коштів.

Позивач зазначав, що відповідно до статті 48 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХП «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-ХП) вона, як особа евакуйована із зони відчуження, має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі трьох мінімальних заробітних плат, визначених на момент виплати ( категорія 2).

Посилаючись на те, що зазначену допомогу у 2007-2008 роках вона отримувала у розмірі 75 грн. за кожний рік, позивачка просила визнати дії відповідача щодо обмеження розміру виплат неправомірними та стягнути 2775 грн. заборгованих коштів. Доповнивши позовні вимоги в судовому засіданні, ОСОБА_2 просила стягнути недоотриману компенсацію і за 2009 рік.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 березня 2010 року ОСОБА_2 поновлено строк звернення до суду, а позов задоволено частково. Дії Департаменту ПтСЗН визнано неправомірними, на відповідача покладено обовязок нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 недоплачену грошову допомогу на оздоровлення за 2007, 2008, 2009 роки згідно до статті 48 Закону №796-ХП у розмірі трьох мінімальних заробітних плат, визначених на момент виплати. В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Департамент ПтСЗН, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просив постанову скасувати і у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_2 має статус особи, евакуйованої з зони відчуження Чорнобильської АЕС ( а.с.6).

Відповідно до положень статті 48 Закону №796-ХП ОСОБА_2 має право на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі трьох мінімальних заробітних плат, який визначається на момент виплати.

Статтею 67 цього закону передбачено, що конкретні розмірі усіх виплат підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ( далі Постанова №562) визначений інший розмір цієї допомоги, а саме для осіб, евакуйованих із зони відчуження, щорічна допомога на оздоровлення складає 75 грн .

Застосування тієї чи іншої норми має здійснюватися з урахуванням пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, а при наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, - з урахуванням правил дії законів у часі.

Так, протягом 2007-2009 років бюджетним законодавством неодноразово вносились зміни до статті 48 Закону №796-ХІІ

Статтею 71 Закону України від 29 грудня 2006 року №489-У «Про державний бюджет України на 2007 рік» ( далі Закон №489-У) було зупинено на 2007 рік дію статті 48 Закону №796-ХУ в частині виплат компенсацій та допомоги.

ОСОБА_3 Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі № 1-29/2007 «про соціальні гарантії громадян» положення статті 71 Закону №489-У визнані такими, що не відповідають конституції (є неконституційними).

За правилами частини 2 статті 152 Конституції України закону, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, розмір щорічної допомоги за 2007 рік після 9 липня цього року мав визначатися за статтею 48 Закону №796-ХП.

Закон України від 28 грудня 2007 року №107-УІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік» ( підпункт 11 пункту 28 розділу ІІ Прикінцевих положень) виклав статтю 48 Закону №796-ХІІ в новій редакції, яка передбачала, що щорічна допомога у 2008 році виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_3 Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 нова редакція статті 48 Закону №796-ХІІ визнана такою, що не відповідає конституції ( є неконституційною).

Отже, розмір щорічної допомоги за 2008 рік після 22 травня цього року мав визначатися за статтею 48 Закону №796-ХП в попередній редакції, а саме в тій, яка діяла до внесення змін Законом №107-УІ.

Законом України від 26 грудня 2008 року № 835-УІ «Про Державний бюджет України на 2009 рік» ( далі - Закон № 835-УІ) дія статті 48 Закону України №796-ХІІ не зупинялась, а тому ця норма діяла в редакції, чинній на час виникнення цих правовідносин.

Статтею 71 Закону №836-УІ надано право Кабінету Міністрів України у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах в межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Однак, дана норма не надавала Кабінету Міністрів України права зменшувати, встановлений Законом №796-ХІІ розмір доплат на оздоровлення.

До того ж ця доплата на 2009 рік Кабінетом Міністрів України не переглядалась і на цей період відповідно до бюджетної програми не встановлювалась.

Таким чином, при визначенні норми права, за якою має визначатися розмір допомоги на оздоровлення у 2009 році, слід виходити з пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, та положень статті 22 Конституції України про недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Тому у 2009 році застосуванню підлягає розмір допомоги, встановлений статтею 48 Закону №796-ХІІ та законів щодо встановлення розміру мінімальної заробітної плати на відповідний рік.

З матеріалів справи вбачається, що щорічну допомогу на оздоровлення за 2007 рік ОСОБА_2 отримала 11 червня цього року, тобто у період зупинення дії статті 48 Закону №796-ХП.

Тому виплата у червні 2007 року допомоги на оздоровлення у розмірах, визначених Постановою №562, не можна вважати незаконною та такою, що порушує права позивача.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на положення Закону №489-У та необґрунтовано задовольнив позов за 2007 рік, рішення суду в цій частини позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

За 2008 рік позивачка отримала допомогу на оздоровлення 30 травня 2008 року, тобто після 22 травня цього року, коли зміна статті 48 Закону №796-ХІІ визнана неконституційною, а зміст норми поновлено у попередній редакції.

За 2009 рік ОСОБА_2 отримала допомогу у квітні цього року також у розмірах, визначених Постановою №562, хоча і на цей час діяли та мали пріоритетне значення правила статті 48 Закону №796-ХІІ.

Отже, висновки суду щодо неправомірності дій відповідача стосовно виплати щорічної допомоги за 2008 рік та за 2009 рік в розмірах , визначених Постановою №562, є законними та обґрунтованими.

Доводи відповідача щодо правомірності своїх дій із посиланням на відсутність бюджетних коштів для реалізації програми з доплат на оздоровлення не приймаються до уваги, оскільки ці обставини не можуть бути підставою для відмови у поновленні порушених прав громадян, а питання фінансування цих видатків не є предметом спору. Проблеми надання бюджетних коштів Департаменту для виконання покладених на нього обовязків у справах цієї категорії виходить за межі заявлених вимог.

Безпідставним є також посилання відповідача на неможливість нецільового використання коштів Департаменту, оскільки суд не вирішував питання про проведення виплат із власних джерел фінансування останнього.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 березня 2010 року скасувати в частині покладення на Департамент праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради обовязку перерахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову допомогу на оздоровлення за 2007 рік згідно статті 48 Закону України у розмірі трьох мінімальних заробітних плат, визначених на момент виплати, та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про покладення на Департамент праці на соціального захисту населення Миколаївського міськвиконкому обовязку перерахувати та виплатити грошову допомогу на оздоровлення у розмірі трьох мінімальних заробітних плат за 2007 рік.

В іншій частині судове рішення залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :