Справа № 2-498/10
Провадження № 2-498/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2010 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого Жигуліна С.М.

при секретарі Павлюк Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі

справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог

Ізмаїльської міської ради

про

усунення перешкод в користуванні та розподілу земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Позивач доповнив позовні вимоги та пояснив, що є власником 8/15, а відповідач 7/15 часток у будівлі № 50 по вул. Старокілійській м. Ізмаїла Одеської області. Разом із тим, відповідач самочинно встановив шиферний паркан, який перешкоджає йому користуватись гаражем, окрім того, відповідач використовує належний йому гараж для зберігання свого автомобіля. Окрім того, відповідач самочинно збудував сарай та туалет. Просить зобов'язати відповідача знести самочинно встановлений шиферний паркан, знести самочинно збудовані сарай та туалет, звільнити належний йому гараж та провести розподіл земельної ділянки і визначити порядок користування нею за варіантом № 1, наданим експертом. Окрім того, просить стягнути витрати у розмірі 2700 грн., пов'язані з проведенням експертиз, а також стягнути з відповідача 4000 грн. за вартість порушеного сараю, неможливістю користування городом, який порушений відповідачем, а також через неможливість користування гаражем на протязі шести років. Окрім того просить стягнути моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, пояснив, що користується шиферним парканом, який встановлений за мировою угодою між власниками 21 травня 1965 року, які провели у подальшому дарування будинку. Аналогічним чином він використовує гараж, який вважає своєю власністю.

Представник третьої особи Ізмаїльської міської ради в судове засідання не з'явився, оповіщений у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив.

Вислухавши пояснення сторін, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Право власності сторін, яке не оскаржене в судовому засіданні, визначене договором дарування частини житлового будинку від 16 листопада 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на 7/15 часток та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 грудня 2006 року після смерті галицького ОСОБА_4 08 квітня 2006 року і договором дарування від 06 лютого 2007 року, за яким ОСОБА_5 передала 8/30 часток щодо ОСОБА_1.

Таким чином, право власності позивача визначене у розмірі 8/15 часток, а відповідача у розмірі 7/15 часток за адресою будівлі № 50 по вул. Старокілійській м. Ізмаїла Одеської області.

Фактично предметом спору між сторонами є господарські прибудови, що є складовою частиною за адресою будівлі № 50 по вул. Старокілійській м. Ізмаїла Одеської області.

За мировою угодою від 21 травня 1965 року, на підставі якої ухвалою народного суду міста Ізмаїл Одеської області від 21 травня 1965 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 (тобто спадкодавців та дарувальників по справі) про розподіл майна провадження по справі закрите, ОСОБА_6 належать літня кухня та сарай, а ОСОБА_3 до 01 серпня 1966 року зобовязаний зробити водопровідну лінію до двору ОСОБА_6, та що стосується предмета спору, сторони мають право до 01 серпня 1966 року встановити розподільний паркан. Паркан повинен бути встановлений на 70 см. на схід від крана, що існує во дворі та від дверей на 70 см. по прямій лінії.

Відповідно до матеріалів генерального плану на будівлю станом на 18 лютого 1980 року літня кухня замінена гаражем, існує паркан, що відокремлює гараж літ. «В», а також існують сараї літ. «Е» та «Ж».

Розташування вказаних об'єктів не змінене станом на 15 березня 1983 року та 28 жовтня 2004 року та 13 жовтня 2006 року, що підтверджене доданою сторонами до справи технічною документацією Ізмаїльського МБТІ.

Таким чином суд вважає встановленим належність позивачеві гаража, який збудований на місті літньої кухні, яка у свою чергу належала ОСОБА_6 федорівні. Вказані обставини відповідно до вимог ст. 387 ЦК України суд вважає підставою для задоволення вимог позивача щодо звільнення відповідачем вказаного гаража.

Відповідач народився у 1986 році, з оглядом на що суд вважає доведеними обставини того, що в результаті дарування частини житлового будинку від 16 листопада 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на 7/15 часток існував встановлений мировою угодою та ухвалою суду порядок користування будівлею, господарськими спорудами та земельною ділянкою.

Долученим до матеріалів справи висновком експерта від 05 червня 2009 року та поясненнями в судовому засіданні експерта ОСОБА_7 встановлено, що умовами мирової угоди від 21 травня 1965 року було визначено лише прив'язки відносно дверного прорізу та водопровідного крану без зазначення його лінійних розмірів.

В зв'язку з тим, що на час складання мирової угоди веранди літ. «а2» не існувало, то дверним отвором, відносно якого надавалась прив'язка, був вхід до приміщення № 1 з приміщення № 4 квартири № 1 за планом будинку літ. «А» домоволодіння № 50 по вул.. Старокілійська в м. Ізмаїл, складеним КП «Ізмаїльське МБТІ» станом на 13 жовтня 2006 року.

Також встановлено, що на час підписання договору про відчуження на умовах довічного утримання продавця покупцем від 04 березня 1980 року ОСОБА_8 став одноосібним власником будівлі № 50 по вул.. Старокілійська в м. Ізмаїл.

За даними виконаної КП «Ізмаїльське МБТІ» станом на 15 березня 1983 року технічної інвентаризації на плані земельної ділянки при будівлі № 50 по вул.. Старокілійська в м. Ізмаїл вказаний паркан відсутній (додаток №4), тобто ОСОБА_8 було припинено дію встановленого умовами мирової угоди від 21 травня 1965 року порядку користування, на підтвердження цьому ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 7/15 частин будівлі № 50 по вул.. Старокілійська в м. Ізмаїл, що підтверджено договором дарування частини житлового будинку від 16 листопада 2004 pоку, який посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_9, реєстр № 6273, тим самим поділивши домоволодіння на частки 7/15 та 8/15, що не відповідає часткам 4/11 та 7/11 встановленим за умовами мирової угоди від 21 травня 1965 року, при цьому порядок користування земельною ділянкою не встановлювався.

Вищевказаним висновком експерта та його поясненнями в судовому засіданні встановлені наступні лінійні розміри паркану № 8 на час дослідження:

- від західної стіни прибудови літ. «а» на відстані 0,4 м на південь від

дверного прорізу (входу до приміщення № 1 з приміщення № 4 квартири № 1) - 3,2 м;

- поворот вправо та продовження в північному напрямку до перетину з

червоною лінією вул. Старокілійська на відстані 0,95 м від осьової лінії

водопровідної труби та на відстані 0,5 м від краю водопровідного колодязя -

10,0 м.

Таким чином, споруджений із азбестоцементних хвилястих листів (шиферу) паркан № 8 за своїм розташуванням відносно водопровідного крану (осьова лінія водопровідної труби) та дверного прорізу (входу до приміщення №1 з приміщення № 4 квартири № 1) не відповідає описаними в умовах мирової угоди від 21.05.1965 р. прив'язкам. Крім того, вказаний паркан фактично обмежує доступ позивача ОСОБА_1 до належного йому майна, чим позбавляє можливості безперешкодного користування ним.

Враховуючи конфігурацію земельної ділянки та розташування належних співвласникам будівель запропонувати варіант розподілу земельної ділянки у відповідності до часток співвласників на дві цільні ізольовані з окремими виїздами на вул.. Старокілійська неможливо.

Сторонами не надані додаткові докази, які б спростовували висновок експерта, з оглядом на що суд приймає рішенням з урахуванням неможливості розподілу земельної ділянки на дві цільні ізольовані з окремими виїздами на вул.. Старокілійська м. Ізмаїла Одеської області.

Виходячи з викладеного експертом пропонуються два варіанти порядку користування земельною ділянкою при домоволодінні № 50 по вул.. Старо-Кілійська в м. Ізмаїл, за якими можливо виділити:

*позивачу ОСОБА_1 частину земельної ділянки площею 362,5 кв. м., в тому числі 50,5 кв. м. без права самостійного користування та забудови, що на 3,37 кв. м. менше від ідеально належної;

*відповідачу ОСОБА_2 частину земельної ділянки площею 323,5 кв. м., в тому числі 50,5 кв. м. без прав самостійного користування та забудови, що на 3,37 кв. м. більше від ідеально належної, (додаток № 1, 2).

З урахуванням вищевикладений обставин, суд погоджується із можливістю встановлення порядку користування земельною ділянкою між сторонами.

Разом із тим, без відповідних дозвільних документів відповідачем побудовано прибудову літ. "аЗ", сарай літ. "И" та вбиральню літ. "З", що відповідно до вимог чинного законодавства є самочинним та на підставі вимог ст. 376 ЦК України підлягають знесенню.

Разом із тим, суд відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України розглядає справу в межах позовних вимога на підставі наданих сторонами доказів.

Позивачем не надані докази щодо обґрунтування розміру спричинення йому діями відповідача шкоди у розмірі 4000 грн., з оглядом на що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Окрім того, відповідно до роз'яснень п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

З оглядом на спірні відносини між сторонами щодо встановлення межі та користування земельною ділянкою на підставі договорів, укладених первісними власниками та які до наступного часу ними не були виконані остаточно, суд вважає недоведеними позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України розподіляються судові витрати, з оглядом на що з відповідача на користь позивача стягуються 2200 грн. за проведення експертизи, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера за № 12 від 12 червня 2008 року.

Керуючись ст. 209-215 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Зобовязати ОСОБА_2 знести за адресою будівлі № 50 по вул. Старокілійській м. Ізмаїла Одеської області паркан із азбестоцементних хвилястих листів (шиферу) з лінійними розмірами, встановленими висновком експерта від 05 червня 2009 року.

Зобовязати ОСОБА_2 звільнити гараж за адресою будівлі № 50 по вул. Старокілійській м. Ізмаїла Одеської області.

Встановити між сторонами порядок користування земельною ділянкою за адресою будівлі № 50 по вул. Старокілійській м. Ізмаїла Одеської області, за наступним варіантом в межах, визначених висновком експерта від 05 червня 2009 року:

●ОСОБА_1 виділити земельну ділянку площею 362,5 кв.м., в тому числі 50,5 кв.м. без права самостійного користування та забудови;

●ОСОБА_2 виділити земельну ділянку площею 323,5 кв.м., в тому числі 50.5 кв.м. без права самостійного користування та забудови.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди 4000 грн. та моральної шкоди 3000 грн. відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові видатки 2200 грн.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: ОСОБА_10