Справа № 2-2/2010
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2010 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

при секретарях Ткач І.М., Біляр Л.В., Артеменко І.М., Галушко І.А., Возна І.П.,

Бакалов С.В., Терлецька О.О., Суддя А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3, який діє в своїх та в інтересах дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, до ОСОБА_6, треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Алла Павлівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_8 26.06.2006 р. звернулась до суду з позовом в якому просить визнати недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 29.11.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., посилаючись на те, що спірний договір був підписаний позивачем у стані тяжкого наркотичного сп»яніння, в зв»язку з чим він не міг розуміти значення своїх дій або керуватися ними; договір укладено з порушенням прав малолітньої доньки на житло, оскільки відсутній дозвіл опікунської ради при управлінні освіти Дніпровської районної державної адміністрації на укладення такого договору; крім того, відповідачем в БТІ була отримана довідка-характеристика на квартиру без відображення в ній проведеного в спірному житловому приміщенні перепланування. Зазначену квартиру вони з позивачем придбали на спільні кошти, оскільки на момент її купівлі з останнім перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Про укладення спірного договору купівлі-продажу квартири позивач дізнався лише 11.02.2003 р., після чого його стан здоров»я погіршився, він почав вживати алкоголь та наркотичні препарати, перебував на лікуванні у різних лікувальних закладах. Грошей за угодою купівлі-продажу квартири позивачу не передавали. Наркотичні препарати позивач почав приймати з серпня 2002 р., після того, як в нього на роботі виникли фінансові проблеми. До ОСОБА_3 фінансові вимоги також пред»являлись засновниками ТОВ «Компас-Трейд», керівником якого був ОСОБА_6 Відповідач та ОСОБА_9, які були партнерами позивача, скористались таким станом останнього, постійно погрожували ОСОБА_3 розправою над ним та його сім»єю. Позивач 21 серпня 2002 р. видав довіреність на ОСОБА_9 про управління розрахунковим рахунком в «Правекс-банку». За вказівкою керівництва ТОВ «Компас-Трейд» ОСОБА_3 писав боргові розписки на різні суми, а відповідач вимагав розрахуватися по боргам шляхом застави квартири. В спірній квартирі з моменту її купівлі проживають позивач, вона (представник позивача), їхня малолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Згоди на укладення спірного договору вона, як дружина позивача, не надавала. Цим договором також відбулось порушення охоронюваного законом права малолітньої дитини ОСОБА_4 на житло, яка була там зареєстрована. Заява ґрунтується на положеннях ст. ст. 48, 55 Цивільного кодексу України 1963 р.

В подальшому представником ОСОБА_3 ОСОБА_8 11.09.2007 р. була подана позовна заява зі збільшеними вимогами в якій додатково просить стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди та визнати недійсним правочин - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між сторонами, по сукупності підстав, а саме: під час укладення зазначеного договору позивач не міг розуміти своїх дій та розумно керувати ними; видана Київським міським бюро технічної інвентаризації довідка-характеристика від 13.11.2002 р. № 578408 не відповідала фактичному плану спірної квартири; самовільне перепланування квартири станом на 13.11.2002 р. та на 29.11.2002 р. в БТІ м. Києва зареєстроване не було; угода ущемляє особисті та майнові права малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який постійно проживає в зазначеній квартирі; вказана вартість квартири на 29 листопада 2002 року за договором купівлі-продажу не відповідає ринковим цінам.

Зазначена позовна заява подана з посиланням на ст. ст. 48, 55 ЦК України у ред. 1963 р., а також на ч. ч. 3, 6 ст. 203, ч. 3 ст. 225, ч. 1 ст. 231, 233, 216, 659, 1166, 1167 ЦК України у ред. 2003 р. та мотивована тим, що ОСОБА_3 з серпня 2002 року стоїть на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «психопатія мозаїчна», з 14.09.2002 р. перебуває на обліку у лікаря-нарколога КМНКЛ «Соціотерапія» з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю та інших психоактивних речовин». Відповідно до акту судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 1653 від 14.11.2006 р., позивач страждає на психічний розлад внаслідок вживання алкоголю, наркотичних та психоактивних речовин з 2002 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2006 р. ОСОБА_3 визнано обмежено дієздатним, а рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.04.2007 р. над позивачем призначено піклувальником ОСОБА_8 та встановлено, що остання перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 та проживають однією сім»єю, починаючи з 1999 року. Наркотичні препарати позивач почав приймати з кінця 2001 року. Скориставшись таким становищем, відповідач у вересні 2002 р. на позивача здійснював тиск, вимагаючи гроші в сумі 10000 дол. США. Зазначену суму у вересні 2002 р. позичили у ОСОБА_11 та сплатили ОСОБА_6 в жовтні 2002 р. Відповідач також відкрито заволодів їхньою апаратурою на суму 20000 грн., яку вивіз з їхньої квартири. Спірний договір ОСОБА_6 змусив підписати позивача проти його волі під фізичним та психічним тиском, скориставшись тяжким станом останнього. ОСОБА_3 про укладення угоди не знав; згоди на її підписання вона, як дружина, в письмовій формі не надавала; грошей за продаж квартири позивачу не передавали. Останній досі є власником особового рахунку на сплату комунальних послуг, сплачує квартплату за себе та членів сім»ї.; з моменту купівлі - з 31.08.2000 р. по даний час вся їхня сім»я мешкає у спірній квартирі. Вартість спірного житлового приміщення за договором купівлі-продажу від 29.11.02р. не відповідає дійсності, оскільки за експертною оцінкою становила 104000 грн. Самовільне перепланування спірної квартири було зроблене у вересні 2000 року, а саме було влаштовано проріз в стіні без затвердженої в установленому порядку проектної документації, яке в БТІ м. Києва не зареєстроване. За отримання необхідної довідки-характеристики з БТІ відповідач співробітникам БТІ м. Києва заплатив 400 у.о. (т. 2, а.с. 265-273).

Під час рогляду справи представником позивача ОСОБА_8 12.02.2010 р. була подана заява про збільшення підстав позовних вимог, згідно якої в доповнення до вищевикладених заявлених вимог просить визнати спірний договір купівлі-продажу квартири недійсним також з посиланням на ч. 1 ст. 57 ЦК України 1963 р., як угоду, яку позивач був змушений укласти на вкрай невигідних для себе та своєї сім»ї умовах внаслідок збігу тяжких життєвих обставин. Заява мотивована тим, що відчуження квартири відбулось за ціною у 10000 грн., що близько у десять разів менше від її реальної вартості на час вчинення правочину.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 підтримала позов зі збільшеними вимогами та обставини, викладені в заявах, доповнила, що ОСОБА_3 придбав спірну квартиру у ОСОБА_30 31.08.2000 р. за 10800 грн., з того часу проживали в ній сім»єю; працівник БТІ приходив до них додому 13.10.2002 р., проте його ніхто не викликав. Наркотичні засоби позивач почав приймати з осені 2000 р. ОСОБА_3 в 2001 р. в Дніпровському районі м. Києва був зареєстрований, як суб»єкт підприємницької діяльності, мав свій магазин; проте з серпня 2002 р. вже не працював, оформив довіреність на касира ОСОБА_9. Відповідач в 2002 р. був засновником ТОВ «Компас-Трейд» та працював з документами позивача, користувався його рахунками. Вперше про спірний договір купівлі-продажу квартири вона з ОСОБА_3 дізнались 17.02.2003 р. в приміщенні фірми, де їх довго тримали та заставляли ОСОБА_3 підписати документи, боргові розписки, вимагали взяти кредит. Про підписання спірної угоди позивач не пам»ятає. В серпні-вересні 2002 р. вона та ОСОБА_3 їздили в Польшу, там позивач приймав опіум, коли він закінчився, то вживав спиртне. Спірну квартиру купили з позивачем за спільні кошти, самовільне перепланування в ній було зроблене ще попереднім власником до ОСОБА_30 ОСОБА_12 з 1997 р. На даний час із квартири вони виселені.

Представник ОСОБА_8 ОСОБА_31 підтримав в судовому засіданні позов зі збільшеними позовними вимогами.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задовлення позову, пояснив, що ОСОБА_3 знає вже років 10-15 по роботі, стосунки між ними були нормальні. В 2002 р. позивач запропонував йому купити його (ОСОБА_3) квартиру, оскільки хотів її продати, пропонував купити квартиру також і іншим особам за два місяці до її продажу. На той час він (відповідач) хотів розселити батьків, тому вирішив придбати житло; на пропозицію ОСОБА_3 він погодився купити квартиру за запропонованою позивачем ціною 150000 грн. ОСОБА_3 приніс документи на квартиру, їх перевірили в нотаріуса, зазначену суму позивач отримав від нього в офісі по вул. Дружби народів, 7 в присутності свідків до підписання договору, проте в договорі купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 попросив вказати меншу суму, щоб не сплачувати податок, також тоді попросив надати йому термін 2-3 місяці на виселення. Після цього позивач продовжував займатися бізнесом, а через шість місяців зник. На час продажу квартири боргів у позивача перед ним ніяких не було, тоді ОСОБА_3 не був наркотично залежний, вів себе адекватно. Документи для продажу квартири готував позивач, будь-яких довідок в БТІ він не отримував. Після придбання житла на його пропозицію квартиру не звільняли, двері йому не відкривали, потім з»явилась ОСОБА_8, говорила, що за квартиру поверне гроші, лише щоб її не виселяли.

Представник відповідача ОСОБА_13 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснив, що позивач спірну квартиру придбав в особисту власність та був її єдиним власником, згідно ст. 24 КпШС, квартира має статус роздільного особистого майна, ОСОБА_3 недієздатним не визнавався, що підтверджено проведеною експертизою від 13.05.2004 р. № 540, позов поданий після спливу строку позовної давності. Стосунки між сторонами, які знайомі більше десяти років, до часу купівлі відповідачем спірної квартири були нормальними, останньому не було відомо про те, що позивач вживав наркотичні засоби. Пропозиція про продаж квартири надійшла від ОСОБА_3, підготовкою документів для цього позивач займався особисто, доручень на ім»я відповідача не надавав. Гроші за квартиру ОСОБА_3 отримував, вона була куплена за 150000 грн.

Представник відповідача ОСОБА_14 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в зв»язку з його безпідставністю, просив застосувати позовну давність.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що ОСОБА_3 пам»ятає, спочатку він приходив до неї до підписання спірної угоди та цікавився які необхідні документи для продажу квартири, в день укладання угоди 29.11.2002 р. з»явився з відповідачем та приніс документи для оформлення договору купівлі-продажу квартири, оглянувши які, вона призначила час для укладення угоди. При підписанні договору ОСОБА_3 був у неї особисто, на все реагував адекватно, спілкувався, відповідав на її питання, його підпис в договорі був чіткий, сумнівів щодо його недієздатності у неї не виникало. При наданні довідки-характеристики на квартиру з відміткою БТІ про самовільне переобладнання угоди не реєструють. Оригінал посвідченого нею спірного договору на синьому бланку видала новому власнику квартири, нотаріальну копію надала продавцю, також документ залишився в нотаріальній справі, технічний паспорт на квартиру у себе не залишає, передача грошей за квартиру відбулась в той же день до укладення договору, присутньою при цьому вона не була.

Представник третьої особи служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністарції в судовому засіданні у вирішенні позову поклався на розсуд суду.

Представник прокуратури підтримав позов в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та заперечував проти стягнення моральної шкоди.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні засвідчила, що ОСОБА_8 знає з 1990 р., з того часу спілкуються, з позивачем познайомилась влітку 2000 р., знає також відповідача, так як працювала в школі, де навчався син ОСОБА_6. Влітку 2002 р. ОСОБА_3 бачила вдома коли той сидів на балконі із закритими очима та дивився в нікуди, на запитання він не реагував, не розмовляв, тоді ОСОБА_8 пояснила, що ОСОБА_3 став приймати наркотики. До цього стан позивача був нормальний, з ним спілкувалась. Про продаж квартири ОСОБА_3 ОСОБА_8 не повідомляв, про це стало відомо на початку 2003 р. Купив позивач спірну квартиру в 2001 р. в такому ж стані, як і на даний час, перепланування не було, відвідувала їхню квартиру вже після ремонту.

Свідок ОСОБА_17 судовому засіданні засвідчила, що з ОСОБА_8 познайомилась в серпні 2002 р., вона, як свідок Єгова, щотижня по 2004 р. вивчала з ОСОБА_8 в квартирі АДРЕСА_1 Біблію, вперше цю квартиру відвідала у вересні 2002 р., вже тоді квартира була перебудована, там знаходилось двоє дітей, були їхні речі, ОСОБА_3 майже завжди був вдома, мав нездоровий вигляд, брав участь в обговоренні Біблії, відповідав нормально, але було видно, що він досить заторможений. Розмови про продаж квартири не було, про це ОСОБА_8 пожалілася їй взимку 2003 р. Рідше почали зустрічатися з ОСОБА_8 з 2004 р., ОСОБА_3 востаннє бачила в 2005 р. Коли та ким робилось препланування в квартирі позивача їй невідомо.

Свідок ОСОБА_19 судовому засіданні засвідчив, що з осені 2002 р. до початку 2003 р. епізодично приходив до ОСОБА_8 додому вивчати з ними Біблію, познайомився з ОСОБА_3, один раз бачив його під дією норкопрепаратів, тоді дізнався, що ОСОБА_3 залежний від наркотиків та алкоголю. Деколи ОСОБА_3 говорив, що не спав і знаходиться під дією снодійних препаратів загальмованої дії, інколи бачив позивача неадекватним, при ньому ОСОБА_3 наркотиків не вживав. В квартирі був зроблений ремонт, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мали свою дитячу кімнату. На той період часу при діалозі з ОСОБА_3 на духовну тему він розумів про що йде мова і адекватно відповідав в тему, час від часу стан ОСОБА_3 змінювався, розлади почались весною 2003 р., тому перестали з ним спілкуватися.

Свідок ОСОБА_21, яка є рідною сестрою ОСОБА_8, судовому засіданні засвідчила, що знає позивача з 1999 року, в спірній квартирі вперше була після її купівлі в 2000 р., квартира була перепланована, до цього ОСОБА_8 з ОСОБА_3 знімали квартиру. В жовтні-листопаді 2002 р. ОСОБА_3 вживав алкоголь, наркотики, часто перебував у стресовому стані, приймав антидепресанти, був нервовий, неадекватний, про продаж квартирі мови не було. Відносини в позивача з дружиною були нормальні. У ОСОБА_3 були проблеми по бізнесу, ОСОБА_6 у нього вимагав 40000 дол. США. При укладенні спірного договору вона присутня не була, коли приходив інспектор БТІ на спірну квартиру їй не відомо. Вранці 29.11.02 р. була у квартирі ОСОБА_3, ОСОБА_3 з нею там спілкувався, він був напідпитку, це було помітно для оточуючих. Вперше про продаж квартири дізналась в 2002-2003 р. коли ОСОБА_6 вимагав її звільнити.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні засвідчив, що ОСОБА_8 є його двоюрідна сестра, з якою разом жив спочатку на орендованій квартирі, а в кінці літа 2000 р. після купівлі квартири АДРЕСА_1, разом там жив з Кияшками до лютого 2003 р. Про продаж даної квартири дізнався від ОСОБА_8 весною 2003 р. Спірну квартиру ОСОБА_8 та ОСОБА_3 купили вже преплановану. Позивач в жовтні-листопаді 2002 р. п»яний був щодня. ОСОБА_5 є син ОСОБА_8, який жив з нею та ходив поруч в школу. 29.11.2002 р. ОСОБА_3 був під впливом наркотичних речовин, курив опіум. Спілкувався з ним рідко, оскільки на звернення він реагував неадекватно.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні засвідчив, що ОСОБА_8 є його колишня дружина, ОСОБА_5 їхній спільний син, разом не житуть з 1999 р. ОСОБА_5 постійно жив на АДРЕСА_1. Позивача знає з 2000 р., з ним не розмовляв. В жовтні 2002 р. бачив ОСОБА_3 випившим. Про продаж квартири дізнався від ОСОБА_8 в кінці 2002 р., вона говорила, що ОСОБА_6 погрожує та вимагає гроші. Вперше в спірній квартрі був літом-осінню 2000 р., тоді квартира буда перепланована. Син скаржився на ОСОБА_3, що той п»яний та обкурений, бив ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_5, який є сином ОСОБА_8, в судовому засіданні засвідчив, що ОСОБА_3 є його вітчимом, з 2000 р. він жив з сім»єю на АДРЕСА_5, спірну квартиру придбали вже переплановану. Позивач з 2002 р. почав пити, вживав наркотики, на балконі курив опіум, часто йому викликали швидку допомогу, у вересні-жовтні 2002 р. знаходився у лікарні «Соціотерапія», про продаж квартири не говорив.

Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні засвідчила, що ОСОБА_3 знає з дня народження, раніше дружили сім»ями, спірну квартиру почала відвідувати з 2001 р. після народження ОСОБА_4, тоді квартира була вже перепланована. На дні народженні дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_3 вживав алкоголь, дуже п»яним його не бачила. В жовтні-листопаді 2002 р. вживав якусь рідину, склад якої не знає, вів себе неадекватно, не зовсім розумів її прохання. Вселився в квартиру ОСОБА_3 десь в 1996-1997 р., ремонт з переплануванням робив сам, ОСОБА_8 з ним почала жити з 1999-2000 р.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_8, її представника, відповідача, представників відповідача, представника прокуратури, третіх осіб приватного нотаріусаа Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., представника служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між сторонами 29 листопада 2002 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., зареєстрований в реєстрі за № 4740, згідно якого ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 за ціною 10850 грн. (т. 1, а.с. 20).

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16.01.2003 року, до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК України у редакції від 18.07.1963 року.

Позивач просить визнати недійсним спірний договір купівлі продажу квартири по сукупності підстав, а саме: - під час укладення договору позивач не міг розуміти своїх дій та розумно керувати ними; - невідповідності довідки-характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації від 13.11.2002 р. № 578408 фактичному плану спірної квартири; - незареєстроване в БТІ м. Києва самовільне перепланування квартири станом на 13.11.2002 р. та на 29.11.2002 р.; - угода ущемляє особисті та майнові права малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який постійно проживає в зазначеній квартирі з батьками; - вказана вартість квартири на 29 листопада 2002 року за договором купівлі-продажу не відповідає ринковим цінам; - угода укладена ОСОБА_3 на вкрай невигідних для себе та своєї сім»ї умовах внаслідок збігу тяжких життєвих обставин.

Можливість визнання угоди недійсною за підставою, що позивач не міг розуміти своїх дій та розумно керувати ними передбачена ст. 55 Цивільного кодексу УРСР, згідно якої угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

В обґрунтування своїх вимог за вказаною підставою позивач посилається на ті обставини, що він зловживав наркотичними засобами та алкоголем, а під час підписання договору купівлі-продажу спірної квартири перебував у стані тяжкого наркотичного сп'яніння та не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення спірної угоди суд за клопотанням представника позивача призначив судово-психіатричну експертизу, відповідно до ст. 145 ЦПК України.

Згідно Акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 21 травня 2009 року № 536, ОСОБА_3 в період укладення договору купівлі-продажу квартири 29 листопада 2002 року міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 49-54, 54 зв., т.4).

Крім того, можливість ОСОБА_3 в момент вчинення угоди усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними підтверджується також і приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., яка посвідчувала договір та в силу вимог закону перевіряла дієздатність позивача. В судовому засіданні приватний нотаріус Панченко А.І. пояснила, що ОСОБА_3 при спілкуванні з нею не все реагував адекватно, відповідав на всі її питання, його підпис в договорі був чіткий, будь-яких сумнівів щодо його недієздатності у неї не виникало.

Також 21.08.2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрушко Н.П. перевірялась дієздатність ОСОБА_3, про що свідчить посвідчена довіреність (а.с. 19, т. 1).

Покази свідка ОСОБА_29 про те, що позивач 29.11.2002 р. зранку пив горілку, та свідків ОСОБА_32 і ОСОБА_22 про те, що ОСОБА_3 29.11.2002 р. був під впливом наркотиків, а за свідченням ОСОБА_22 - позивач в цей день курив опіум, суд до уваги прийняти не може, оскільки вказані свідки є рідними і близькими родичами представника позивача ОСОБА_8 та є зацікавленими особами, до того ж розповідали про події саме 29.11.2002 р., хоча з їхніх пояснень про укладення в цей день договору їм відомо не було, чим саме запам»ятали цей день пояснити не могли та щодо інших показів точні дати не називали, лише згадували пори року та місяці.

Крім того, покази зазначених свідків спростовуються вищевказаним Актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи, який складався експертами комісійно за наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі на підставі медичних карток, довідок та іншої медичної документації, показів свідків.

Всі свідки допитувались судом за клопотанням представника позивача. При цьому свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що позивача бачила в період з 2000 по 2002 р., при зустрічах він справляв добрі враження, з ним можна було спілкуватись, був в нормальному стані. Свідок ОСОБА_17 засвідчила, що приходила до ОСОБА_8 в спірну квартиру щотижня з вересня 2002 р. по 2004 р. вивчати Біблію, позивач поводився гостинно, в обговоренні Біблії брав участь, відповідав нормально, востаннє ОСОБА_3 бачила в 2005 р., зараз зустрічаються рідко.

Вимоги позивача в частині визнання недійсним спірного договору з підстав невідповідності довідки-характеристики від 13.11.2002 р. № 578408, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації, фактичному плану спірної квартири та незареєстрованого в БТІ м. Києва самовільного перепланування квартири станом на 13 листопада 2002 року та на 29 листопада 2002 року є безпідставними, оскільки не грунтуються на вимогах закону, так як ні Цивільний кодекс УРСР, ні Цивільний кодекс України не містять зазначених підстав для визнання правочину недійсним.

Згідно вимог п. 50 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.94 N 18/5 у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, крім правовстановлюючого документа на жилий будинок та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а в населених пунктах, де інвентаризація не проведена, - довідку виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів, в якій викладена

характеристика відчужуваної будівлі. Коли з довідки-характеристики видно, що власник, наприклад, жилого будинку здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову, в тому числі перепланування жилого будинку, переобладнання нежилого приміщення в жиле і навпаки, або звів чи зводить господарські, побутові будівлі та споруди без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, нотаріус вимагає подання рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої адміністрації про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди. При відсутності такого рішення нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження жилого будинку, власником якого здійснено таку перебудову, прибудову,

переобладнання чи зведено господарські побутові будівлі та споруди.

Тобто, нотаріус повинна відмовити в посвідченні договору лише у випадку коли з довідки-характеристики вбачається, що власник відчужуваного нерухомого майна здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову, в тому числі перепланування без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, чи з істотними

відхиленнями під проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил.

При розгляді справи судом оглядались оригінали нотаріальної справи по відчуженню квартири АДРЕСА_1 (копія нотаріальної справи на а.с. 101-109, т.3). З довідки-характеристики від 13.11.2002 р. № 578408, яка була надана ОСОБА_3 приватному нотаріусу Панченко А.П. для посвідчення договору купівлі-продажу, вбачається, що перепланування у зазначеній квартирі відсутні. І з огляду на це нотаріус у повній відповідності з вказаною інструкцією посвідчила договір (а.с. 109, т. 3). Довідки витребовуються та видаються власникам нерухомого майна і суду не було доведено факт отримання довідки-характеристики в БТІ відповідачем, не підтверджене це також і матеріалами квартирної справи, оригінал якої витребовувався із Київського міського БТІ та оглядався в судовому засіданні.

Суд також вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню і в частині визнання спірного договору недійсним з посиланням на ст. 48 ЦК УРСР, згідно якої недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей, з наступних підстав.

Відчужувана квартира належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.08.2000 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 12-1178 (а.с. 12, т. 1). На час купівлі спірного житлового приміщення позивач в шлюбі не перебував, шлюб з ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8) зареєстрував 23.06.2001 р. (свідоцтво про одруження - а.с. 13, т. 1).

Згідно ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України..» від 15.05.2006 р. № 3, норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

Стаття 13 КпШС України визначає, що реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, спірна квартира належала позивачу на праві особистої приватної власності, оскільки була придбана до реєстрації шлюбу, тому право спільної сумісної власності подружжя не виникало, в зв»язку з чим згоди ОСОБА_8 на відчуження квартири не потребувало.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про власність», який був чинний на час укладення спірного договору, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, а згідно ч. 3 ст. 15 цього закону, громадянин, який став власником майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

На час укладення спірної угоди позивач був єдиним власником квартири АДРЕСА_1. Малолітня донька позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживали в зазначеній квартирі, права власності на спірне житло не мали.

Діюче на той час законодавство не вимагало та не передбачало отримання попередньої згоди органів опіки та піклування щодо здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Обов»язковість отримання такої згоди встановлена Законом України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», який набув чинності лише 01 січня 2006 року, також питання захисту майнових прав дітей та встановлення певних вимог до правочинів врегульовані ЦК України та Сімейним кодексом України, які набули чинності 01 січня 2004 року.

За викладених обставин, оскільки діти права власності на спірне майно та його частину не мали, нотаріус не зобов»язана була витребувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такої угоди (відповідь прокуратури - а.с. 188, т.2).

В обґрунтування підстави укладення ОСОБА_3 спірного договору на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин та невідповідності ціни, за яку вчинено купівлю-продаж квартири ринковим цінам, позивач зазначає, що на час укладення спірної угоди перебував у вкрай важких життєвих обставинах, у результаті чого був змушений укласти договір купівлі-продажу на вкрай невигідних для себе та своє сім'ї умовах, а саме за 10000 гривень, що близько у десять разів менше від її реальної вартості на час вчинення правочину.

В цій частині заявлених вимог суд вважає, що позов знайшов своє підтвердження в судовому засіданні з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦК УРСР, угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Будь-яких доказів в підтвердження пояснень представника прозивача ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири не підписував та на нього здійснювався тиск, були погрози, примус, суду надано не було.

Крім того, в спірному договорі зазначено, що продаж квартири АДРЕСА_1 вчинено за ціною 10850 грн. Згідно висновку Звіту про оцінку майна від 14.12.2007р., складеного спеціалістами ПП «Академія оцінки і права», ринкова вартість даної квартири станом на 29.11.2002 р. становить 103000 грн. (а.с. 189, т. 3). В підтвердження пояснень відповідача про те, що квартира ним була куплена за ціною 150000 грн., будь яких доказів суду не надано. До того ж ОСОБА_6 в листі від 05.03.2003 р., який надсилав позивачу з вимогою про звільнення спірного житлового приміщення, зазначав, що за продану квартиру ОСОБА_3 отримав від нього 10850 грн., тобто квартира була реалізована за надзвичайно низьку вартість, яка не відповідала реальній вартості відчужуваного нерухомого майна (а.с. 21, т. 1).

Представник позивача ОСОБА_8 суду пояснила, що ОСОБА_3 раніше був забезпеченою людиною, займав посаду директора, з серпня 2002 р. вже не працював, з вересня 2002 р. в нього виникли фінансові проблеми по роботі, в позивача вимагали великі суми грошей, до цього останній займався бізнесом, мав свій магазин.

Дані пояснення підтверджуються наступними доказами.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію, позивач з 29.03.2001 р. був зареєстрований суб»єктом підприємницької діяльності - фізична особа (а.с. 18, т. 1).

Свідок ОСОБА_29 в судовому засіданні засвідчила, що у вересні 2002 р. ОСОБА_8 та ОСОБА_3 позичали гроші, оскільки у ОСОБА_3 були проблеми по бізнесу, в нього вимагали гроші. Свідок ОСОБА_22, який проживав із сім»єю ОСОБА_3 на спірній квартирі до 2003 року, також суду засвідчив про те, що йому ОСОБА_8 говорила, що в позивача вимагають гроші по роботі в сумі 40 тис. доларів США, квартиру продавати ОСОБА_3 не збирався. Свідок ОСОБА_24 суду пояснив, що осінню 2002 року йому телефонувала ОСОБА_8 та говорила, що в ОСОБА_3 вимагають гроші. Свідок ОСОБА_25 засвідчила, що позивач приходив до неї десь в 2001-2002 р.р. позичити значну суму грошей, пояснював, що йому гроші потрібні терміново.

В рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2005 р., яке постановлене у справі № 2-72/05 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 в своїх та інтересах неповнолітніх дітей, третя особа Орган опіки та піклування Дніпровського району м.Києва, ВПР та МР Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, про усунення перешкод, виселення, зазначається, що позивач та його представники у судовому засіданні не заперечують, що дійсно в період роботи у відповідача виникла заборгованість перед роботодавцем і це було підставою для того, що в рахунок повернення боргу ОСОБА_3 віддав частину свого майна у вигляді радіоапаратури (а.с. 98, т. 1).

З рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.01.2005 р., постановленим за апеляційною скаргою ОСОБА_11 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28.09.2004 р. у справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_8 та ОСОБА_3 про стягнення боргу і відшкодування моральної шкоди вбачається, що у вересні-жовтні 2002р. ОСОБА_11 позичила відповідачам та передала ОСОБА_3 гроші в сумі 10000 дол. США на термін 1 рік, оскільки в останнього виникли матеріальні труднощі (а.с. 140, т. 5). Тоді ж ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції пояснював, що на той час мав боргу біля 100000 доларів (а.с. 140, т. 5).

Отже, починаючи з вересня 2002 р. та на час укладення спірного договору позивач мав великі боргові зобов»язання, при цьому коштів на їх погашення не мав, в зв»язку з цим змушений був позичати гроші.

Більш того, як зазначено вище, судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу квартири позивачем укладався добровільно, без будь-яких погроз, примусу, що підтверджено приватним нотаріусом Панченко А.П., яка також повідомила, що ОСОБА_3 заходив до неї до укладення спірної угоди, спочатку цікавився яким документом підтверджується отримання суми боргу, тоді вона йому пояснила, що розписок не завіряють, в подальшому ОСОБА_3 прийшов 29.11.2002 р. та надав документи для підготовки договору купівлі-продажу.

Суд також приймає до уваги те, що позивач в період часу з 14.09.2002 р. по 25.10.2002 р. знаходився на стаціонарному лікуванні в Київській міській наркологічній клінічній лікарні «Соціотерапія», в зв»язку з чим додатково потребував кошти на лікування (а.с. 168, т. 1; а.с. 270, т. 3).

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.05.2005 р., постановлене за позовом ЗАТ «Українські радіосистеми» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій суд до уваги прийняти не може, оскільки, як вбачається із даного рішення, заборгованість ОСОБА_3 перед ЗАТ «Українські радіосистеми» виникла з 16.12.2002 р., тобто вже після укладення спірної угоди (а.с. 2, т.5).

За викладених обставин, враховуючи такі фактори, як майновий та психічний стан позивача напередодні й на момент вчинення угоди, співмірність отриманих коштів за договором при відчуженні нерухомості з фактичною її ринковою вартістю, відсутність іншого житла, добровільність вчинення правочину, суд вважає, що в даному випадку вбачається безпосередній зв'язок між збігом тяжких для позивача обставин та волевиявленням укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

Вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. задоволенню не підлягають за їх недоведеністю.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно ст. 71 ЦК України у ред. 1963 р., загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено встановлюється в три роки.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладено 29 листопада 2002 року.

Представники відповідача просили суд застосувати строк позовної давності, про що подані письмові заяви.

Під час розгляду Дніпровським районним судом м. Києва вищевказаної цивільної справи № 2-72/05 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про усунення перешкод і виселення ОСОБА_3 звертався із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2005 р. даний зустрічний позов ОСОБА_3 було залишено без розгляду на підставі ч. 3 ст.207 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 79 ЦК УРСР у ред. 1963 р. (ч. 1 ст. 265 ЦК України), пред»явлення позову, залишеного без розгляду, не перериває перебігу строку позовної давності.

Таким чином, строк позовної давності сплинув 30.11.2005 року.

Як вбачається із печатки на поштовому конверті, позовна заява до суду подана 26.06.2006 р. (а.с. 72, т. 1).

Клопотань про поновлення строку позовної давності не заявлялось, доказів про поважність причин пропуску даного строку суду не надано та в матеріалах справи такі відсутні, медична довідка від 15.03.2006 р. свідчить про звернення позивача до травмпункту 28.08.2005 р., востаннє ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в КМНКЛ «Соціотерапія» з 14.09.05 р. по 12.10.05 р., в подальшому з указаного часу та по день подачі позову будь-які документи в підтвердження стану здоров»я позивача, знаходження останнього в лікувальних закладах та/або будь-які інші докази щодо підстав неможливості звернення до суду не надано, обмежено дієздатним ОСОБА_3 визнано лише 25.12.2006 р. (а.с. 139, т. 1, а.с. 200, т.3). До того ж, позивач не був позбавлений можливості захищати свої права за даними заявленими вимогами у встановлений законом строк, оскільки, як вбачається із вищевказаного рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.01.2005 р., постановленим за апеляційною скаргою ОСОБА_11, він особисто був присутній та брав участь при розгляді справи Апеляційним судом м. Києва, також у даній справі мав представника.

За викладених обставин позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 13, 24 КпШС України, ст. ст. 4, 15 Закону України «Про власність», п. 4, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16.01.2003 року, ст. ст. 48, 55, 57, 71, 79 ЦК України в редакції від 18.07.1963 року, ст. ст. 23, 265, 1167 ЦК України у ред. 2003 р., ст. ст. 10, 11, 57, 60-64, 79, 88, 145, 208, 212, 213, 215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3, який діє в своїх та в інтересах дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, до ОСОБА_6, треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Алла Павлівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя