АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-9206/10Головуючий у 1-й інстанції Костів О.З.
Провадження № 22ц-2718/10 Доповідач - Кузьма Р.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2010 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Демкович Ю. Й., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Саланда О.М.

з участю апелянта ОСОБА_1, її представника

ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4 ( правонаступника ОСОБА_5) до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладеного ним 14.12.2005 року.

ОСОБА_5 посилався на те, що його волевиявлення було спрямовано на укладення вказаного договору за умови догляду з боку обдаровуваної за ним як інвалідом І -ї групи, який не може самостійно пересуватися та поратися по господарству. За цих умов він погодився підписати договір, текст якого не читав в силу свого хворобливого стану, вважаючи, що в договорі передбачено права та обов"язки сторін, про які вони домовилися із відповідачкою. В лютому 2007 року йому стало відомо, що договір має інший зміст і не передбачає ніяких зобов'язань утримувати його, позбавляє права власності на квартиру. В нього не було жодних підстав передавати безкоштовно свою квартиру у власність зовсім чужій та посторонній людині, оскільки будь-якого іншого житла в нього немає.

Підписуючи договір, він вважав, що укладає договір пожиттєвого утримання, оскільки мова перед тим йшла про те, що відповідачка буде доглядати за ним, утримувати його, а він у зв"язку з цим передав їй у власність квартиру.

23 травня 2009 року ОСОБА_5 помер та судом до участі в справі в якості правонаступника прав та обов'язків останнього залучено його дружину -ОСОБА_4, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 жовтня 2010 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 14.12.2005 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрований в державному реєстрі за №3883, згідно із яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 належну йому квартиру за адресою: М.Тернопіль, АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, як незаконне, оскільки воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. В дійсності фактично між нею та позивачем було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких мотивів.

14.12.2005 року позивач ОСОБА_5 уклав договір дарування квартири М.Тернопіль, АДРЕСА_2, що належала йому на праві власності, в користь відповідачки ОСОБА_1

Визнаючи вказаний договір недійсним, суд виходив з того, що договір позивачем укладено внаслідок помилки.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, так як він зроблений на підставі доказів, що є у справі, та відповідає вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ст. 229 ч.І ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності суд першої інстанції вважав, що істотною умовою договору, який мав намір укласти ОСОБА_5, було здійснення в подальшому за ним догляду з боку відповідачки, що, зокрема, підтвердили допитані в судовому засіданні 24 травня 2007 року свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Крім цього, в судовому засіданні 24 травня 2007 року відповідачка ОСОБА_1 підтвердила, що ОСОБА_5 звернувся до неї з проханням допомагати йому та вона здійснювала за ним догляд - готувала їсти, робила перев»язки, уколи.

Враховуючи викладене, суд вважав, що волевиявлення ОСОБА_5, який являвся інвалідом 1-ї групи та перебував в хворобливому стані, було спрямовано на укладення спірного договору, за умови догляду за ним з боку відповідачки.

Підписуючи договір, ОСОБА_5 в силу свого хворобливого стану помилково вважав, що в ньому передбачено права та обов'язки сторін, про які вони домовилися із відповідачкою, оскільки мова перед тим ішла про те, що остання буде доглядати за ним, утримувати його, а він в зв»язку із цим передає їй у власність квартиру.

В лютому 2007 року ОСОБА_5 стало відомо, що спірний договір має інший зміст, не передбачає ніяких зобов'язань щодо його утримання та позбавляє права власності на квартиру.

Також судом встановлено, що на день укладення договору - 15 грудня 2005 року, у позивача у власності перебувала лише спірна квартира. Іншого житла в наявності не було.

Суд критично оцінив покази відповідачки ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, дані ними в судовому засіданні 24 травня 2007 року щодо передачі ОСОБА_5 за квартиру грошових коштів в розмірі 76000 доларів США, оскільки будь-яких письмових доказів з даного приводу суду не надано.

Апелянтом ОСОБА_1 представлено суду першої інстанції висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №309 від 28 травня 2010 року, згідно якого: «ОСОБА_5 міг давати звіт своїм діям та керувати ними на час отримання грошей від ОСОБА_1 13 грудня 2005 року та на час укладання договору дарування 14 грудня 2005 року. На зазначений час ОСОБА_5 в тимчасовому хворобливому стані не перебував».

Вказаний висновок не прийнятий до уваги судом першої інстанції, оскільки він стосується лише визначення здатності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Натомість позивач просив визнати недійсним спірний договір дарування в зв»язку із тим, що він укладений під впливом помилки (на підставі ст.229 ЦК України), а не у зв»язку із тим, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, (згідно ст.225 ЦК України).

Висновки вказаної експертизи про те, що на час укладання договору дарування 14 грудня 2005 року ОСОБА_5 міг давати звіт своїм діям та керувати ними не спростовують встановлених судом обставин, що при укладенні спірного договору ОСОБА_5 помилявся щодо обставин, які мають істотне значення.

При таких обставинах колегія вважає, що суд прийшов до правильного висновку, що в зв"язку зі станом свого здоров"я та обставинами при яких укладався договір дарування квартири, позивач помилявся щодо предмету договору.

Судова колегія критично оцінює твердження апелянтки ОСОБА_1 та її представника, що фактично між нею та позивачем було укладено договір кушвлі-продажу спірної квартири, оскільки жодних письмових доказів, які передбачені діючим законодавством щодо передачі апелянткою грошей позивачу, вона не представила ні в суді 1-ї інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313,315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 жовтня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_11