Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 936
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07 квітня 2008 року звернулася до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс» про стягнення заробітної плати, невиплачених сум та моральної шкоди. Рішенням суду від 10 листопада 2008 року позовні вимоги було задоволено частково, рішенням апеляційного суду від 17 березня 2009 року вказане рішення районного суду було змінене та вимоги задоволено. Видано виконавчі листи і з відповідача стягнуто всі належні позивачу суми. Позивач вважає, що відбулася затримка розрахунку при звільненні і 12 травня 2009 року звернулася до суду з позовом до цього ж відповідача про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку. Позивач у своєму позові та у ході судового засідання посилався на те, що з 11 жовтня 2007 року працювала на посаді провідного інженера відділу технічної політики та управління майном ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс». Заробітна плата за весь час роботи відповідачем їй виплачувалась, але була заборгованість по зарплаті, яка відповідачем не погашалася. Наказом відповідача від 03 березня 2008 року її було звільнено, але розрахунок отримала з великою затримкою і на підставі рішення суду. У ході судового засідання вказані вимоги були позивачем уточнені і підтримані, просила стягнути з відповідача на її користь вказані в уточненні кошти в сумі 41901 грн. 20 коп., задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що на підставі рішень суду виплатили своєчасно всі належні позивачу суми, затримок з розрахунком через їх вину не було, в них були блоковані та арештовані рахунки, працювали перевіряючі органи, на вимогу державних виконавців проведено повний розрахунок, позовні вимоги необґрунтовані і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд уважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом № 96-вк від 11 жовтня 2007 року по переводу прийнята на роботу до ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» провідним інженером відділу технічної політики та управління майном. З самого початку роботи позивача на вказаному підприємстві зарплатня працівникам підприємства виплачувалася не регулярно, мали місце затримки в її виплаті і накопичився борг у відповідача перед позивачем. Заборгованість по зарплаті відповідачем позивачу не виплачена за весь наступний час роботи навіть і тоді, коли вона перебувала на навчанні, наказом № 25-вк по підприємству від 24 березня 2008 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» вимог законодавства про працю, умов колективного та трудового договору з 03 березня 2008 року. Цим же наказом № 25-вк відповідач погодився з нарахуванням та виплатою позивачу вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, а також п. 3.6 колективного договору підприємства і наказано виплатити позивачу при звільненні компенсацію за невикористану щорічну і додаткову відпустки. Заборгованість по заробітній платі за період роботи була і вона не була виплачена.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідач зобов'язаний був позивачеві відповідно до зазначених норм КЗПП України виплатити всі приналежні йому суми, що складають заборгованість по заробітній платі, чого зроблено не було і ОСОБА_1 вимушена була звертатися з позовом до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2008 року позовні вимоги було задоволено частково, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2009 року вказане рішення районного суду було змінене в частині стягнутих сум та вимоги задоволено. Вказані рішення набрали законної сили і по ним видано виконавчі листи для виконання рішень суду. Після надходження вказаних виконавчих листів до державної виконавчої служби 03 квітня 2009 року було відкрите виконавче провадження і рішення почали виконуватися. Постановами державного виконавця від 26 червня 2009 року, 27 липня 2009 року та 15 жовтня 2009 року виконавчі провадження було закрито через повне виконання відповідачем рішень суду, з відповідача стягнуто всі належні позивачу при звільненні суми, що визначені рішеннями судів.

Таким чином, всі належні позивачу суми були виплачені ще в жовтні 2009 року, ОСОБА_1 ж звернулася до суду з цим позовом на стадії виконання рішень судів в травні 2009 року, доказів на підтвердження того, що з вини відповідача проходить затримка виплати заробітної плати, належної їй при звільненні, суду не надано. Навпаки, в судовому засіданні встановлено, що відразу після рішення апеляційного суду і надходження до відповідача виконавчих листів почалися виплати і в решті решт рішення виконані відповідачем фактично добровільно.

Згідно ст. 117 КЗПП України відповідач зобовязаний виплатити позивачу заробітну плату за весь час затримки розрахунку після звільнення.

Судом встановлено, що такої затримки розрахунку з вини відповідача не було, необхідні виплати було проведено після набрання законної сили рішеннями суду, до і під час розгляду судами позовних вимог ОСОБА_1 на підприємстві відповідача проходили численні перевірки, перевіряючими і правоохоронними органами були арештовані та блоковані рахунки відповідача і він реально не мав можливості розрахуватися з позивачем раніше. Тобто затримка розрахунку якщо і була, то не звини відповідача.

Не може суд взяти до уваги наполягання позивача на своєму позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і обєктивно нічим не підтверджені, відповідачем дійсно допущена заборгованість по заробітній платі перед позивачем (навчання, листи непрацездатність, компенсація), вона виплачена, розрахунок проведено.

Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача по неналежному розрахунку або затримці цього та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності і моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, наявність такої шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього та його сімї, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Оскільки позивач звільнена від судових витрат при подачі позову і не платила їх, а в задоволенні позову слід відмовити, то ці судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 115, 116, 117 КЗПП України, ст. ст. 3, 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районий суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -