Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

20 квітня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної А.М.

суддів: Жигановської О.С., Котік Т.С.

при секретарі Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням

за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 березня 2010 року, -

встановила:

У жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом через свого представника ОСОБА_1, в якому просила зобовязати відповідачів надати їй ключі від квартири АДРЕСА_1 та не чинити будь-яких інших перешкод в користуванні житлом. Зазначила, що вона та ОСОБА_3, їх діти - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2. 01.06.2009 року ОСОБА_3 разом із дітьми був вселений у вищезазначену квартиру на підставі рішення Богунського районного суду від 30.10.2008 року. Після вселення, відповідачі жодного дня у квартирі не проживали, змінили замок на вхідних дверях, вселили квартирантів, чим перешкоджають їй користуватися житлом. За таких обставин, просила позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 березня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначила, що під час розгляду справи було встановлено, що відповідачі змінили замок на вхідних дверях спірної квартири, поселили квартирантів, а тому суд мав всі підстави для задоволення позову.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для подання власником майна позову є вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або користування належним йому майном. Для задоволення права власника необхідно встановити факт обєктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Судом встановлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх дітям ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 12/. Частки сторін у спільній власності не визначені.

В даній квартирі позивачка зареєстрована, але не проживає /а.с. 6, 13/.

Рішенням Богунського районного суду від 30.10.2008 року задоволено позов вимоги ОСОБА_3, який діяв в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і Андрія. ОСОБА_3 разом із дітьми вселений у квартиру АДРЕСА_1. Суд зобовязав ОСОБА_1 /мати позивачки/ не чинити перешкод у користуванні квартирою та надати позивачам ключі від неї /а.с. 9/.

Рішення суду виконано 01.06.2009 року /а.с. 10, 11/.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_3 пояснив, що у 2002 році він розлучився з позивачкою, неповнолітні діти - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 залишилися проживати з ним. З 2001 року ОСОБА_1 - мати позивачки, перешкоджала йому та дітям користуватися квартирою, яка належить їм на праві власності, змінила замки на вхідних дверях і тільки на підставі рішення суду від 30.10.2008 року їх права були відновлені. Після вселення, він відремонтував квартиру, а у серпні-вересні 2009 року змінив замки на вхідних дверях і поселив квартирантів, оскільки потребує коштів на утримання та оплату навчання двох дітей. Також зазначив, що позивачка вже 10 років постійно проживає за межами України, квартирою не цікавиться. З червня 2009 року, тобто з часу їх вселення, позивачка не приїжджала в Україну, тому він і не міг надати їй ключі від квартири. Зважаючи на те, що з ОСОБА_1 у нього склалися неприязні стосунки, тому не згоден видати їй ключі. При цьому, він не заперечує право ОСОБА_2 на користування житлом та зобовязується після приїзду позивачки надати ключі від квартири та забезпечити вільний доступ до житла.

ОСОБА_1 пояснила суду, що ОСОБА_2 - її дочка, дійсно вже 10 років проживає за межами України /в Італії/. Останній раз дочка приїжджала у 2005 роді, коли відповідачі ще не проживали у спірній квартирі. Дочка надала їй доручення на право розпорядження майном та повернулась до Італії. Також, зазначила, що безпосередньо син позивачки - ОСОБА_4 не створював жодних перешкод у користуванні житлом. Позов до нього заявлено тільки тому, що він є співвласником квартири та став повнолітнім.

Під час розгляду справи суду не було надано будь-яких доказів на підтвердження того, що право позивачки на користування та розпорядження майном було порушено.

Відповідно до аналізу норм ст.ст. 11, 12, 15, 16 ЦК України, ст.. З ЦПК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення.

Отже, імовірна можливість порушення в майбутньому права позивачки на користування та розпорядження майном, про яке зазначає її представник, не має правового значення для справи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право позивачки на користування житлом порушено не було, оскільки вона протягом тривалого часу /10 років/ проживає за межами України, а тому

відповідачі фактично не могли надати їй ключі від квартири. Крім того, ОСОБА_4 взагалі не вчиняв жодних дій, які б перешкоджали його матері користуватися житлом. За таких обставин, суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Є безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що вона як представник позивачки на підставі довіреності має право на отримання ключів від квартири для вчинення дій по розпорядженню вказаним майном, з огляду на наступне.

29.06.2005 року ОСОБА_2 надала своїй матері ОСОБА_1 довіреність на вчинення від її імені певних дій, зокрема, уповноважила керувати та розпоряджатися всім майном з чого б воно не складалось та де б не знаходилось /а.с. 7/.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просила усунути перешкоди в користуванні житлом, які чиняться безпосередньо їй, як співвласнику квартири. Сама же ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про те, що їй як представнику чиняться перешкоди по вчиненню дій, передбачених згаданою довіреністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 березня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді