Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 192
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 міської ради, треті особи виконавчий комітет Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і комунальне підприємство «ОСОБА_3 міжміське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_3 обласної ради про визнання права власності на самочинні перебудови і надбудови, зміну ідеальних часток, визнання права власності на частину домоволодіння, припинення права власності на частину домоволодіння, стягнення компенсації і скасування права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 травня 2007 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 міської ради про визнання права власності на самочинні перебудови і надбудови, зміну ідеальних часток, визнання права власності на частину домоволодіння, припинення права власності на частину домоволодіння, стягнення компенсації і скасування права власності, позовні вимоги уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своєму позові і в ході судового засідання посилався на те, що йому на праві власності належить 54/100 частин будинку № 27А з господарчими і побутовими спорудами по вул. Полковій м. Дніпропетровська, інша частина будинку належить ОСОБА_2. З метою поліпшення житлових і побутових умов він збудував на займаній ним земельній ділянці за вказаною адресою прибудову та надбудову зі спорудами, змінилися ідеальні частки співвласників. За цією адресою він мешкає з сімєю, вони прописані та зареєстровані там, отримали технічний паспорт, сплачують податок на землю, земельна ділянка відведена згідно вимог закону. Але, збудувавши вказане, не оформили належним чином документи і не зареєстрували право власності на ці всі нові будови домоволодіння. Відповідачка за вказаною адресою не мешкає, на свою частку не претендує і вже отримала грошову компенсацію за свою частку власності в домоволодінні. Просив позивач визнати за ним право власності на вказані самочинно збудовані ним обєкти нерухомості цього домоволодіння, змінити ідеальні частки з урахуванням цих нових будов, визнати право власності позивача на частину домоволодіння відповідачки, припинити право власності відповідачки на її частину домоволодіння, стягнути компенсацію на користь відповідачки за її частку власності і скасувати право власності відповідачки у вказаному домоволодінні, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому звернені до суду проти позову не заперечувала, визнала його в повному обсязі. Вважає позовні вимоги правильними і просила їх задовольнити, справу розглянути за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно з ст. 169 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 міської ради в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно з ст. 169 ЦПК України.

Представники третіх осіб виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради та КП «ДМБТІ» ОСОБА_3 обласної ради в судове засідання не зявилися, про день і час слухання справи повідомлялися належним чином, просили слухати справу за наявними матеріалами справи без них та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи без участі представників вказаних третіх осіб згідно зі ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 25 червня 1985 року належить 54/100 часток будинку з належними йому господарськими будовами і спорудами № 27-а по вул. Полковій м. Дніпропетровська, 46/100 часток цього ж будинку належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2. Право приватної власності позивача на вищевказане нерухоме майно було зареєстровано ОСОБА_3 міжміським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу. Земельна ділянки за вказаною адресою була відведена в передбаченому законом порядку згідно рішення № 1053 виконкому Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради від 09 червня 1953 року і 20 жовтня 1953 року було видано акт про відвід земельної ділянки, у приватну власність не передавалась, державний акт на право приватної власності на землю не видавався.

Згідно з п. д ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу України, «Власники земельних ділянок мають право: ... д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.»

Після набуття позивачем права приватної власності на вказане нерухоме майно в нього виникла необхідність у підвищенні комфортності житла і його більш ефективній експлуатації і тому позивачем було здійснено ремонт з переплануванням, переобладнанням існуючого житлового будинку, будівництво нового житлового будинку. В 2007 року спеціалістами КП «ОСОБА_3 міжміське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_3 обласної ради було проведено інвентаризацію обєкта та виготовлено технічний паспорт на житловий будинок № 27-а по вул. Полковій у м. Дніпропетровську. У зазначеному Технічному паспорті було зроблено відмітки-записи про «самовільне будівництво», а саме нове будівництво позивачем: житлової прибудови, надбудови, сараїв та вказано, що даний обєкт нерухомості підлягає введенню в експлуатацію, узаконенню.

На даний момент позивач зареєстрований та мешкає за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полковій, 27-а і звернувся до суду з позовом про визнання права власності на вказане нерухоме майно. В звязку з таким новим самочинним будівництвом збільшилася частка власності позивача в домоволодінні, частка відповідача співвласника зменшилася, виділити цю зменшену частку в натурі не можливо, тому стало питання про припинення права власності ОСОБА_2 на її частку власності в цьому домоволодінні, виплату їй позивачем грошової компенсації та визнання права власності за позивачем на все домоволодіння.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому, у звязку з необхідністю узаконити вищевказане позивач вимушений звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Пунктом 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 передбачено, що реєстрації права власності підлягають тільки обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці обєкти.

Згідно ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування та забудову територій» будівництвом слід вважати здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів градобудівництва, розширення та технічного переоснащення.

Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач самовільно без належного дозволу чи належно затвердженого проекту провів будівництво прибудови літ. а11-1, а3-2 та надбудови над А-1, а11-1, сараїв З, Е без відповідного дозволу, передбаченого положенням про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом державного комітету архітектури та житлової політики України № 273 від 05 грудня 2000 року, згідно з яким дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів, а виконання будівельних робіт без такого дозволу забороняється. Позивачем суду надано рішення № 274 виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради від 20 квітня 2007 року про визнання відповідності архітектурним, будівельним, санітарним нормам і правилам самочинних побудов по вул. Полковій, 27-а, але цим рішенням не затверджено акт відповідної комісії про прийняття вказаного обєкту нерухомості в експлуатацію, а ввід в експлуатацію є обовязковим, що і зазначено в технічному паспорті. Крім того, з 01 січня 2009 року змінився порядок і механізм вводу обєктів нерухомості в експлуатацію, необхідно отримання громадянами свідоцтва (сертифікату) стосовно вводу в експлуатацію самовільно збудованих обєктів нерухомості інспекцією ДАБК ОСОБА_3 обласної ради, куди позивач стосовно цього сертифікату не звертався. Вказані обставини в судовому засіданні були розяснені позивачу і його представнику, але доповнень, змін чи уточнень позовних вимог не було і позивач наполягав на заявлених вимогах.

Крім того, сама по собі прописка і реєстрація сторони в самовільно збудованому домоволодінні, а також добровільна сплата земельного податку не свідчить про визнання уповноваженими органами держави чи місцевого самоврядування їх права належного користування та самовільного будівництва обєктів нерухомості без належного дозволу чи належно затвердженого проекту будівництва; згідно ст. 376 ЦК України судом може бути визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно про умові, що при будівництві не було порушено прав інших фізичних та юридичних осіб, інших співвласників і власників сусідніх будинків (в даному випадку сусідів), такого підтвердження в матеріалах справи немає; саме будівництво позивачем було проведено без належного дозволу та проекту.

Суду також пропонується змінити частки власності співвласників спірного домоволодіння в звязку з самочинним будівництвом, але не надано виготовленого в передбаченому порядку акту ідеальних часток, не запропоновано його затвердження, експертне дослідження з цього питання вказує лише про наявність такої зміни часток і їх розмір з урахуванням новобудов, можливість чи неможливість їх виділення в натурі, але не досліджено питання технічних характеристик нових часток, зміна часток потребує перепланування домоволодіння з урахуванням вимог ст. 152 ЖК України, чого в матеріалах справи немає і суду не надано. Вирішеність з відповідачем спірного питання не говорить про необхідність визнання судом і задоволення всіх позовних вимог, ці сторони мають можливість в передбаченому законом порядку з нотаріальним посвідченням та реєстрацією в КП ДМБТІ ДОР вирішити питання про перехід права власності і вирішувати питання про земельну ділянку, що вже і почав робити позивач.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджені.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Враховуючи вказане, суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 міської ради про визнання права власності на самочинні перебудови і надбудови, зміну ідеальних часток, визнання права власності на частину домоволодіння, припинення права власності на частину домоволодіння, стягнення компенсації і скасування права власності відмовити.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 319, 376 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 міської ради про визнання права власності на самочинні перебудови і надбудови, зміну ідеальних часток, визнання права власності на частину домоволодіння, припинення права власності на частину домоволодіння, стягнення компенсації і скасування права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя