Дело № 2-2997/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2010 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боровікової А.І., при секретарі Касьяненко А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ВП «Електрум» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку виплати заборгованості та моральної шкоди, суд -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2010 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що 3 10.03.2006 р. по 15.01.2010 р. він працював спочатку слюсарем, а потім майстром в ТОВ ВП «Електрум», що підтверджується записом у трудовій книжці. За час його роботи відповідачем нерегулярно сплачувалася заробітна плата, внаслідок чого утворилася заборгованість відповідача по заробітній платі з лютого 2009р. Оскільки його середній заробіток за час роботи складає 2700 грн., тому за період з лютого по січень 2010 року заборгованість відповідача по заробітній платі складає 32400 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за зазначений період у сумі 32400 грн., моральну шкоду у сумі 5000 грн. та витрати, пов*язані з наданням юридичної допомоги.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, при цьому не заперечував, що у рахунок погашення заборгованості по заробітній платі після звільнення його з підприємства він отримав 5 927 грн.49 коп. Просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, суду пояснив, що заборгованість по заробітній платі з лютого 2009 року в заявленому позивачем розмірі 32400 грн. у підприємства перед ним відсутня. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено:

Згідно наказу від 10.03.2006, №16 ОСОБА_1 було прийнято слюсарем з окладом згідно штатного розкладу в розмірі 600.00 грн., з чим позивач був ознайомлений, що підтверджується його власним підписом в особовій картці.

Наказом від 06.03.2007, №5 ОСОБА_1 переведено на посаду майстра штампувальної ділянки з окладом 650.00 грн., з чим позивач був ознайомлений, що підтверджується його власним підписом в особовій картці.

Наказом від 14.01.2008 №04-к ОСОБА_1 переведено на посаду майстра штампувальної ділянки металоконструкцій з окладом 1150,00 грн. З чим позивач був ознайомлений, що підтверджується його власним підписом в особовій картці.

Заробітна плата з лютого по червень 2009 року включно була виплачена в повному обсязі позивачу шляхом перерахування на його картковий рахунок, що підтверджується довідкою та копією платіжних доручень.

Згідно наказу № 12/1 31.08.2009 року, з 01.11.2009 року для всіх працівників підприємства відповідача встановлена заробітна плата у розмірі 650.00 грн.

Із зазначеним наказом позивач ознайомлений завчасно, а саме 31.08.2009 р. про що свідчить повідомлення № 1 від 31.08.2009 року з власним підписом позивача.

Наказом від 02.11.2009 № 36 к для працівників встановлено заробітну плату в розмірі 744.00 грн.

У періоді з 01.01.2010 по 10.01.2010 року позивач не працював, оскільки згідно наказу № 22 від 30.12.2009 до рекомендацій уряду України № 1412- р., з метою створення сприятливих умов для святкування 1 січня - Нового року , 7 січня Різдва Христового, а також раціонального використання робочого часу на підприємстві перенесено робочі дні січня на інші місяці з оплатою пропорційно відпрацьованого часу.

За період з 11.01.2010 року по 15.01.2010 року ( по день звільнення ) позивач був відсутність на роботі без поважних причин.

Вказані обставини підтверджуються актами невиходу на роботу, табелем обліку використовування робочого часу за січень 2010 року.

Доказів відсутності на роботі з поважних причин в зазначений період часу, позивачем не надано.

Відповідачем було проведено нарахування заробітної плати виходячи з фактично відпрацьованого робочого часу та відповідно до встановленого розміру заробітної плати, що підтверджується наданими відповідачем розрахунково платіжними відомостями та табелями обліку робочого часу.

Заборгованість по заробітній платі, яка утворилася з боку підприємства перед позивачем складає 5 927 грн. 49 коп., яка у повному обсязі виплачена позивачу відповідно платіжного доручення № 128610410 від 26.10.2010 р., щодо отримання якої відповідач не заперечує.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним органа виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Трудові відносини з позивачем припиненні 15 січня 2010 року, про що свідчить наказ № 02 к від 15.12.2010 року про його звільнення.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України визначено, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власних або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Заборгованість по заробітній платі з лютого 2009 року в заявленому позивачем розмірі 32400 грн. у підприємства перед ним відсутня.

Враховуючи, що в день звільнення позивач не працював, із відповідною заявою до відповідача про розрахунок вимог до та до даного позивачем так і не було предявлено відповідачем вимогу про розрахунок, вина відповідача у не виплаті належних позивачу сум розрахунку відсутня, та підставами для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України стосовно виплати середнього заробітку за затримку розрахунку відсутні.

Дослідивши вищезазначені докази, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту предявлення ним вимог до відповідача про здійснення розрахунку при звільненні і відмови останнього проти їх задоволення, не зазначено суму та період щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а тому позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні суд вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 116,117 КЗпП України, ст.ст.212-214 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.