Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів: Косигіної Л.М., Котік Т.С.

при секретарі судового ОСОБА_1 засідання

розглянувши у. відкритому судовому засіданні в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 грудня 200 9 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Житомирське ОРЕВ УДАЇ УМВС України в Житомирській області про визнання права власності та зняття з реєстраційного обліку

встановила :

В липні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль, посилаючись на те, що 05.09.2008 року він придбав автомобіль в розстрочку у відповідача за 4500 доларів СІЛА. З метою ухилення від сплати податків договір купівлі-продажу не укладався, а було оформлено довіреність на його ім' я з правом розпорядження даним транспортним засобом. В той же день відповідач передав йому ключі від автомобіля, сам автомобіль та свідоцтво про реєстрацію ТЗ. 21.03.2009 року відбувся повний розрахунок за придбаний автомобіль, про що ОСОБА_3 видав відповідну розписку. Насправді між сторонами було укладено удаваний договір доручення з метою приховання правочину купівлі-продажу спірного автомобіля. Враховуючи наведене, просив визнати за ним право власності на автомобіль марки ВАЗ модель 21083, 1993 року випуску, кузов №ХТА210830Р1213580 та зобов'язати Житомирське ОРЕВ УДАЇ УМВС України в Житомирській області зняти вказаний автомобіль з реєстраційного обліку.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 01 грудня 2009 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати дане рішення та ухвалити нове - про задоволення позову, посилаючись на те, що воно є необгрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частиною 1 ст.328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Судом встановлено, що 05.09.2008 року ОСОБА_3 видав на ім'я позивача довіреність, посвідчену приватним нотаріусом, якою уповноважив ОСОБА_4 представляти його (відповідача) інтереси з питань, пов'язаних з експлуатацією і продажем автомобіля марки ВАЗ модель 21083, 1993 року випуску, кузов №ХТА210830Р1213580, державний номерний знак AM 7628 AM (а.с.8).

Відповідно до пояснень ОСОБА_3 (а.с.20-21) працюючи у позивача, на його прохання він передав ОСОБА_4 спірний автомобіль в оренду на 8 місяців за плату еквівалентну 57 0 дол. США на місяць. Для того . щоб позивач міг безперешкодно використовувати цей автомобіль, тому і була видана згадана довіреність.

Відповідно до розписки від 21.03.2 00 9 року ОСОБА_3 отримав за свою машину ВАЗ 21083 серійний номер НОМЕР_1 № кузова №ХТА210830Р123580 повний розрахунок в сумі 4500 доларів США, матеріальних претензій не має (а.с.9).

05.05.2009 року вказана довіреність була скасована (а.с.10).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд 1 інстанції виходив з того, що розписка, складена відповідачем у простій письмовій формі, не є доказом укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки не містить всіх істотних умов, передбачених законодавством для відповідного виду правочинів. Крім того, вказаний у ній реєстраційний номер автомобіля, не відповідає реєстраційному номеру, вказаному у свідоцтві' про реєстрацію транспортного засобу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що видана відповідачем на його ім'я довіреність від 05.09.2008 року, є удаваним правочином, проте відповідних позовних вимог не заявляв, як і вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля укладеним, припинення права власності відповідача на спірний автомобіль.

Висновки суду 1 інстанції відповідають встановленим обставинам справи та зібраним доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Так, є безпідставними посилання ОСОБА_4 на те, що видана ОСОБА_3 довіреність є удаваним правочином, оскільки сторони фактично за цим правочином приховали інший - договір купівлі-продажу автомобіля, і ця обставина визнана відповідачем, а тому не підлягає доказуванню. Як вже зазначалось, ОСОБА_4 не заявляв у поданій ним позовній заяві вимох1 про визнання виданої відповідачем довіреності від 05.09.2008 року удаваним правочином, а договору купівлі-продажу автомобіля - укладеним. В той же час, відповідач категорично заперечив факт укладення договору купівлі- продажу автомобіля, пояснивши, що не мав наміру продавати ОСОБА_4 автомобіль, а лише передав його в тимчасове користування, що підтверджується довіреністю. Розписку написав під психологічним тиском позивача, який відмовлявся повертати його особисті документи. Доказом цього є те, що він у даній розписці свідомо вказав невірні номерні знаки свого автомобіля, у номері кузова пропустив одну цифру та не написав слово „продаж".

Виходячи зі змісту ст.235 ЦК України, у будь-якому випадку для визначення угоди удаваною слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Оскільки довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, тому повноваження, яке виникає в представника за довіреністю, не порушує його майнових або особистих немайнових прав.

А відповідно до ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення представлюваного.

Отже, наявність довіреності від 05.09.2008 року, за якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси з питань, пов'язаних з експлуатацією і продажем автомобіля, і яку потім скасував, не є підтвердженням переходу права власності на даний транспортний засіб до позивача.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 грудня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Г оловуючий Судді