Крюківський районний суд м.Кременчука
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2010 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Степури А.А., при секретарях Скічко Н.В., Бокатюк Ю.В., Вороніній О.І., Сизовій Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості про розірвання та зняття з реєстрації трудового договору та за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1, третя особа Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості про визнання дій неправомірними, допущення до роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, де просить винести рішення, яким розірвати трудовий договір укладений субєктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_1 4 травня 2005 року з фізичною особою ОСОБА_2. Стягнути з відповідача сплачені нею судові витрати.

6.08.2009 року ОСОБА_1 свої позовні вимоги уточнила, а саме прохала визнати трудовий договір укладений між субєктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_1 4 травня 2005 року з фізичною особою ОСОБА_2 розірваним.

26.01.2010 року ОСОБА_1 свої позовні вимоги уточнила, а саме прохала розірвати та зняти з реєстрації трудовий договір укладений між Ф-ОП ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_2 4.05.2005 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що 12.09.2006 року між нею фізичною особою субєктом підприємницької діяльності та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір у письмовій формі на невизначений строк у відповідності до п.6 ст. 24 КЗпП України та вказаний договір згідно вимог законодавства зареєстрований у Кременчуцькому міськрайонному центрі зайнятості населення. 1.10.2008 року ОСОБА_2 здійснив прогул та в подальшому на роботу не виходив, умови трудового договору не виконує, тому 1 листопада 2008 року він був звільнений. До ОСОБА_2 неодноразово письмово зверталась з проханням прийти на роботу та отримати трудову книжку та розрахунок, але він не приходив на роботу та відповіді не якої не надавав. Після чого вона звернулась до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості з приводу зареєструвати розірвання трудового договору від 4.05.2005 року з ОСОБА_2, але їй було відмовлено, оскільки зняття трудового договору з реєстрації в державній службі зайнятості, за відсутності однієї із сторін, можливо лише за умови, якщо до центру зайнятості буде подано рішення суду, яке набрало чинності, щодо припинення дії такого договору або визнання його таким, що втратив силу, тому вона вимушена звернутися до суду.

6.08.2009 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_2 в якій, просив суд постановити рішення яким визнати дії субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 неправомірними в частині відсторонення ОСОБА_2 від роботи. Допустити ОСОБА_2 до роботи головного інженера.

24.11.2009 року ОСОБА_2 доповнив свої позовні вимоги, а саме прохав суд постановити рішення яким додатково до попередньо заявлених вимог стягнути з субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на його користь заробітну плату в розмірі 45898,56 грн., відпускні в розмірі 2820,48 грн., що загалом становить 51539,52 грн.

23.02.2010 року ОСОБА_2 уточнив свої позовні вимоги, а саме прохав суд винести рішення, яким визнати дії субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 неправомірними в частині відсторонення ОСОБА_2 від роботи. Допустити ОСОБА_2 до роботи головного інженера. Стягнути з субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на його користь заробітну плату з 1.05.2008 року по 31.01.2010 року в розмірі 48448,48 грн., відпускні в розмірі 2820,48 грн., компенсації за невикористану відпустку 5640,96 що загалом становить 56909,92 грн. Стягнути з субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на його користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 4 травня 2005 року за трудовим договором його прийнято на роботу до СПД ФО ОСОБА_1, на посаду головного інженера. Цього ж дня трудовий договір було зареєстровано в Кременчуцькому міськрайонному центрі зайнятості. Під час оформлення трудових відносин СПД ФО ОСОБА_1 було надано трудову книжку, та обумовлено умови праці. Розмір заробітної плати змінювався, а саме з жовтня 2007 року, заробітна плата на місяць з відрахуванням податків становила 2549,92 грн. Як зазначалось в позовній заяві з травня 2008 року СПД ФО ОСОБА_1 припинила виплачувати заробітну плату, з посиланням на відсутність грошових коштів на підприємстві. 11 жовтня 2008 року ним було написано заяву про надання тарифної відпустки за 2008 рік, та нарахування компенсації за невикористану відпустку 2007 року, яка була прийнята СПД-ФО ОСОБА_1, про що свідчить підпис про прийняття на копії заяви, яка мається в матеріалах справи. У відпустку він пішов в листопаді 2008 року, звернувшись на підприємство з метою отримання грошових коштів, йому було відмовлено в отриманні відпускних та заборгованості по заробітній платі. Подальші неодноразові звернення були без результатними і допуск його до роботи відповідачем не відновлено. Укладення трудового договору означає, що і працівник і власник набули права і взяли на себе обовязки, встановлені для сторін трудового договору законодавством України. В пункті 7 трудового договору між працівником і фізичною особою від 4 травня 2005 року також визначено, що при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю України. Пунктом 1 трудового договору від 4.05.2005 року трудовий договір є безстроковим. Доповнень до трудового договору від 4.05.2005 року про визначення строку дії даного договору між відповідачем та ним не укладались. Тому, трудовий договір від 4.05.2005 року між ним та СПД ФО ОСОБА_1 не розірваний, запису про звільнення в трудову книжку не внесено. В супереч діючому трудовому договору від 4.05.2005 року, ФОП ОСОБА_1 його до виконання трудових обовязків не допускає, чим грубо порушує норми трудового законодавства, оскільки припинення дії трудового договору є правомірними лише за наявності передбаченої законодавством підстави та за умови дотримання порядку звільнення працівників згідно з цією підставою. Також на сьогоднішній день відповідачем йому не виплачено заробітну плату з травня 2008 року та по сьогоднішній день. Крім цього, за час роботи у позивача відповідача, а це впродовж 2007 року йому не було надано відпускні та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку в 2008 році. У відпустку він пішов з листопада 2008 року, відповідно розрахунковий період за останні 12 місяців. Тому відповідно до діючого законодавства йому повинна була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку в розмірі 2820,48 грн. Також через порушення його особистих прав йому завдано значної моральної шкоди. Безпідставне його звільнення принижує честь і гідність, як людини і як працівника, що є безпосереднім порушенням його конституційних прав і свобод. Оскільки позивач відповідач не виплачує йому заробітну плату не допускаючи до місця роботи, не оформивши звільнення в порядку передбаченому чинним законодавством України, позбавляє його можливості працевлаштуватися на іншу роботу, трудову книжку не надала. Раптово втративши роботу, відповідно і заробіток, вимушений шукати додаткові джерела існування. З приводу цього він зазнав значних моральних страждань, а недопущення його до роботи порушило його нормальні життєві звязки. Сімя відповідача позивача в даний час знаходиться в скрутному матеріальному становищі, постала гостра необхідність в грошах. Починають зростати борги за комунальні послуги, але погасити їх він не має можливості, в звязку з незаконним недопущенням до роботи, не виплату заборгованості по заробітній платі. В звязку з відсутністю грошових коштів на сьогоднішній день він не може належним чином погашати кредит. Через це він відчуває моральні страждання, постійно знаходиться в стресовому стані, пригнічений і роздратований. Погіршився стан його здоровя. Тому він вважає, що необхідно стягнути з ОСОБА_1 моральну шкоду яку він оцінює в 10000,00 грн.

В судовому засіданні позивач відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали уточненні позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі.

Третя особа Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості до судового засідання свого представника не направили, надали суду заяву про розгляд справи за відсутністю його представника.

Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 є субєктом підприємницької діяльності фізичною особою, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію субєкту підприємницької діяльності фізичної особи від 20.02.1998 року, що видане виконкомом Кременчуцької міської ради Полтавської області.

4.05.2005 року між субєктом підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_2, відповідно до вимог п.6 ч.1 ст. 24 КЗпП України, було укладено у письмовій формі на невизначений строк трудовий договір.

Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Вказаний вище договір був зареєстрований у Кременчуцькому міськрайонному центрі зайнятості 11.05.2005 року за №1076.

Оскільки, правовідносини, які виникли між позивачем і відповідачем є трудовими, а не цивільними і на далі правовідносини розповсюджуються положення ст. 3 КЗпП України, якого передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Главою ІV посадової інструкції головного інженера від 7.08.2007 року передбачено, що головний інженер несе відповідальність за невідповідність ним рішень вимогам діючого законодавства, невиконання своїх функціональних обов»язків, які передбачені діючим законодавством і даною посадовою інструкцією, порушення ним або його підлеглими при його бездіяльності, вимог законодавчих актів з охорони праці, пожежної безпеки, виробничої санітарії. За порушення своїх службових обов»язків, порушення законодавчих і нормативних актів з охорони праці, чинення протидії посадовим особам по нагляду за охороною праці, головний інженер підприємства може бути притягнутий до дисциплінарної, адміністративної, матеріальної і кримінальної відповідальності згідно з чинним законодавством.

ОСОБА_2 з 1.10.2008 року на робоче місце не зявився та не виконував обовязки головного інженера, як передбачені п.2 трудового договору.

Відповідно до наказу № 1 від 12.01.2005 року приватним підприємцем ОСОБА_1 на підприємстві створено комісію з фіксування випадків порушення трудової дисципліни найманими працівниками.

Факт неявки ОСОБА_2 на роботу з 1 жовтня 2008 року підтверджується актом комісії приватного підприємця ОСОБА_1 від 3.10.2008 року.

Відповідно до ч.1 п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у звязку з прогулом (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Тобто, трудовим законодавством передбачено право власника розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Наказом приватного підприємця ОСОБА_1 №23 від 01.11.2008 року ОСОБА_2 звільнено з посади головного інженера з 01.11.2008 року на підставі ст.40 п.4 КЗпП України.

Відповідно до акту від 1.11.2008 року комісією в складі голови комісії ОСОБА_6, та членів комісії ОСОБА_12, ОСОБА_13 складено цей акт в тому, що ОСОБА_2 з наказом про звільнення № 23 від 1.11.2008 року не був ознайомлений та не поставив свій підпис, в звязку з його відсутністю на роботі, а на звернення адміністрації через жодні засоби звязку не відповідав, що і підтвердили своїми підписами.

Згідно п.п.6,8 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою» у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір.

Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи.

Приватний підприємець ОСОБА_1 звернулась до Кременчуцького міжрайонного центру зайнятості з заявою про зняття з реєстрації трудового договору з ОСОБА_2 №1076 від 11.05.2005 року.

На дану заяву приватного підприємця ОСОБА_1, Кременчуцьким міжрайонним центром зайнятості 26.12.2008 року №7060 надано розяснення про неможливість зняття даного трудового договору з реєстрації у відсутності ОСОБА_2, оскільки положеннями «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінсоцзахистом України №58 від 29.07.93 р., при знятті в державній службі зайнятості з реєстрації трудового договору необхідна особиста присутність сторін трудового договору, що його підписали.

За відсутністю однієї із сторін, зняття трудового договору з реєстрації в державній службі зайнятості, можливе лише за умови, якщо до центру зайнятості буде подано рішення суду, яке набрало чинності, щодо припинення дії такого договору або визнання його таким, що втратив силу.

Листом від 03.11.2008 року за №102 приватним підприємцем ОСОБА_1 повідомлено ОСОБА_2 про необхідність зявитися в Кременчуцький міжрайонний центр зайнятості для вирішення питання про звільнення. Однак, ОСОБА_2 до центру зайнятості не зявився.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 пояснив в судовому засіданні, що на роботу не виходив по причині того, що з 01.10.2008 року його за вказівкою ОСОБА_1 його не пропустили працівники охорони на територію підприємства, у звязку з чим він не міг виконувати свої обовязки, тому і вважає дії ОСОБА_1, яка не допустила його до роботи, незаконними.

На обґрунтування своїх заперечень проти позову ФОП ОСОБА_1 про розірвання трудового договору та на підтверджень своїх позовних вимог про визнання неправомірними дій ФОП ОСОБА_1 і допущення до роботи головного інженера, ОСОБА_2 послався на листи від 16.10.2009 року виданий головою правління ВАТ «Цегельний завод» Одеської області ОСОБА_14, від 17.09.2009 року виданим директором ВК ТОВ «Луцький цегельний завод №1» ЛТД, від 12.10.2009 року виданого директором приватного підприємства «Ера».

З даних листів вбачається, що ОСОБА_2 дійсно перебував на вказаних підприємствах, але жоден з цих листів не підтверджує того, що саме з 1.10.2008 року ОСОБА_2 був у відрядженні на цих підприємствах, однак з цих листів не вбачається з якою метою та з чиєї ініціативи ОСОБА_2 перебував на вказаних підприємствах, оскільки ніяких угод в цей період укладено не було, а ФОП ОСОБА_1 заперечувала факт направлення ОСОБА_2 у відрядження в жовті 2008 року, що підтверджується довідкою від 23.11.2009 року та журналом реєстрації відряджень по ПП ОСОБА_1.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що суди, при розгляді позовів про поновлення на роботі, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі, як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).

Тому, суд не може прийняти як доказ заперечення та позовних вимог відповідача-позивача ОСОБА_2Ю, вказані вище листи, оскільки вони об*єктивно не підтверджують факт перебування ОСОБА_2 у відрядженні, саме за дорученням та з ініціативи приватного підприємця ОСОБА_1 і саме у зв*язку з виконанням ним посадових обов*язків.

Суд також не приймає як доказ відповідача-позивача ОСОБА_2 про продовження виконання обовязків головного інженера у ФОП ОСОБА_1 надану суду світлокопію заяви ОСОБА_2 від 11.11.2008 року на імя ФОП ОСОБА_1 про надання чергової тарифної відпустки за 2008 рік, оскільки, як визнав ОСОБА_2 дане питання не погоджував з власником, а також тому, що на час подання вказаної заяви, наказом №23 від 01.11.2008 року ОСОБА_2 звільнено з посади головного інженера з 01.11.2008 року на підставі ст.40 п.4 КЗпП України.

За клопотанням відповідача-позивача ОСОБА_2Ю, в судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_9, колишнього начальника караулу охорони підприємства ФОП ОСОБА_1, який пояснив, що 01.10.2008 року зранку ФОП ОСОБА_1 надала вказівку не пропускати на підприємство ОСОБА_2 Потім уточнив, що вказівка була надана пізніше, ближче до обіду. Далі пояснив, що хоча така вказівка і надавалась ОСОБА_1, однак ОСОБА_2 його не послухав і пройшов на територію підприємства. Надання таких вказівок приватним підприємцем в подальшому свідок не підтвердив.

За таких обставин, суд не приймає як належних доказ показання свідка ОСОБА_9 як причину поважності невиходу відповідача-позивача на роботу.

Таким чином, відповідачем-позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних доказів, про поважність невиходу на роботу за період з 01.10.2008 року по 01.11.2008 року.

Крім того, у відповідності до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в т тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільненняв місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що ОСОБА_2 1.10.2008 року не приступив до виконання обовязків працівника, що передбачені трудовим договором без поважних причин, до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості для зняття договору з реєстрації не зявився, тому суд приходить до висновку, що на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України слід розірвати трудовий договір укладений 4.05.2005 року між субєктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_1А та фізичною особою ОСОБА_2

Оскільки відповідачем позивачем не надано належних доказів, про поважність причин його відсутності як 01.10.2008 року на робочому місці протягом робочого дня, так і в подальшому до дня звільнення та розірвання трудового договору 01.11.2008 року, порушив строки звернення до суду за вирішенням трудового спору і не звертався до суду з клопотанням про поновлення вказаних строків, як того вимагає ст. 234 КЗпП України, то суд вважає в позовних вимогах щодо визнання дій ОСОБА_1 неправомірними та допущення ОСОБА_2 до роботи слід відмовити.

Вирішуючи питання в частині позовних вимог про стягнення з приватного підприємця ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню. При цьому суд виходить з наступного:

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідачем-позивачем ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог щодо сум заборгованості по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану відпустку, які підлягають стягненню з ФОП ОСОБА_1, вказую за основу розрахунків довідку про доходи від 19.12.2007 року видану ОСОБА_1 ОСОБА_2 яку надано для отримання споживчого кредиту до ВАТ «Райффайзен банк ОСОБА_6», відповідно до якої нарахована заробітна плата ОСОБА_2 за шість місяців 2007 року станом на 19.12.2007 року становить 18000 грн., податки 3192,62 грн. та до сплати 14807, 38 грн. І в розрахунках заборгованості по заробітній платі на грошової компенсації за невикористану відпустку в період з 01.05.2008 року по 31.01.2010 року застосовує суму середньомісячної зарплати 2549,92 грн.

Натомість позивачем-відповідачем ОСОБА_1 надано довідку від 19.10.2009 року відповідно до якої середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 за 2008 рік без урахуванням утримань із заробітної плати становить 916, 15 грн.

За довідкою від 19.10.2009 року встановлено, що заробітна плата ОСОБА_2 за червень 2008 року складає в сумі 554,63 грн.; за липень 2008 року 761,56 грн.; за серпень 2008 року 761,56 грн.; за вересень 761, 56 грн., на загальну суму 2839,31 грн., з урахуванням утримання податків, яка ним не отримана та віднесена на депоновану заробітну плату.

Відповідно до платіжної відомості № 15 за червень 2008 року встановлено, що ОСОБА_2 отримав 19.06.2008 року аванс в сумі 200 гривень.

Довідкою від 19.10.2009 року передбачено, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 за 2008 рік з урахуванням утримання із заробітної плати становить 751,47 гривень.

Вказана сума нарахованої та частково сплаченої у 2008 році заробітної плати ОСОБА_2 також підтверджується офіційними звітними документами за 2008 рік наданими ФОП ОСОБА_1 - індивідуальною відомістю про застраховану особу, яка подається в звітний період з 1.01.2007 року по 31.12.2007 рік до пенсійного фонду України та за період 1.01.2008 року по 30.09.2008 рік; податковими розрахунками сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку за 1-4 квартали 2007 року та 1-3 квартали 2008 року та довідкою про доходи від 19.10.2008 року.

Враховуючи викладене, суд не може взяти до уваги посилання відповідача-позивача ОСОБА_2 у розрахунках заборгованості по заробітній платі на грошової компенсації за невикористану відпустку в період з 01.05.2008 року по 31.01.2010 року застосовує суму середньомісячної зарплати 2549,92 грн., оскільки вона не підтверджується офіційними звітними документами ФОП ОСОБА_1, остання заперечує нарахування та виплату такої зарплати, пояснивши що довідка про доходи ОСОБА_2 до ВАТ «Райффайзен банк ОСОБА_6» була надана з завищенням на прохання останнього для отримання споживчого кредиту.

Крім того, довідка про доходи від 19.12.2007 року не може бути взята до уваги з тих підстав, що в ній вказані доходи ОСОБА_2 за шість місяців 2007 року, а в позивних вимогах він прохає стягнути невиплачену заробітну плату за період з 01.05.2008 року по 31.01.2010 року, При цьому ОСОБА_2 не надав суду документів, які б спростовували розрахунки ФОП ОСОБА_1 про нараховану та виплачену йому заробітну плату у 2008 році.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 23 даної постанови зазначено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної і додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Враховуючи, що відповідачем-позивачем ОСОБА_2 не надано доказів, що відпустка за роки, що передували звільненню, він не використав з незалежних від нього причин, суд вважає, що стягненню підлягає грошова компенсація за невикористану відпустку протягом останнього року роботи відповідача-позивача.

Відповідно до розрахунку грошової компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 4.05.2005 по 4.05.2006р., з 4.05.2006 по 4.05.2007р., та з 4.05.2007 рік по 4.05.2008 рік розмір грошової компенсації ОСОБА_2 за невикористану відпустку з 4.05.2007 рік по 4.05.2008 роки до виплати становить 1808,83 грн.

Відповідно до переліку депонованої заробітної плати ФОП ОСОБА_1 з травня 2008 року по вересень 2008 року ОСОБА_2 нараховано депоновану заробітну плату в сумі 3593,94 грн.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а саме необхідно стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3593 грн. 94 коп. в рахунок відшкодування заборгованості по заробітній платі, без утримання прибуткового податку з громадян та інших обовязкових платежів та 1808 грн. 83 коп. в рахунок відшкодування грошової компенсації за невикористану відпустку, без утримання прибуткового податку з громадян та інших обовязкових платежів.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач-позивач не предявляв до ФОП ОСОБА_1 вимогу про проведення з ним розрахунку по заробітній платі та виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, як того вимагає ст.116 КЗпП України, і вина позивача-відповідача ФОП ОСОБА_1 в затримці цих розрахунків не встановлена, а в даний час вирішується спір про розмір сум, які підлягають виплаті звільненому працівникові, тому суд вважає, що підстав для стягнення середнього заробітку, відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, тобто за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 01.05.2008 року по 31.01.2010 року, не вбачається.

Оскільки судом приймається рішення про відмову в задоволенні вимог вимогах щодо визнання дій ОСОБА_1 неправомірними та допущення ОСОБА_2 до роботи, а також з підстав того, що у судовому засіданні не встановлено вину позивача-відповідача ФОП ОСОБА_1 в несвоєчасному проведенні розрахунку по заробітній платі з ОСОБА_2 та виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, суд приходить до висновку, що в позовних вимогах ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо суд задовольняє позовні вимоги, то судові витрати понесені позивачем, які підтверджено документально, стягуються з другої сторони, а тому необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 15 грн., а також стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в сумі 54 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

Керуючись ст.ст. 15, 15-1, 10, 30, 60, 62, 79, 88, 202, 203, 212, 213, 215, 217, 373 ЦПК України, ст.ст. 2, 24, 40, 83, 115, 232, 233, 234, 236, 237-І, 238, 2411 КЗпП України, ст.ст. 88, 367, 440-І ЦК України суд, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінсоцзахистом України №58 від 29.07.93 р., постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», постановою Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості про розірвання та зняття з реєстрації трудового договору задовольнити.

Розірвати трудовий договір від 04 травня 2005 року, укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та фізичної особою ОСОБА_2.

Зобовязати Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір від 04 травня 2005 року, укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та фізичної особою ОСОБА_2.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1, третя особа Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості про визнання дій неправомірними, допущення до роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3593 грн. 94 коп. в рахунок відшкодування заборгованості по заробітній платі, без утримання прибуткового податку з громадян та інших обовязкових платежів.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1808 грн. 83 коп. в рахунок відшкодування грошової компенсації за невикористану відпустку, без утримання прибуткового податку з громадян та інших обовязкових платежів.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 15 грн.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в сумі 54 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

На рішення суду може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя :