Решетилівський районний суд Полтавської області
№ 2-721/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2010 р. с-ще Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді - Горулько О.М.

при секретарі - Гудзенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Решетилівка справу за позовами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Решетилівському районі Полтавської області про поновлення строку звернення до суду, визнання бездіяльності та відмови протиправною, зобовязання здійснити нарахування та виплату недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовами, в яких просять поновити їм строк звернення до суду, визнати відмову та бездіяльність відповідача в частині виплати їм щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни протиправною, зобовязати управління Пенсійного фонду України в Решетилівському районі здійснити нарахування та виплату їм недоплаченої державної соціальної допомоги як дитині війни за період з 01 січня 2006 року по 01 липня 2010 року та стягти з відповідача на їх користь понесені ними витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони належать до соціальної групи «Дитина війни» і згідно зі ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 01 січня 2006 року мають право на отримання щомісячної соціальної допомоги у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Одначе всупереч вимогам діючого законодавства відповідач не здійснив нарахування та виплату їм зазначеної допомоги за вказаний період.

Відповідач - управління Пенсійного фонду України в Решетилівському районі Полтавської області подав до суду заперечення на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невизначеність на законодавчому рівні органу, який повинен здійснювати ці доплати, необґрунтованість доводів позивачів щодо застосування при обчисленні таких доплат положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», та на відсутність джерела фінансування цих виплат.

В судове засідання позивачі та представник відповідача не з»явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, звернулися до суду з письмовими заявами про розгляд справи за їх відсутності.

Суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

З матеріалів справи та наявних у ній доказів судом встановлено наступне:

із копій пенсійних посвідчень № 161633 і № 115734 та паспортів позивачів вбачається, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підпадають під дію Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Із позовних заяв, заперечень відповідача вбачається, що протягом 2006-2007 років відповідач не здійснював нарахування та виплату позивачам зазначених вище виплат, а у 2008-1010 роках розмір цих виплат був меншим, ніж це передбачено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України.

Законом України «Про державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» на 2006 рік зупинено.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік» від 19.01.2006 року було встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у 2006 році запроваджуються поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Проте, у 2006 році зазначені вище пільги запроваджені не були.

Закон України «Про Державний бюджет на 2006 рік» із змінами та доповненнями неконституційним не визнаний та діяв протягом всього 2006 року.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність у відповідача підстав для нарахування та виплати позивачам у 2006 році підвищення до пенсії, передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», суд виходить з того, що закони є актами єдиного органу законодавчої влади Верховної Ради України, мають однакову юридичну силу і Конституцією України не встановлено пріоритету в застосуванні того чи іншого закону перед іншими законами. Суд також враховує положення мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 року № 4-зп, де зазначено: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Таким чином, виходячи із системного аналізу наведених вище норм законодавства, суд при вирішенні спору надає перевагу Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік» із змінами та доповненнями і не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, що стосуються доплат до пенсії за 2006 рік, оскільки до 15.03.2006 року дія ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» була зупинена, а з 15.03.2006 року здійснення доплат було поставлено у залежність від результатів виконання бюджету, тобто було визначено в інший спосіб.

Стосовно позовних вимог щодо нарахування та виплати доплати до пенсії за 2007-2008 роки, суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав:

відповідно до п.12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було зупинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 у справі за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.ст.. 29, 36, ч.2 ст. 56, ч.2 ст.62, ч.1 ст.66,п.п. 7,9,12,13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 ст. 71, ст.ст. 98, 101, 103, 111 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п.12 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік», яким зупинено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Згідно п. 41 розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» текст статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було викладено в такій редакції:

« Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 положення п.41 розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв»язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов»язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Згідно ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Виходячи з положень ч.2 ст. 152 Конституції України та зазначених вище рішень Конституційного Суду України 2007 та 2008 років, управління Пенсійного фонду України в Решетилівському районі Полтавської області, починаючи з 09.07.2007 року, тобто з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення № 6-рп/2007 рік, мав діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» і нараховувати та здійснювати виплату позивачам передбачене цим законом підвищення до пенсії.

Таким же чином відповідач повинен був діяти і з 22.05.2008 року, тобто з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення № 10-рп/2008.

Стосовно нарахування та виплати передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» підвищення до пенсії позивачам за 2009 рік та по 01.07.2010 року, слід зазначити, що протягом цього періоду зміни до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не вносилися, а тому і протягом цього періоду відповідач мав діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» і нараховувати та здійснювати виплату позивачам передбачене цим законом підвищення до пенсії.

Між тим не нарахування та невиплата відповідачем позивачам відповідного підвищення до пенсії у 2007 році до 09.07.2007 року та виплата підвищення у 2008 році до 22.05.2008 року відповідно до п. 41 розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» суд не може визнати незаконним, оскільки ці дії відповідача відповідали вимогам діючих норм законів, і приходить до висновку, що позовні вимоги в частині нарахування та здійснення доплати до пенсії згідно вимог 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в періоди з 01.01.2007 року по 09.07.2007 року та з 01.01.2008 року по 22.05.2008 року задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо порядку здійснення виплат, суд виходить з необхідності застосування до спірних правовідносин положень ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», згідно якої мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом. При цьому суд виходить з того, що гідно чинного законодавства розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір, або встановлював інший розмір, немає. Відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачами конституційної гарантії, встановленої ст. 46 Конституції України, та права на отримання доплати до пенсії, передбаченої 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Вирішуючи питання щодо органу, на який покладено обов»язок здійснення виплат підвищення до пенсії особам, що мають статус дітей війни, суд керується Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 01.03.2002 року № 121/2001, згідно якого Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створені в установленому порядку його територіальні управління. Згідно Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Таким чином, обов»язок по нарахуванню та виплаті підвищення до пенсії позивачів, передбаченої 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», покладено на УПФУ в Решетилівському районі Полтавської області.

Посилання відповідача на відсутність джерела фінансування спірного підвищення до пенсії суд також не приймає до уваги і визнає їх безпідставними, оскільки відсутність коштів не може бути обґрунтуванням правомірності невиконання своїх законних та конституційних зобов»язань перед позивачами.

Право позивачів на отримання зазначеного підвищення гарантоване ч.2 ст. 6, ст. 22, ч.1 ст. 46 Конституції України, статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а обов»язок відповідача здійснити нарахування та виплату позивачам цього підвищення до пенсії, крім того, визначається і Законом України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» та Положенням про Пенсійний фонд України.

Крім того, відповідачем не доведено та не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обов»язку щодо нарахування та виплати позивачам підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Отже, відсутність коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для забезпечення виконання своїх зобов»язань, не є підставою для відмови в задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідача.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною відмову відповідача у виплаті позивачам зазначеного вище підвищення у розмірі, передбаченому законом, суд зазначає, що позивачами не надано суду жодних доказів на підтвердження свого звернення до відповідача із вимогою про проведення перерахунку підвищення до пенсії та відмови відповідача у здійсненні такого перерахунку і вважає позовні вимоги в цій частині безпідставними.

Стосовно позовних вимог в частині покладення на відповідача обовязку сплатити позивачам вказане вище підвищення до пенсії не ґрунтуються на законі, оскільки вказані кошти відповідачем, як органом, якому державою делеговані повноваження по призначенню та виплаті пенсій, нараховані не були.

Враховуючи те, що даний спір виник у сфері соціальних правовідносин, що носять публічно-правовий характер, судовим рішенням повинні відновлюватися права особи шляхом накладення на відповідача обовязку провести відповідні нарахування (перерахування) належних позивачам сум відповідно до спеціальних законів.

Тому позовні вимоги в частині покладення на відповідача обовязку виплатити позивачам не нараховане підвищення до пенсії суд вважає безпідставними.

Стосовно поновлення позивачам строку звернення до суду суд виходить з положень ч.2 ст. 46 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», яка визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. Крім того суд вважає, що порушення прав позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду, виникло 09.07.2007 року, поновилося 22.05.2008 року та тривало до 01.08.2010 року.

Таким чином суд не вбачає пропущення позивачами строку звернення до суду за захистом свого права щодо отримання підвищення до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 64, 124, 152 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Решетилівському районі Полтавської області в частині невиконання за періоди з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 01 липня 2010 року вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» при нарахуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підвищення до пенсії.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Решетилівському районі Полтавської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з підвищенням її на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням підвищення пенсії, здійсненого у 2008 - 2010 роках, за періоди : з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 01 липня 2010 року.

Стягти з управління Пенсійного фонду України в Решетилівському районі Полтавської області на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 51 (пятдесят одна) грн., та з оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 (сто двадцять) грн.

Стягти з управління Пенсійного фонду України в Решетилівському районі Полтавської області на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 51 (пятдесят одна) грн., та з оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 (сто двадцять) грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Полтавської області через Решетилівський районний суд.

Головуючий: