АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
права №22-ц- 330 /2011р. Головуючий 1 інст. Трофименко М.А.
категорія стягнення заробітної плати Доповідач - Пономаренко Ю.А.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М УКРАЇНИ

25 січня 2011 року

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Пономаренко Ю.А.

суддів Кукліної Н.О., Черкасова В.В.

при секретарі: Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут «Шельф», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, зобов'язання обчислити та виплатити середній заробіток за весь час затримки в розрахунку та вихідну допомогу,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Інститут «Шельф» заробітної плати, зобов'язання обчислити та виплатити середній заробіток за весь час затримки в розрахунку та вихідну допомогу, посилаючись на те, що з відповідачем позивач перебував в трудових відносинах на підставі трудового контракту. З 05 травня 2010 року наказом № 137-К від 15.04.2010 року позивача було звільнено за власним бажанням по ст.38 КЗпП України. За час роботи в ТОВ «Інститут «Шельф» ОСОБА_1 заробітна плата виплачувалася нерегулярно, у зв'язку з чим створилася заборгованість в розмірі 62621,77 грн. До теперішнього часу позивач не одержав повного розрахунку по невиплаченій заробітній платі. На день звернення з позовом до суду затримка розрахунку становила 51 день, у зв'язку з чим просив стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату, середній заробіток за весь час затримку в розрахунку та вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП України в розмірі тримісячного середнього заробітку.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Інститут «Шельф» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 62621 грн. 77коп. Стягнуто з ТОВ «Інститут «Шельф» на користь держави витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 60 грн. та витрати по сплаті державного мита в розмірі 25,5 грн. Витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 60 грн. та витрати по сплаті державного мита в розмірі 25,5 грн. віднесено за рахунок держави. В іншій частині позовних вимог- відмовлено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 жовтня 2010 року було виправлено описку в рішенні від 11.10.10р. щодо написання імені позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду та направити справу на новий розгляд до суду 1 інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, відповідно до ст.303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу та стягуючи нараховану, але не виплачену заробітну плату правильно виходив з того, що було порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював в ТОВ «Інститут «Шельф» на посаді начальника служби в СТП. Відповідно до наказу № 137-К від 15.04.2010 р. позивача звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України з 05.05.2010 року. За довідкою та повідомленням про нараховані та утримані суми, ОСОБА_1 на день звільнення не отримав заробітної плати в сумі 62621,77 грн. (а.с.3-4).

Судова колегія погоджується з судом 1 інстанції про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 62621 грн. 77 коп., виходячи з вимог ст.43 Конституції України, згідно якої кожен має право на заробітну плату не нижчу, визначеної законом та має право на своєчасне одержання винагороди за працю, що захищається законом та положеннями ст.ст.115, 116 КЗпП України.

Також, судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції щодо відмови у стягненні з ТОВ «Інститут «Шельф» вихідної допомоги позивачу, оскільки згідно зі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у ст.38 КЗпП працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Позивачем на виконання вимог ст.60 ЦПК України не було надано доказів на обгрунтування своєї позовної вимоги, в тому числі колективного договору. Таким чином, наявність права у ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги з відповідача судова колегія вважає не доведеним.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з висновком суду 1 інстанції в частині відмови у стягненні суми заборгованості за час затримання розрахунку виходячи з наступного.

Відмовляючи в обчисленні та виплаті середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку, суд 1 інстанції виходив з того, що позивач не вказав в позові час затримки заробітної плати, не привів розрахунок середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та в позові не має вимоги про стягнення середнього заробітку.

Матеріали справи навпаки містять дані про те, що такі позовні вимоги були заявлені позивачем та в матеріалах справи є дані про те, що середня заробітна плата позивача становить 7412,93 грн. ((7486,87+7339,0)/2)(а.с.21).

Відповідно до ст.117 КЗпП України та п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі затримки розрахунку при звільненні на користь працівника стягується середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, судова колегія вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за несвоєчасну виплату розрахунку за 9 місяців (з часу звільнення по день винесення рішення апеляційним судом), яка складає 66716,37 грн.(7412,93х9).

Виходячи з наведеного, судова колегія на підставі п.3 ч.2 ст. 309 ЦПК України змінює рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, задовольнив позовні вимоги в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.3 ч.1 ст.307, п.3 ч.2 309, 313, ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2010 року змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут «Шельф» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 66716,37 грн.

В інший частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді