АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2010 року м. Львів

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: судді Зубарєвої К.П.,

суддів: Бакуса В.Я., Монастирецького Д.І.,

при секретарі: Луньо К.А.,

з участю: представника товариства з обмеженою відповідальністю «Гульдманн-Україна» ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Гульдманн-Україна», третя особа ОСОБА_4, про визнання недійсним положень трудового контракту, внесення змін до наказу про відпустку, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2010 року в задоволені вказаного вище позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, просить його скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що таке було прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що спричинило невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що суд не врахував того, що на момент виникнення трудових відносин між сторонами Закон України «Про режим іноземного інвестування» не містив правової норми, контра дозволяла укладання контракту з працівниками. Висновки суду щодо пропуску позивачкою строку звернення з позовом до суду є безпідставним, оскільки відповідачем не було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, цей строк не застосовано судом для відмови у задоволенні позову, а такий не пропущений позивачкою, оскільки вона про порушене своє право взнала з часу отримання наказу про звільнення. Крім того, апелянт зазначає, що необґрунтованими є висновки суду щодо дотримання відповідачем гарантій заборони звільнення вагітних жінок та відмови у відшкодуванні судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Встановлено, що позивачка, у відповідності до наказу № 60 від 23 липня 2007 року, була прийнята на посаду головного бухгалтера ТзОВ «Гульдманн-Україна» (а.с.13).

Підставою видання цього наказу був трудовий контракт №2/2007 від 23 червня 2007 року, укладений між сторонами і яким було передбачено строк його дії до 31.12.2008 року (а.с.14-21).

Наказом відповідача №44 від 09 грудня 2008 року позивачку звільнено із займаної посади, з підстав, передбачених п.8 ст.36 КЗпП, з 31 грудня 2008 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог районний суд виходив з того, що відповідачем не було порушене діюче законодавство.

Але повністю з таким висновком районного суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.23 КЗпП трудовий договір може бути укладений на визначений строк, установлений за погодженням сторін. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Абзацом 3 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.92 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що, оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП трудовий договір на визначений строк укладається лише в разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбаченими законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Оскільки вищевказані умови для укладення контракту між сторонами були відсутні, то укладення контракту між сторонами погіршували умови позивачки порівняно з законодавством України про працю, незважаючи на те, що такі умови (укладення строкових контрактів) було передбачено протоколом загальних зборів учасників товариства (а.с.175).

В той же час, згідно зі ст.233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до положень ст.234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.92 р. №9 встановлені стст.228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Встановлено, що з позивачкою було укладено строковий трудовий договір 23 червня 2007 року. Вказаний трудовий контракт був підписаний позивачкою, не оспорювався до часу її звільнення, на цей трудовий контракт позивачка посилалась при зверненні до суду 31 жовтня 2008 року з позовом про скасування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди (справа №2-302/10 Личаківського районного суду м. Львова). За таких обставин строк звернення до суду позивачка пропустила, поважних причин його пропуску не навела і такі не здобуті судом. А відтак у задоволені позову щодо визнання недійсним положень трудового контракту слід відмовити за пропуском строку звернення до суду, а не за безпідставністю.

Крім того, встановлено, що 28 листопада 2008 року позивачкою було подано заяву про надання їй відпустки у звязку з вагітністю і пологами з 01 грудня 2008 року по 05 квітня 2009 року та представлено листок непрацездатності (а.с.25, 26).

Наказом відповідача №45 від 09 грудня 2008 року позивачці було надано відпустку в звязку із вагітністю та пологами на 31 календарний день з 01.12. по 31.12.2008 року включно (а.с.28).

Як встановлено судом, що не заперечили сторони та стверджується матеріалами справи, згодом відповідачем була повністю виплачена позивачці зазначена відпустка (з 01.12.2008 р. по 05.04.2009 р.) та компенсація за невикористану чергову щорічну відпустку.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.40 КЗпП заборона на звільнення працівника в період відпустки чи тимчасової непрацездатності стосується лише розірвання трудового договору з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу (стст.40, 41 КЗпП) і не поширюється на випадки припинення трудового договору з інших підстав. За таких обставин, при існуванні строкового трудового договору до 31.12.2008 р., звільнення позивачки за закінченням строку його дії, не можна вважати звільнення позивачки за ініціативою відповідача, оскільки таке звільнення було передбачено умовою сторін.

Згідно з ч.3 ст.184 КЗпП звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років (до 6 років ч.6 ст.179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини інваліда, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців із дня закінчення строкового трудового договору.

Як встановлено судом, що стверджується матеріалами справи, відповідач вживав заходи до працевлаштування позивачки до розірвання з нею трудового договору та після його розірвання, але така від запропонованої роботи відмовилась.

Відтак підстав для поновлення позивачки на роботі немає.

Посилання апелянта на те, що суд неправомірно відмовив у відшкодуванні понесених позивачем витрат на правову допомогу, є безпідставним.

Так, відповідно до п.2 ч.3 ст.79, ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, повязаними з розглядом справи. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК Україні стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, довіреності (а.с.43), журналів судових засідань, реєстраційної угоди від 05.01.2009 р. (а.с.50), уточненої позовної заяви (а.с.66-68), пояснень (а.с.85-89) ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання щодо представництва інтересів позивачки в суді.

А відтак із змісту вказаних вище норм випливає, що витрати, повязані з оплатою участі у справі представника сторони, не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст.88 ЦПК.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 діяв як представник позивача і не надав суду доказів, що він має право за законом на надання правової допомоги, зокрема копію диплома спеціаліста з правознавства з присвоєнням йому кваліфікації юриста, який би свідчив про те, що він є фахівцем у галузі права й за законом має право на надання правової допомоги, рішення суду про відмову в задоволені заяви про стягнення витрат на правову допомогу є вірним.

Враховуючи, що судом в цих частинах правильно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, то за таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги в цих частинах немає.

Згідно ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.3 ч.1 ст.307, пп.1, 4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, стст.313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2010 року в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання положень трудового контракту недійсним, визнання його безстроковим за безпідставністю скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким в цій частині позову відмовити за пропуском строку звернення до суду.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Зубарєва К.П.

Судді: Бакус В.Я.

ОСОБА_5