АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2010 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: судді Зубарєвої К.П.,

суддів: Бакуса В.Я., Монастирецького Д.І.,

при секретарі: Гуняк О.Я.,

з участю: представника Львівського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Товариство українських офіцерів» ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Товариство українських офіцерів» в інтересах ОСОБА_2 на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 01 березня 2010 року у справі за позовом Львівського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Товариство українських офіцерів» в інтересах члена організації ОСОБА_2 до Шевченківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення недоплачених коштів разової допомоги до 5 травня за 2007-2009 роки, -

встановила:

постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 березня 2010 року в задоволені вказаного вище позову відмовлено.

Львівський обласний осередок Всеукраїнської громадської організації «Товариство українських офіцерів», що діє в інтересах ОСОБА_2 оскаржило постанову суду в апеляційному порядку, просить її скасувати й ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити вимоги, посилаючись на те, що постанова суду не відповідає вимогам матеріального права, зокрема Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Конституції України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу на підтримання апеляційної скарги, проаналізувавши обставини та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач визнаний інвалідом війни ІІ групи та має право на щорічну одноразову допомогу до 05 травня.

При цьому встановлено, що Шевченківський відділ соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (далі відділ соціального захисту), де позивач перебуває на обліку, виплачував позивачу у 2007-2008 роках щорічну одноразову допомогу до 05 травня - відповідно до Законів України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки.

А відтак, постановляючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог щодо виплати позивачеві щорічної одноразової допомоги до 05 травня за 2007-2008 роки районний суд вірно виходив з того, що підстав для задоволення таких немає.

Так, статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що інвалідам війни ІІ групи виплачується щорічна одноразова допомога до 05 травня в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Разом з тим, Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року інвалідам війни ІІ групи була передбачена виплата щорічної разової грошової допомоги у 2007 році в розмірі 360,00 грн. і зупинена дія частини п'ятої статей 12, 13, 14 та 15 вищенаведеного Закону України.

Пунктом 20 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину п'яту статті 12 та частину п'яту статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено в редакціях, згідно з якими щорічно до 5 травня учасникам бойових дій, а також інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України № 183 від 12 березня 2008 року встановлено, що у 2008 році виплата разової грошової допомоги інвалідам війни ІІ групи, до яких відноситься і позивач, здійснюється у розмірі 400,00 грн.

Тобто, в даному випадку на період виникнення спірних правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які мали однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня.

Водночас, відповідно до позиції Конституційного Суду України, висловленої у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За змістом ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обовязковими до виконання на території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах слід застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Таким чином, виходячи з наведеного, положень Конституції України та рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що Законами України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» фактично змінено положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є положення статей Законів України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

При цьому, зазначені Закони України, в період, протягом якого позивач міг отримати грошову допомогу в порядку, визначеному частиною 4 статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (до 5 травня 2007 року та до 5 травня 2008 року), не були визнані неконституційними.

Таким чином за 2007-2008 роки позивачу була проведена виплата щорічної допомоги до 5 травня, відповідно до законів, які діяли на момент виникнення спірних відносин, а саме: на час призначення та виплати позивачу органами праці та соціального захисту населення вищезазначеної щорічної разової допомоги; правові підстави для здійснення такої виплати за 2007, 2008 роки відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» були відсутні, - а тому висновок районного суду про відмову у задоволені позовних вимог за вказані періоди є вірним.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду Львівської області вважає, що у районного суду не було законних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог що стосується одноразової виплати до 5 травня за 2009 рік.

Так, відмовляючи у задоволені позову за 2009 рік районний суд виходив з того, що позивач отримав в 2009 році 430 грн., а ст. 13 Закону України «Про статус ветерані війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом міністрів України в межах бюджетних призначень, встановленим законом про Державний бюджет України. А тому виплата проведена в межах асигнувань, визначених у законі про Державний бюджет.

Але з таким висновком колегія суддів погодитись не може, оскільки такий зроблено внаслідок неповного зясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Так, ч. 5 ст.12 Закону України від 22.10.1993 р. №3351-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що діяла на час спірних відносин, (оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) зміни щодо розміру разової грошової допомоги до 5 травня учасникам війни визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними) передбачала, що щорічно до 5 травня інвалідам війни ІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч. 2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнанні неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 березня 2009 р. № 211 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено, що у 2009 році виплата разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» здійснюється, зокрема, у таких розмірах:

інвалідам війни II групи - 430 гривень.

В той же час, відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а в її ст.75 установлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада. Конституція не давала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів.

Оскільки Верховною Радою України дія ст.12 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» після визнання Конституційним Судом України 22 травня 2008 року (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України №10-рп/2008) неконституційними змін щодо розміру разової грошової допомоги до 5 травня учасникам війни не призупинялася та не вносились до неї зміни, відтак, вирішуючи зазначений спір, колегія суддів вважає, що при вирішенні цього спору слід було виходити, з огляду на загальні засади пріоритету законів над підзаконними нормативними актами, із Закону, а не із зазначеної вище постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2009 р. №211.

Оскільки вихідним критерієм розрахунку вище вказаної допомоги виступає мінімальна пенсія за віком, її розмір визначається згідно з ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до ст.54 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» прожитковий мінімум на одну особу та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, в розмірах, що діяли у грудні 2008 року.

Згідно ст.58 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 жовтня 2008 року встановлено в розмірі 498 грн.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання дій відповідача в частині не виплати у встановленому законом розмірі в 2009 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій протиправними є підставними, а відтак підлягають до задоволення шляхом зобовязання відповідача здійснити відповідний перерахунок цієї допомоги та виплатити її позивачу в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням проведеної раніше суми виплати за цей рік.

За таких обставин рішення районного суду підлягає до часткового скасування з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позивача, що стосується виплати за 2009 рік.

Керуючись сст.303, 305, п.2 ч.1 ст.307, пп.1, 4 ст.309, ч.2 ст.314, стст.313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу Львівського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Товариство українських офіцерів» в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 01 березня 2010 року в частині відмови у задоволені позову щодо визнання дій Шевченківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради неправомірними та стягнення недоплачених коштів разової допомоги до 5 травня за 2009 рік скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Визнати дії Шевченківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради в частині невиплати в 2009 році ОСОБА_2 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як інваліду війни ІІ групи в розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком, встановленої ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», протиправними.

Зобовязати Шевченківський відділ соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради провести перерахунок та виплатити ОСОБА_2 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2009 рік як інваліду війни ІІ групи в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, встановленої ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з урахуванням проведених виплат у цьому році.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Зубарєва К.П.

Судді: Бакус В.Я.

ОСОБА_3