Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

11 листопада 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої - судді Косигіної Л.М.

судців: Жигановської О.С., Котік Т.С.

при секретарі Сапінській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Науково-виробничого підприємства Діада K про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2010 року', -

встановила:

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вимоги якого неодноразово уточнювала /а.с. 2-3, 29, 35, 68/ та остаточно просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 2067 грн. 70 коп., в тому числі компенсацію за невикористану відпустку в сумі 949 грн. 87 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку, компенсацію втрати частини заробітку у звязку з порушенням строку її виплати, вихідну допомогу в сумі 310 грн. /ст. 44 КЗпП України/ та 2500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.04.2009 року вона звільнилася з роботи за власним бажанням, однак повного розрахунку не отримала, в звязку з чим просить позов задовольнити.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить рішення скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що трудові права ОСОБА_1 не порушено, оскільки вона не звільнена з роботи та заборгованості по заробітній платі на даний час не існує.

Проте, погодитися з такими висновками не можна, виходячи з наступного.

Встановлено, що з 01.02.2006 року до 06.04.2009 року ОСОБА_1 працювала в Науково-виробничому підприємстві Діада K на посаді бухгалтера /а.с. 6, 14, 15, 110/.

З трудової книжки позивачки вбачається, що наказом № 21-2/040б від 06.04.2009 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України /а.с. б, 37-38/. З 01.07.2009 року ОСОБА_1 працює головним бухгалтером ТОВ Фірма МБО лтд" /а.с. 112/.

Відповідно до табелів обліку робочого часу, ОСОБА_1 не працює на підприємстві з 06.04.2009 року /а.с. 19-27/.

Під час апеляційного розгляду директором Науково-виробничого підприємства Діада К надано наказ № 21-1/1012 від 12 жовтня 2010 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи з Об квітня 2009 року за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України /а.с. 110/. При цьому, директор підприємства пояснив, що позивачка дійсно була звільнена з роботи з 06.04.2009 року, а 01.07.2009 року на місце бухгалтера було прийнято іншого працівника - ОСОБА_2 /а.с. 111 /.

Незважаючи ка те, що суду надано документи, з яких вбачаються різні підстави звільнення ОСОБА_1, проте всі вони підтверджують звільнення позивачки з роботи з Об квітня 2009 року. У разі незгоди ОСОБА_1 із зазначенням підстав свого звільнення, вона має право звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно ст.ст. 115, 116 КЗпП України своєчасна виплата заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні є обов'язком підприємства, а не його правом. В разі невиплати з вини власника даних сум у визначений строк, підприємство повинно виплатити працівнику його середній заробіток за весі час затримки розрахунку /ст. 117 КЗпП/.

В день звільнення ОСОБА_1 була на роботі, проте з нею не проведено повного розрахунку, в звязку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2008 року по квітень 2009 року в сумі 1057 грн. 61 коп. /а.с. 9, 32 /. Крім того, позивачці не виплачена компенсація за невикористану відпустку за 2009 рік в сумі 103 грн. 42 коп. /а.с. 44/. З довідки підприємства від 29.03.2010 року №0329-21/ 10-1 вбачається, що заборгованість виникла внаслідок

неповернення підприємству ПДВ з бюджету та загальним зменшенням обсягів виробництва у звязку зі світовою фінансовою кризою.

Вищевказані суми сторонами не оспорюються та виплачені ОСОБА_1 тільки під час слухання справи 12 жовтня 2010 року /а.с. 74-79/.

За таких обставин, позивачка має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.04.2009 року по 11 жовтня 2010 року.

З п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці вбачається, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 /далі Порядок/.

Відповідно до ч. З п. 2, п. 5 Порядку середньомісячна заробітна плата, у випадку нарахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню складала:

-у лютому 2009 року - 310 грн.;

-у березні 2009 року - 310 грн. /а.с. 17/.

Враховуючи вищевикладене, середньоденна заробітня плата ОСОБА_1 складає 15 грн. 12 коп. /620 грн.: 41 - кількість робочих днів у лютому та березні/. Отже, на користь позивачки підлягає стягненню 5730 грн. 48 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.04.2009 року по 11.10.2010 року /15 грн. 12 коп. х 379 робочих дня - час затримки розрахунку/. Названа сума визначена без врахування податків та обов'язкових платежів, що є обовязком роботодавця.

Відповідно до ст. ст. 2, 3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, п.п. 2, 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати /затвердженому постановою КМ України № 159 від 21.02.2001 року/, компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 01.2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць /після утримання податків і обовязкових платежів/ і приросту індексу споживчих цін /індексу інфляції/ у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Оскільки відповідачем під час виплати ОСОБА_1 12 жовтня 2010 року заборгованості по заробітній платі не була нарахована компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, тому дана компенсація в сумі 176 грн. 25 коп. підлягає стягненню на користь позивачки. Суд виходить з наступних розрахунків:

-255 грн. 60 коп. Заборгованість за грудень 2008 року/ х20,б:100= 52 грн. 65 коп.,

- 255 грн. 41 коп. Заборгованість за січень 2009 року/ х17,2:100= 43 грн. 93 коп.,

- 255 грн. 33 коп. Заборгованість за лютий 2009 року/ х15,5:100= 39 грн. 58 коп.,

-255 грн. 33 коп. /заборгованість за березень 2009 року/ хІЗ,9:100=35 грн. 49 коп.,

-35 грн. 94 коп. Заборгованість за квітень 2009 року/ х 12,8:100= 4 грн. 60 коп., 52,65+ 43,93+ 39,58+ 35,49+ 4,60= 176 грн. 25 коп.

Також, підлягає стягненню на користь позивачки і компенсація за невикористану відпустку за 2006 та 2008 роках, оскільки даних, що достовірно підтверджують перебування ОСОБА_1 у цей період у відпустці суду не надано. Позивачка просила стягнути на її користь компенсацію в сумі 949 грн. 87 коп. за невикористану відпустку за 2006 - 2009 р.р. Під час слухання справи, відповідач сплатив ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за 2009 рік в сумі 103 грн. 42 коп. /а.с. 79/. Також, з розрахунково-платіжної відомості № 2 за лютий 2007 року вбачається, що позивачка отримала відпускні в сумі 124 грн. 60 коп. /а.с. 126 /. Дані обставини сторонами не спростовані.

Враховуючи викладене, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 721 грн. 85 коп. компенсації за невикористану відпустку за 2006 рік та 2008 рік /949,87- 103,42 - 124,60/.

Вимоги ОСОБА_1 про виплату їй вихідної допомоги в сумі 310 грн. не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 4 ст. 36 та п.п. 1,2, 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну /невійськову/ службу /п.З ст. 36/ - не менше двомісячного середнього заробітку ; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору /ст. 38 і 39/ - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

З розяснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що у разі припинення трудового договору на вимогу працівника внаслідок порушення роботодавцем законодавства про охорону праці, вихідна допомога стягується на його користь у розмірі тримісячного середнього заробітку, коли колективним договором не передбачено більшого її розміру.

Оскільки трудовий договір з ОСОБА_1 не припинено внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, тому вимоги ст. 44 КЗпП України на неї не поширюється.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під час розгляду справи встановлено, що трудові права ОСОБА_1 дійсно були порушені, а отже, їй могла бути спричинена моральна шкода. Проте, позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження розміру такої шкоди та того, що їй необхідно було змінювати звичний спосіб життя, шукаючи додаткові засоби для існування.

Та обставина, що ОСОБА_1 тривалий час не отримувала заборгованість по заробітній платі, не є підставою для нарахування моральної шкоди, оскільки представник позивачки пояснив суду, що ОСОБА_1 з 01.07.2009 року працює на іншій роботі та отримує заробітну плату щомісячно в сумі 1500 грн., що значно перевищує розмір зарплати за попереднім місцем роботи.

Враховуючи наведене, колегія судців приходить до висновку, що саме по собі відновлення порушених прав ОСОБА_1 є достатнім відшкодуванням моральної шкоди, яка можливо їй була спричинена.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави 66 грн. 29 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 жовтня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з Науково-виробничого підприємства Діада К на користь ОСОБА_1:

176 грн. 25 коп. компенсації втрати частини заробітку у звязку з порушенням строку її виплати;

5730 грн. 48 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.04.2009 року по 11.12.2010 року;

721 грн. 85 коп. компенсації за невикористану відпустку за 2006 рік та 2008 рік.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Науково-виробничого підприємства Діада К на користь держави 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та бб грн. 29 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційне -у порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді