Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 7967
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про розірвання договору банківського карткового рахунку, визнання договору нікчемним, відшкодування збитків і витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28 серпня 2009 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ ПриватБанк про розірвання договору банківського карткового рахунку, визнання договору нікчемним, відшкодування збитків і витрат. Позивач в своїх позовних вимогах посилалися на те, що 03 жовтня 2007 року було складено заявку на оформлення кредитної картки універсальна на її імя з обсягом кредитування 7000 грн. без вказання терміну дії. Але вона сама ніякого договору з банком не укладала. Їй прийшло повідомлення про заборгованість по договору і вказаній картці, борг вона погасила, але він в подальшому зявився знову, вона звернулася до відповідача з питанням надання інформації про договір і борг, отримала відповідь про наявність договору та борг. Вважає вказане незаконним, оскільки ніякого договору вона не укладала, дії банку є односторонніми і без її згоди. Вона писала звернення до відповідача про усунення вказаного, але нічого зроблено не було. Просила визнати договір банківського карткового рахунку нікчемним, розірвати його, стягнути її збитки і витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ ПриватБанк позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно 03 жовтня 2007 року на прохання позивача вони уклали з ним картковий договір та видали картку, якою позивач користувалася. Позивачем проводилося погашення заборгованості, сплачуються необхідні по договору суми. Відповідач згідно умов договору робив все по закону, про що повідомив позивача. Все ними зроблено згідно вимог закону і до внесення змін до закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що 03 жовтня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ ПриватБанк укладено кредитний договір № SАМDN9836 відповідно до умов якого банком було відкрито позивачу поновлювану кредитну лінію з кредитним лімітом у розмірі 7000.00 грн., базовою відсотковою ставкою 36% річних на залишок заборгованості, з пільговим періодом користування кредитними коштами - 30 днів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Уклавши даний договір ОСОБА_1 прийняла, як узгоджені, всі умови даного договору. Отримавши кредитну картку, користувалася нею чим підтвердила свій намір отримання кредитних коштів.

Посилання позивачки на те, що вказаний кредитний договір вона не укладала не знаходять свого підтвердження оскільки ОСОБА_1 в своїй позовній заяві зазначає, що кредитною карткою в період з моменту відкриття та протягом декількох місяців вона користувалася разом з колишнім чоловіком.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Твердження позивачки про те, що ніби-то вона кредитний договір не оформлювала та з правилами надання банківських послуг не ознайомлювалась, спростовуються наявністю кредитного договору № SАМDN9836 від 03 жовтня 2007 року та підписаної позивачкою довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

Стосовно вимоги щодо визнання кредитного договору нікчемним, слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Під час укладання кредитної угоди сторонами було виконано вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

При укладенні договору, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами так і прийняті ними як обов'язкові умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, згідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати розмір процентної ставки. Позивач, зі свого боку погодився з такими умовами договору, підписавши договір особисто.

Надаючи грошові кошти позивачеві, банком було задоволене потреби позивача, надавши йому в користування грошові кошти, при цьому передбачивши порядок та умови при яких можлива зміна відсоткової ставки за кредитом. Зміни умов договору в частині відсоткової ставки були закладені ще спочатку, тобто позивач, до підписання кредитного договору, мав можливість ознайомитися з його умовами.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що з 30 квітня 2008 року змінилася облікова ставка НБУ, що підтверджується постановою Правління Національного банку України № 107 від 21 квітня 2008 року «Про регулювання грошово-кредитного ринку». Згідно з цією постановою облікова ставка з 30 квітня 2008 року встановлюється в розмірі 12% річних. Отже, внаслідок зміни облікової ставки Національного банку України, у банка (відповідача) виникло право збільшити відсоткову ставку по кредиту. Друга обставина, це зміна курсу долара США до гривні у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання договору сторін - право на її підвищення залишається за банком.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розміри процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. По закону, який діяв на момент укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати умови договору, якщо це було передбачено умовами самого договору (ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Разом з тим Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI регулює питання не відповідальності осіб, а правовідносини, пов'язані з платою за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тому Закон 661-VI, в частині внесення змін до ЦК Україну (ст. 1056-1) не може регулювати відносини, які виникли до моменту набрання чинності цим законом. Оскільки право банку укладати відповідні договори та встановлювати і змінювати процентну ставку шляхом надсилання відповідного повідомлення було реалізовано до набрання чинності Закону України №661-VI від 12 грудня 2008року, банк діяв відповідно до умов укладеного з позивачем договору та в рамках чинного законодавства України.

Що стосується вимог позивача, відносно визнання недійсними умов договору, то вони теж безпідставні. Згідно частини 1 ст. 215 та ст.217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, однак при укладанні та підписанні договору вимоги законодавства було до державо та виконано.

Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ «ПриватБанк» , позивач погодився на умови надання кредиту як такі, що його влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача крім вказаних в договорі сторін, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, позивач сам погодився на всі умови договору і добровільно підписав договір, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги розірвання договору банківського карткового рахунку, визнання договору нікчемним, відшкодування збитків і витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 5, 60, 212, 215, 217, 632, 651 ЦК України, ст. ст. 47, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору банківського карткового рахунку, визнання договору нікчемним, відшкодування збитків і витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -