Справа № 2-470//10
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2010 року с.м.т. ОСОБА_1
Липоводолинський районний суд Сумської області в складі:
Головуючого-судді Сибільова О.В.
при секретарі Самілик Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Липова Долина цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Липоводолинської райдержадміністрації
про стягнення щорічної допомоги на оздоровлення учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнорбильській АЕС.
Позивач ОСОБА_2 17 червня 2010 року звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Липоводолинському районі Сумської області про стягнення щорічної допомоги на оздоровлення учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнорбильській АЕС
Свої позовні вимоги обгрунтовує наступним.
Він, ОСОБА_2, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Липоводолинської райдержадміністрації. Згідно довідки медико-соціальної (експертної) комісії, МСЕ № 047593 від 12 червня 2008 року йому встановлена III група інвалідності - безстроково. Також має посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії видане 01 серпня 2008 р. Ці обставини визнає відповідач.
Викладає обставини, якими він обґрунтовую свої позовні вимоги:
Він, як особа, котра постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (інвалід III групи). відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991р. №796-ХІІ має право на втримання щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 4 (чотирьох) мінімальних заробітних плат.
Розмір мінімальної заробітної плати за період 2007 - 2010 років згідно Таблиці
Розмір мінім. з/п, грн.Термін діїНормативний документ, котрим затверджено даний розмір
Він отримує щорічну допомогу на оздоровлення в значно нижчому розмірі ніж передбачено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в зв'язку з чим було звернення до Відповідача із заявою про проведення перерахунку розміру нарахованої йому щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 р. № 796-ХІІ.
Відповідач відмовляє у проведенні перерахунку та повідомляє, що нарахування проводиться правильно, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року.
Відмову у проведенні перерахунку вважає протиправною оскільки за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсії застосуванню підлягає стаття 48 Закону № 796-ХІІ (в редакції Закону № 230/96-ВР від 06 червня 1996 року), а не Постанова Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року, яка істотно звужує обсяг встановлених Законом прав.
Він вище зазначав норми ст.8, ст. 9 Конституції України і норму ст.. 8 ЦПК відповідно до яких у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згоден на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, застосуванню підлягає правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 р. № 796-ХІІ, яка має назву «Роз'яснення порядку застосування цього Закону», містить положення, згідно якого роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. Дана норма не дає підстав для висновку, що Кабінету Міністру України надано право змінювати норми Закону, тим більше, що це б суперечило принципу розподілу повноважень між гілками влади, оскільки єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент, тому стаття 85 Конституції України - прийняття законів віднесено до повноважень Верховної Ради України, а не Кабінету Міністру України, який згідно ст. 113 Конституції України керується в тому числі і законами і про це норми ст. 92 Конституції України.
Зміст Постанов Кабінету Міністрів України № 562 від 12 липня 2005 року та № 530 від 28 травня 2008 року свідчить, що Кабінет Міністрів України не встановлював порядок, в якому повинно проводитися роз'яснення порядку застосування Закону, а фактично встановлював нові розміри соціальних виплат, зменшивши їх в порівнянні з розмірами визначеними Законом.
Частиною 1 ст. 67 Закону № 796-ХІІ передбачено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.
Отже, Законом № 796-ХІІ не уповноважено Кабінет Міністрів України зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги, змінювати розмір бази нарахувань пенсій, встановлений Законом, а надано право роз'яснення порядку застосування цього Закону.
Додатково хоче зазначити, що по розгляду судами аналогічних справ є практика, в якій Верховним Судом України та Вищим адміністративним судом України підтримується положення пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсій учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та вказується, що застосуванню підлягають статті Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а не положення Постанови Кабінету Міністрів України.
Вище приведений довід він надав суду, що в разі іншого застосування судом зазначених норм статей і положень законів України це буде підставою для перегляду рішення суду за винятковими обставинами в порядку ст. 354 ЦПК України і це одночасно є підставою для відкриття конституційного провадження в порядку ст. 94 Закону України «Про Конституційний Суд України»
Отже на використання права надавати суду свої доводи, переконання зазначає суду, що пунктом другим частини першої ст. 15 ЦПК України до компетенції суду щодо розгляду цивільних прав належить: «спорів з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних виплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, речового майна, пайків або грошової компенсації замість них;
Щодо територіальної підсудності то ч. 4 ст.110 ЦПК України визначена така підсудність: «Позови, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, можуть пред'являтися також за місцем проживання позивача.»
Таким чином, він звертається до компетентного та повноважного суду за захистом своїх прав і законних інтересів.
Щодо обрання ним способу правового захисту надає суду детальні пояснення. Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» ст. 13 цієї Конвенції гарантує використання ним в Україні ефективного правового захисту під яким розуміється в загально визнаних нормах міжнародного права звернення до суду, а ст. 6 Конвенції гарантує йому право на звернення до суду, ст. 1 Першого Протоколу Конвенції гарантує йому право на захист права власності. Статтею 9 Конституції України, ст. 8 ЦПК України гарантується дія Конвенції, а нормою ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини встановлено»: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права»
Щодо визначення способу захисту його цивільного права та інтересу то він керується і певно сподівається, що і суд буде керуватися нормою ч. 2 ст. 16 Цивільного Кодексу України: «Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом». Тобто він заявляє вимоги в межах встановлених законом - ст. 16 ЦК України.
Повертаючись до норм ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», він зазначає суду прецедент Європейського суду з прав людини:
«Суд нагадує, що відповідно до його судових прецедентів, правосуддя було б ілюзорним, якби внутрішній правопорядок держави - сторони Конвенції дозволяв би невиконання остаточного і обоє 'язкового рішення стосовно однією зі сторін. Крім того виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід'ємною частиною «судового розгляду» в значенні статті 6 (с права ОСОБА_3 проти Італії /ІттоЬШаге 8аЩ у. Ііаіу/ від 28 липня 1999 року п. 63.
Це до того, що ним при необхідності будуть зазначені й інші рішення (практика) Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні і будуть зазначені рішення Конституційного Суду України (КСУ) в тому сенсі, щоб суди загальної юрисдикції при розгляді його позову застосовували дані рішення Європейського суду з прав людини і застосовували рішення КСУ і при тому, що цей судовий розгляд його позовної заяви нерозривно пов'язаний з виконанням рішень КСУ.
Що стосується правової визначеності - правової відповідності щодо правового обгрунтування його позовної заяви, то відповідно до ст. 8 Конституції України ст. 8 ЦПК України звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України гарантовано і суду він зазначає цю норму Конституції України - це норма ст. 152 Конституції України: «Закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Щодо його посилань на відшкодування шкоди встановленим законом порядком, то зазначає такий порядок, це по перше ст. 16 ЦК (вже цитована) ст. 15 ЦПК (вже цитована) і надалі зазначає норми ст. 1173 ЦК України: /. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Стаття 1174. 1. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Стаття 1175 1. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Він сподівається, що відповідач, якщо він обізнаний в нормах ст.61 ЦПК України, ст. 124 Конституції України, ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» не буде сперечатися з ним і судом (в сенсі подання апеляційної скарги, що в даному випадку є зловживанням права - відповідно до норми ст. 11 ЦПК України /недобросовісне користування процесуальним правом/ і ст. 17 Конвенції) сперечатися і рахувати в тому сенсі, що буцім то на думку відповідача не встановлені обставини щодо прийняття органом державної влади України правового акту визнаного неконституційним всупереч нормі частини другої ст. 61 ЦПК України ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України». Надалі при викладенні обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, він, при необхідності, зазначає рішення Конституційного Суду України і звичайно норми закону, які порушив відповідач (відповідачі). При цьому він робить акцент, що він не може та й не хоче оскаржувати рішення суду, якщо таке і буде у формі Ухвали «Про залучення до участі у справі співідповідачів» - це у тому разі, якщо відповідач не вважає себе належним відповідачем і буде кивати в сторону Уряду, Міністерств України,.... при тій позиції, що він не дає згоду на заміну неналежного відповідача на належного відповідача за правилами ст. ЗЗ ЦПК України.
Після викладення обставин, якими він обґрунтовую свої позовні вимоги, просить звернути Увагу суду на норми ст. 268 ЦК України це в тому разі якщо відповідач (відповідачі) буде (будуть) просити суд застосувати позовну давність для того щоб у відповідача (відповідачів) не було такого бажання він і зазначає цю норму відповідно до якої не застосовується позовна давність, а також просить застосувати аналогію права, що дозволяється суду робити за нормами ст. 8 ЦК України та ст. 8 ЦПК України і не застосовувати позовну давність, як це робиться щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати з тим урахуванням що його пенсія є основним засобом його існування. Просить визнати незаконними дії відповідача щодо нарахування та виплати щорічної допомоги на оздоровлення та зобовязати провести перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2008, 2009 роки у розмірах, встановлених ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав повністю.
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що Відповідно до статті 48 Закону України Діро статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи*', щорічна допомога на оздоровлення інвалідам 3 групи виплачується в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.
Ст. 62 Закону передбачено, що роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковим для виконання місцевими органами державної виконавчої влади. Такий порядок і було визначено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 № 562 „Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", відповідно до якої громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, а саме інвалідам 3 групи, установлено щорічну допомогу в розмірі 90 гривень.
Згідно зі ст. 63 Закону фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету.
Конституцією України визначено, що будь які видатки держави на загальносуспільні потреби, а також розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються Законом України „Про державний бюджет України". Відповідно до пункту 2 статті 4 Бюджетного кодексу України визначено, що "при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно - правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та Закону „Про Державний бюджет України". Таким чином норми, які вводяться Законом „Про Державний бюджет", діють протягом бюджетного року і є безумовними та пріоритетними відносно інших законів.
Статтею 73 Закону України Діро Державний бюджет України на 2008 рік" Кабінету Міністрів України надано право встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Такі ж повноваження надано Кабінету Міністрів України в ст. 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2009 рік" і в ст. 70 Закону України „Про Державний бюджет України на 2010 рік".
Що стосується щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік, то необхідно звернути увагу на строк позовної давності відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, який складає три роки.
Позивачу 20 грудня 2007 проведені виплати щорічної допомоги на оздоровлення в сумі 75 грн., 11 грудня 2008 р. проведена виплата учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АБС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, в сумі 90 гривень, 15 грудня 2009 р. - 90 гривень, 16 червня 2010 р. - 90 гривень. Позивач не надав суду жодних доказів того, що порушені його права на отримання щорічної допомоги в розмірах, встановлених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і в позовній заяві він вказує, що Конституційний Суд України своїм рішенням №6- рп/2007 від 09 липня 2007 від 22 травня 2008 визнав зазначені норми законів не конституційними і вони втратили чинність.
Відповідно до п. 36 статті 2 Бюджетного кодексу України, розпорядниками бюджетних коштів" - бюджетні установи в особі їх керівників, уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань та здійснення видатків з бюджету.
Згідно із ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються Законом України ,Про Державний бюджет України".
Крім того, відповідно до статей 30, 87 Бюджетного Кодексу України видатки Державного бюджету України включають бюджетні призначення на конкретні цілі, що пов'язані з реалізацією державних програм, в тому числі і соціального захисту та соціального забезпечення. Ці цілі та законодавчі підстави для виконання бюджетних програм визначаються Паспортом бюджетної програми на відповідний рік, який затверджується Міністерством фінансів України разом з Міністерством праці та соціальної політики України.
Виходячи з наведених положень Конституції України та рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік" фактично змінені положення Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є - положення статей Закону „Про Державний бюджет України".
На даний час нормативних документів, які б давали ораво на виплату допомоги в іншому розмірі, крім передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня .2005 № 562 для відповідної категорії осіб, немає.
Тому вважає, що з їхньої сторони управління не порушує ніяких положень Конституції України та Закону України ,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а діє лише в межах повноважень наданих державою і не мас права встановлювати розмір зазначеної допомоги, а лише виплачує їх відповідно до розмірів встановлених Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"», а тому просять відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до управління праці та соціального захисту населення Липоводолинської районної державної адміністрації щодо нарахування та виплати щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 4 (чотирьох) мінімальних заробітних плат за необґрунтованістю вимог.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, що підтверджується ксерокопією посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (а.с..10). Управління праці та соціального захисту населення Липоводолинського району є органом влади, який у смт. Липова Долина проводить нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.
Відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали від Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року щорічна допомога на оздоровлення виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. В той же час, позивачу було нараховано та виплачено суми щорічної допомоги на оздоровлення за період: 20 грудня 2007 року 75 гривень; 11 грудня 2008 року- 90 гривень; 15 грудня 2009 року -90 гривень, що значно менше ніж визначено вказаним законом.
Статті Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року та «Про державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо внесення змін до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали від Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року, якими зупинено виплати допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати, є неконституційними.
Рішеннями Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року та від 22 травня 2008 року визнано такими, що не відповідає Конституції України, зупинення дії ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали від Чорнобильської катастрофи».

Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали від Чорнобильської катастрофи» визначено, що виплати мають проводитись в кратному розмірі від мінімальної заробітної плати в Україні. Кабінету Міністрів України надано право проводити лише розяснення порядку застосування цього закону та підвищувати розміри доплат пенсій і компенсацій, передбачених цим законом відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати, але не зменшувати їх та встановлювати у твердій сумі, що не відповідає закону .

Виходячи із засад пріоритету законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що при визначенні розміру щорічної допомоги на оздоровлення позивачеві застосуванню підлягає ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з якої вбачається, що при визначенні розмірів виплат, за основу їх нарахування береться мінімальна заробітна плата, а не Постанови Кабінету Міністрів України, які істотно звужують обсяг встановлених законом прав позивача.

Крім того, органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст. 46 Конституції України та Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо визначення розмірів та виплати грошової допомоги.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобовязання відповідача виплачувати одноразову допомогу на оздоровлення в подальшому, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, так як суди не вправі вирішувати спори на майбутній час.

Суд вважає, що позивачем не пропущений строк для звернення до суду, так як відповідно до вимог ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя, а ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає виплату щорічної допомоги на оздоровлення, які є компенсацією саме за шкоду, заподіяну здоровю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно ч.2 ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави.

Витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 гривень належить стягнути з Управління Пенсійного Фонду України в Липоводолинському районі Сумської області.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сплачена сума судового збору та коштів на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи повертається за ухвалою суду у разі внесення судового збору та коштів на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в більшому розмірі, ніж це встановлено законом.

На підставі ст.19 Конституції України, ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60,83, 88, 174, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Управління праці та соціального захисту населення Липоводолинської райдержадміністрації з приводу неповного нарахування та виплати ОСОБА_2 щорічної допомоги на оздоровлення у 2008-2009 роках.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Липоводолинської райдержадміністрації провести перерахунок ОСОБА_2 щорічної допомоги на оздоровлення за 2008, 2009 роки, виходячи з розмірів визначених ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи- з чотирьох мінімальних заробітних плат та провести відповідні виплати належних сум позивачу, за 2008, 2009 роки з урахуванням фактично проведених виплат.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Липоводолинської райдержадміністрації на користь ОСОБА_2 витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 гривень.

Рішення може бути оскаржене до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Липоводолинський районний суд Сумської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.В. Сибільов