АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2010 року м. Львів

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: суддя Зубарєва К.П.,

суддів: Бакуса В.Я., Кота І.Н.,

при секретарі: Безп`ятко О.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, представника регіонального ландшафтного парку «Знесіння» ОСОБА_3, представника прокуратури Львівської області ОСОБА_4, представника Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради, Регіонального ландшафтного парку «Знесіння», на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2009 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Регіонального ландшафтного парку «Знесіння», Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин, Управління Держкомзему в м. Львові, третя особа Львівський міський відділ Львівської регіональної філії Центру державного кадастру, про визнання частково не чинними ухвали Львівської міської ради та Державного акту про право постійного користування земельною ділянкою, визнання права на приватизацію земельної ділянки, зобовязання до вчинення дій,-

встановила:

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано частково недійсною ухвалу Львівської міської ради від 21 червня 2001 року № 1113 «Про затвердження меж і надання земельної ділянки у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння» у місті Львові та деякі територіальні і нормативно-організаційні питання функціонування регіонального ландшафтного парку «Знесіння» в частині надання у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння» земельної ділянки площею 0,09 га за адресою: м. Львів, вул. Дорога Кривчицька, 21-23 та визнано недійсним Державний акт на право постійного користування землею серії 1-ЛВ № 004103 від 19 грудня 2001 року в часині включення до такого земельної ділянки площею 0,09 га по вул. Дорога Кривчицька, 21-23, окресленої на плані встановлення меж земельної ділянки 1112 парку «Знесіння» літерами 99-100-101-102.

Визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію земельної ділянки площею 0,09 га по вул. Дорога Кривчицька, 21-23 у м. Львові та зобовязану Львівську міську раду внести на розгляд чергової сесії Львівської міської ради питання щодо приватизації ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки.

Рішення суду оскаржили Львівська міська рада та Регіональний ландшафтний парк «Знесіння», просять його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянти зазначають, що судом не враховано, що на час так званого «протоколу земельної комісії при домоуправлінні № 41 Червоноармійського району м. Львова» від 04.02.1974 року, на підставі якого суд вважав правомірно надано спірну земельну ділянку чоловіку позивачці, діяв Земельний кодекс УРСР, який передбачав органи, які вправі розпоряджатись землею. Крім того, суд не врахував, що вказаною вище ухвалою Львівської міської ради від 21 червня 2001 року № 1113 право позивачки не порушено.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - представника регіонального ландшафтного парку «Знесіння» ОСОБА_3, представника прокуратури Львівської області ОСОБА_4 на підтримання апеляційний скарг, представника ОСОБА_1 ОСОБА_2Б в їх заперечення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених у судді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

На зазначене вказує і Пленум Верховного Суду України в п.1 постанови від 29 грудня 1976 року № 11, де зазначено, що рішення законним є тоді коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Але судове рішення ухвалено з порушенням цих норм.

Так, задовольняючи вимоги позивачки суд зазначив, що відсутність у позивачки рішення виконавчого комітету про надання у користування спірної земельної ділянки не може розцінюватись судом як відсутність документу, на підставі якого мало місце користування земельною ділянкою, оскільки із заявами про вилучення спірної земельної ділянки відповідачі не звертались, як це було передбачено діючим законодавством. Крім того, суд виходив з того, що спірна земельна ділянка була отримана правомірно, оскільки на час передачі такої у користування чоловіку позивачки (1974 рік) діяла постанова ОСОБА_4 Міністрів Української РСР від 16.05.1967 р. № 320 «Про невідкладні заходи по захисту грунтів від вітрової і водної ерозії в Українській РСР», якою було передбачено закріплення і засадження ярів, балок, пісків та інших непридатних земель. А оскільки спірну земельну ділянку було благоустроєно чоловіком позивачки, то закріплення спірної земельної ділянки є правомірним.

Але з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Як встановлено судом спірна земельна ділянка площею 0,09 га входить у межі земельної ділянки, що надана у постійне користування Регіональному ландшафтному парку «Знесіння», який оголошений природно-заповідним фондом України, що стверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 19.12.2001 року, виданого Львівською міською радою народних депутатів відповідно до ухвали 13-ї сесії 3-го скликання Львівської міської ради народних депутатів від 21.06.2001 р. № 1113 (а.с.47-48, 76-77).

Своє право користування на спірну земельну ділянку позивачка обґрунтовує посилаючись на протокол земельної комісії при домоуправі № 41 Червоноармійського району м. Львова від 04 лютого 1974 року, відповідно до якого зазначена земельна комісія територію 900 кв. м закріпила за ОСОБА_6 виходячи з того, що він виконав вказівку земельної комісії від 07.04.1967 р. яр засипав землею, на його місці посадив молодий фруктовий сад, цю територію благоустроїв своїми силами (а.с.10).

В той же час, встановлено, що на час рішення земельної комісії (04.02.1974 р.) діяв Земельний Кодекс УРСР, що був прийнятий 08.07.1970 р., який передбачав, що надання земельних ділянок у користування проводиться на підставі рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської ОСОБА_4 народних депутатів (ст.16 ЗК), а відтак висновок районного суду про правомірне надання у користування та саме користування позивачкою спірною земельною ділянки є помилковим.

Крім того, встановлено, що право землекористування за ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку не зареєстровано. А відтак, враховуючи викладене, у позивачки не було і не могло бути правових підстав на користування спірною земельною ділянкою, а відтак для визнання нею оскаржуваної ухвали Львівської міської ради «Про затвердження меж і надання земельної ділянки у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння» у місті Львові та деякі територіальні і нормативно-організаційні питання функціонування регіонального ландшафтного парку «Знесіння» в частині надання у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння» земельної ділянки площею 0,09 га за адресою: м. Львів, вул. Дорога Кривчицька, 21-23 та визнання недійсним Державного акту на право постійного користування землею серії 1-ЛВ № 004103 від 19 грудня 2001 року в часині включення до такого земельної ділянки площею 0,09 га по вул. Дорога Кривчицька, 21-23, окресленої на плані встановлення меж земельної ділянки 1112 парку «Знесіння» літерами 99-100-101-102 не чинними.

Статтею 116 ЗК передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні іншої особи, проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Оскільки спірна земельна ділянка знаходиться у постійному користуванні парку «Знесінння», згоди останній не дає на вилучення такої та передачі землі позивачці, відтак, за таких обставин, не має правових підстав для визнання за позивачкою права на приватизацію спірної земельної ділянки та зобовязання Львівської міської ради внести на розгляд чергової сесії питання щодо приватизації такої позивачкою та на задоволення решту позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За таких обставин рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,305, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.313,317 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

апеляційні скарги Львівської міської ради та Регіонального ландшафтного парку «Знесіння» задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2009 року скасувати й ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_1 відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набирає чинності негайно, однак може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двох місяців з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий: Зубарєва К.П.

Судді: Бакус В.Я.

ОСОБА_8