Справа № 2-311/2010
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" травня 2010 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Чех Н.А.
при секретарі Кузьменко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП по УЖГ Дніпровського району міста Києва, ТОВ "Україна житло-сервіс", Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ВГІРФО Дніпровського РУГУ МВС України в місті Києві, третя особа: приватний нотаріус Морозова Світлана Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права користування квартирою, зобов"язання укласти договір найму житлового приміщення, зобов"язання зареєструвати в квартиру, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов"язання не чинити перешкоди в користуванні житлом та виселення без надання іншого жилого приміщення,
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що на початку 1992 року вони вселилися у квартиру АДРЕСА_1 , в якій проживали разом з громадянкою ОСОБА_5 та її сином громадянином ОСОБА_3 , 1982 року народження, як члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користувалися та користуються на теперішній час нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, відповідно до ст. 64 ЖК України. У 1993 році громадянка ОСОБА_5 померла. У тому ж 1993 році дитину ОСОБА_3 померлої гр. ОСОБА_5 забрав його рідний батько у США на постійне місце проживання. У квартирі АДРЕСА_1 вони проживають з 1992 року, тобто 17 років. Всі комунальні платежі за квартиру з 1992 року сплачують вони, подружжя ОСОБА_6 . За період з 1993 року та по сьогоднішній день відповідач ОСОБА_3 жодного разу не з`являвся у спірній квартирі, де вони проживають разом і виконують повністю всі обов`язки, що фактично випливають з договору найму житлового приміщення. У вересні 2007 року вони дізналися під час розгляду справи № 2-2427/1-07 р. від гр. ОСОБА_7 , представника нібито нового власника спірної квартири гр. ОСОБА_4 , про угоду купівлі - продажу вищезазначеної квартири, було надано копію даної угоди. В даному договорі купівлі - продажу квартири від 09 серпня 2007 року було зазначено, що нібито громадянин ОСОБА_3 продав квартиру через свого представника за довіреністю громадянина Росії ОСОБА_8 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом по оформленню права власності на об`єкти нерухомого майна і житла Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 20.06.2007року.Крім того в матеріалах вказаної справи знаходяться письмові докази: довідка з середньої загальноосвітньої школи № 99 ( в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_3 на підставі заяви батьків виїхав за кордон у 1993 році); довідка ЖРЕО 402; ордер № 15 від 15.01.1983 року; довідка Дніпровського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві № 48/415-299 від 30.08.2007 року (в якій зазначено, що нібито ОСОБА_3 20.06.2007року отримав у Дніпровському РУ ГУ МВС України в м. Києві паспорт громадянина України серії № НОМЕР_1 ). З даних документів стає зрозумілим, що ОСОБА_3 приватизував квартиру та отримав паспорт громадянина України, в один день, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 , що на їх думку технічно не можливо з одного боку, а з іншого має ознаки декількох злочинів, передбачених кримінальним кодексом України. Також вважають, що виїхавши у 1993 році до США на постійне місце проживання і проживши там фактично 16 років, відповідач - ОСОБА_3 набув громадянство США, і як наслідок відповідно до Конституції України повинен був втратити громадянство України, і тому не мав право, як член сім`ї наймача, на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , яка знаходилась в державній власності. Свої вимоги обгрунтовують ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст.64, 65, 107 ЖК України, а також просили врахувати, що згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» встановлено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Крім того відповідно до п. 11 постанови № 2 Пленуму ВСУ України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» постановлено, що відповідно до ст. 10 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Тобто вибувши у 1993 році на постійне місце проживання до США, відповідач - ОСОБА_3 втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , і як наслідок - втратив право на приватизацію вищезазначеної спірної квартири. В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представники свої позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов не визнали, просили відмовити в його задоволені. ОСОБА_1 пояснила, що Директор ОСОБА_9 це її та її сестри, квартира якої знаходиться поруч зі спірною квартирою, знайома, яка потребувала догляду. Вона їй, допомагала, доглядала, вселися до неї в спірну квартиру в 1992 році. Як хоронили ОСОБА_9 , хто - їй не відомо. Хто такий ОСОБА_10 , який забрав прах ОСОБА_9 , не знає. Даних, документів де жив ОСОБА_3 вони не мають та не знають. Оплату за спірну квартиру вони проводили за одну зареєстровану в квартирі особу відповідача ОСОБА_3 . Не заперечували, що з тих років і по сьогодні мають житло, де зареєстровані, у кожного з них реєстрація в різних квартирах. Зазначила, що в 2007 році приходив новий власник квартири, вимагав їх виселення, погрожував, заварювали двері. ОСОБА_2 підтримав всі пояснення його дружини, повідомив, що договір оренди спірної квартири з ОСОБА_11 він підписував, в подальшому зазначив, що ОСОБА_12 він не знає, договір не підписував. Зазначив, що вони поселилися в спірну квартиру в жовтні-листопаді 1993 року.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином за вказаною в позові адресою.
Представник ОСОБА_4 , не визнав основні позовні вимоги, просив відмовити в їх задоволенні. Підтримав та просив задовольнити їх зустрічний позов, з яким звернулися, посилаючись на те, що 9 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 придбала належну продавцеві ОСОБА_3 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в БТІ міста Києва. До оформлення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 розповідав їм, що він є єдиним власником квартири, мати його померла ще в 1993 році. Повідомляв, що в спірній квартирі проживає сім"я ОСОБА_6 , оскільки його бабуся, ОСОБА_13 нібито надала їм в оренду дану квартиру, не маючи на це права, вона не була навіть прописана в квартирі. Після оформлення всіх правовстановлюючих документів ОСОБА_4 з своїм чоловіком (її представником по справі) вирішили переїхати в належну їм спірну квартиру. Проте не змогли цього зробити, оскільки коли вони звернулися до ОСОБА_6 з вимогою про звільнення квартири, вони відмовилися звільнити вказане приміщення, зазначали те, що вони мали такі ж права щодо спірної квартири як і ОСОБА_3 , хоча жодних правових підстав вони на це не мають. ОСОБА_3 разом з ОСОБА_6 однією сім`єю не проживав, спільне господарство з ними не вів, та в сімейних відносинах з ними не перебував. Отже, сім"я ОСОБА_6 спірну квартину займають незаконно та на їх вимогу зобов`язані виселитись. Просив врахувати те, що вже протягом трьох років, маючи у власності спірну квартиру, власник ОСОБА_4 позбавлена можливості користуватися своїм майно, не має доступу до свого майна. Зазначив, що з продавцем ОСОБА_3 вони познайомилися, про купівлю у нього квартири розмови були особисто з ним. При оформлені договору купівлі-продажу спірної квартири, від імені продавця виступав за довіреністю ОСОБА_8 громадянин Росії, і це було у зв"язку з тим, що гроші за спірну квартиру ОСОБА_3 переводив у Росію. ОСОБА_3 був з своїми майбутніми дружиною та тестем.
Представник третьої особи приватного нотаріуса Морозової С.В. в судовому засіданні зазначив, що посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири відбувалося у відповідності з вимогами законодавства, за два-три дні до оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири зі сторонами договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були консультації, розмови. Гроші отримував за квартиру представник продавця по довіреності. Нотаріус перевіряв паспорти сторін договору, свідоцтво про право власності на житло. Всі документи, що надавалися нотаріусу для оформлення угоди, були законні, ніяких сумнівів щодо їх незаконності, невідповідності не виникало.
Представник третьої особи - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації позовні вимоги ОСОБА_6 вважали безпідставними, позов ОСОБА_4 є обгрунтований та законний. Підтримала повністю обгрунтування заперечень щодо основних позовних вимог, наданих зі сторони адвоката Толкачової А.В.
Третя особа ВГІРФО Дніпровського РУГУ МВС України в місті Києві надали суду лист, в якому просили слухати справу у відсутності їх представника.
Представники третіх осіб - КП по УЖГ Дніпровського району міста Києва, ТОВ "Україна житло-сервіс" залишили розгляд справи на розсуд суду. Представник КП по УЖГ Дніпровського району міста Києва пояснила, що станом на 1993 рік, коли заселилися Таценки, спірна квартира була у комунальній власності. На вселення є підставою ордер, якого Таценки не мали. Квартири комунальної власності не можуть передаватися за набувальною давністю.
Вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , дослідивши матеріали справи, відмовний матеріал, цивільну справу № 2-157/1-09, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню.
В суді встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 станом на 1992 рік проживали та були зареєстровані мати і син ОСОБА_18 та ОСОБА_3 . Згідно до повідомлення з Київського крематорію ОСОБА_18 померла, 05.04.1993 року була кремірована, урна з прахом була забрана 06.04.1993 року для подальшого поховання, зі слів замовника ОСОБА_10 , в ОСОБА_19 . Після смерті ОСОБА_18 в спірній квартирі залишився зареєстрованим син померлої ОСОБА_3 відповідач по справі, якому на той час було 10 років. З довідки середньої загальноосвітньої школи №99 слідує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно навчався в їх школі з 01.09.1989 року по 03.05.1993 року. На підставі заяви батьків виїхав за кордон. Встановлено, що після смерті матері ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживав і не міг там проживати у зв"язку з віком, його батьки були розлучені, батько з ними не жив. 20.06.2007 року на ім"я відповідача ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру, як вже на повнолітню особу, яка з 1989 року була зареєстрована в спірній квартирі і мала повне право на приватизацію даного житла. Будучи власником спірної квартири, ОСОБА_3 09.08.2007 року продав спірну квартиру через представника ОСОБА_4 . Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Морозовою С.В. та був зареєстрований в БТІ міста Києва 14.08.2007 року в реєстрову книгу №д.1289-141, за реєстровим номером 2200. Ніяких порушень, невідповідностей законодавству щодо посвідчення вказаного договору купівлі-продажу спірної квартири в суді не було встановлено.
Встановлено, що позивачі сім"я ОСОБА_6 проживає в спірній квартирі, в якій не зареєстровані і ніколи не були зареєстровані. В позовній заяві вказано, що вони вселилися в спірну квартиру на початку 1992 року, в поясненнях вказували на різні дати вселення і березень 1992 року і жовтень листопад 1993 року. Свідок сторони позивачів ОСОБА_15 , яка є сусідка по спірній квартирі та сестрою позивачки ОСОБА_1 , пояснила в суді, що сім"я ОСОБА_6 вселилася в спірну квартиру десь через тиждень після поховання ОСОБА_18 , тобто десь ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачка ОСОБА_1 пояснила, що вона з чоловіком та своєю дитиною вселися в спірну квартиру, яка є однокімнатна, житловою площею, 16,1 кв.м., де проживали ОСОБА_18 , яка хворіла на епілепсію, та її неповнолітній син відповідач по справі, з якими проживали однією сім"єю, мали спільний бюджет, вони доглядали за ОСОБА_9 і вселися на прохання останньої. Дані пояснення є неспроможними, не підтвердженими, суперечливими. Враховується те, що позивачі як станом на 1992, 1993 роки так і по сьогодні мають на праві користування окреме житло: ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_3 . Крім того, квартира по вулиці Березняківській належить ОСОБА_1 на праві власності, що не заперечувала сама позивачка. Не відповідає дійсності і те, що позивачі доглядали, допомагали ОСОБА_18 , так як це не доведено, та враховуючи те, що в суді було встановлено, що ОСОБА_18 померла і тиждень пролежала мертва в спірній квартирі, поки не втрутилися сусіди. Крім того, позивачі, вказуючи, що з ОСОБА_20 вони проживали разом, були членами однієї сім"ї, не знають навіть як по-батькові ОСОБА_9 , так як в позові вказують ОСОБА_5 , а насправді вона є - ОСОБА_18 . Встановлено і те, що сім"я ОСОБА_6 ніяких родинних стосунків з сім"єю Директор не мають, як пояснили в суді самі позивачі, вони познайомилися з ОСОБА_9 через сестру позивачки сусідку померлої. Однак, в суді не було доведено навіть того, чи були вони взагалі знайомі.
До справи надано стороною відповідача копію договору (а.с.59) від 16.02.1994 року, в якому вказано, що ОСОБА_13 здала квартиру свого внука ОСОБА_3 ОСОБА_2 , який зобов"язується вносити в ЖЕК квартплату, телефон, світло, радіо та доплачувати ОСОБА_13 доплату в сумі 15 доларів щомісячно; доплату провести за строк з 1 травня до 1 січня 1995 року в сумі 120 доларів. Домовленість про послідуючу оплату буде складений новий договір з 01.01.1995 року відповідно грошовій конверсії в Україні. Договір на проживання складено на п"ять років. На даному договорі стоять підписи ОСОБА_13 та зйомщика. В попередньому судовому засіданні позивачі не заперечували щодо дійсності такого договору, підпису на ньому позивача ОСОБА_2 , в подальшому ОСОБА_2 відмовився від цього. У відмовному матеріалі з пояснень позивачки ОСОБА_2 , наданих 12.07.2007 року, слідує, що остання надавала наступні пояснення: що вона з сім"єю проживає в спірній квартирі з 1993 року за згодою власниці даної квартири ОСОБА_21 . 14.03.1993 року вони сплатили ОСОБА_22 гроші за квартиру в сумі п"ять тисяч доларів США. Дані пояснення суперечать повністю змісту позовної заяви та наданим позивачами поясненням в суді. Крім того, ОСОБА_23 ніякого відношення до спірної квартири не має, не була в ній зареєстрована, не проживала в ній у спірний період. Право власності на спірну квартиру виникло лише в 2007 році, коли її приватизував відповідач, а до цього це була квартира державна і не могли вирішуватися ніякі питання щодо її продажу.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення; до членів сім`ї наймача належать тільки дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
По даній справі встановлено, що посилання сторони позивача на вказану вимогу законодавства до своїх позовних вимог, є безпідставним по наведеним вище обставинам та фактам. Крім викладено, враховується те, що відсутні взагалі будь-які докази і стосовно того, що наймач ОСОБА_18 була знайома з позивачами, давала згоду на поселення позивачів до спірної квартири. Не заперечним є і той факт, що позивачі не отримували ніякої згоди у відповідача ОСОБА_3 , з часу коли він став повнолітнім, як у особи, яка була єдиною, прописаною в спірній квартирі, тобто, у єдиного законного користувача спірною квартирою.
Безпідставним є і посилання сторони позивача на статтю 107 ЖК України, якою передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім"ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, так як по даній справі відсутні будь-які дані куди виїхав відповідач, в позовній заяві вказано як адресу проживання спірну квартиру. Крім цього, сторонами не заперечувалося того, що жодного рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою чи з підстав ст.71, чи 107 ЖК України не існує. Посилання представника позивачів та те, що особа, яка виїхала з спірного житла чи яка не проживає в спірному житлі більше як півроку автоматично втрачає право користування цим житлом, - є хибним та невідповідним вимогам житлового законодавства. Враховується і те, що позивачі не мають жодної правової підстави для вирішення питання, подання позову про втрату чи не втрату відповідачем права користування на спірну квартиру.
Питання про те, чи було видано законно паспорт відповідачу громадянина України також не можуть порушувати позивачі, так як ці питання ніяким чином не зачіпають та не порушують їхні права, так як ці особи ніякого відношенні не мають до відповідача, є для нього чужі люди, не мають ніякого правового відношення і до спірної квартири. Крім того, суду не надано жодного належного документу, що відповідач є громадянином іншої держави. Надані довідка з Державної прикордонної служби України; повідомлення зі школи про те, що в 1993 році ОСОБА_3 забрали батьки для виїзду за кордон; довідка з Дніпровського районного у місті Києві Військового комісаріату про те, що ОСОБА_3 не перебував і не перебуває на військовому обліку - ніяким чином не є доказами того, що ОСОБА_3 не є громадянином України, що він є громадянином іншої держави. Доказом того, що ОСОБА_3 є громадянином України є паспорт, виданий серії НОМЕР_1 (копія якого у відмовному матеріалі) з відміткою про реєстрацію за спірною адресою та повідомлення з ВГІРФО Дніпровського РУГУ МВС України в місті Києві (а.с.11), в якому зазначено, що відповідач отримав паспорт 20.06.2007 року.
Судом приймаються до уваги покази свідка ОСОБА_17 працівника міліції, яким було складено відмовний матеріал. Даний свідок пояснив, що він розглядав заяву ОСОБА_3 від 08.07.2007 року стосовно того, що він тривалий час не може потрапити до своєї квартири (спірної), так як там проживають невідомі йому люди, двері не відчиняють. За результатами розгляду даної заяви було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи у зв"язку з тим, що стосунки, що склалися між громадянами, носять цивільно-правовий характер, розгляд яких має вирішуватися в суді. В судовому засіданні свідок пояснив, що він неодноразово зустрічався з ОСОБА_3 , перевіряв його паспорт.
Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_24 показали, що вони знайомі з позивачами ОСОБА_6 , знають, що останні багато років проживають в спірній квартирі. На підставі чого вони там проживають їм невідомо. Свідок ОСОБА_15 сусідка по спірній квартирі та сестра позивачки ОСОБА_1 показала, що ОСОБА_6 поселилися в спірну квартиру десь через тиждень після поховання ОСОБА_20 , поселила їх в квартиру ОСОБА_23 , щоб слідкували за квартирою. Підтвердила, що ОСОБА_6 були мають і мали на той час реєстрацію за іншими, різними адресами, там же зареєстровані і їх діти. Вважала, що вони сплачували за спірну квартиру тільки за Директора ОСОБА_25 (відповідача).
Як зазначалося вище, позивачі не мають ніяких прав щодо вирішення законності чи незаконності видачі даного паспорту. Крім цього, з пояснень позивачів, листів з Дніпровської прокуратури міста Києва встановлено, що на даний час здійснюється перевірка вказаних фактів. Враховується те, що результати такої перевірки ніяким чином не пов"язані з позовними вимогами позивачів щодо визнання за ними права користування спірною квартирою.
Як вже зазначалося вище, позивачі в спірній квартирі проживають незаконно, без будь-яких на те підстав, мають по сьогоднішній день реєстрації за іншими адресами, житло на праві власності. Враховуючи те, що відсутні будь-які докази їх поселення в спірну квартиру, наявності будь-яких доказів щодо їх правомірності проживання в спірній квартирі, та враховуючи те, що при посвідченні нотаріусом договору купівлі-продажу спірної квартири не було ніяких порушень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним є безпідставні, не підлягають задоволенню.
Стосовно наданого відеоматеріалу по журналістському розслідуванню суд приходить до наступного. В судовому засіданні було проглянуто та прослухано даний матеріал за участю сторін по справі та було з"ясовано, що позивачка, її представник надали недостовірну інформацію кореспондентам, а саме: зазначалося, що позивачі були вимушені залазити через балкон до власної оселі спірної квартири. Дана інформація надавалася при тому, що і позивачка, і її представник достовірно знають, як ніхто інший, що вони не мали та не мають жодної правової підстави взагалі знаходитися, проживати в спірній квартирі.
Викладені вище факти, обставини свідчать про те, що позивачі самовільно зайняли спірну квартиру, порушують права власника ОСОБА_4 , яка на законних підставах в 2007 році придбала дану квартиру у власність, однак проживати в ній, користуватися, розпоряджатися цією власністю із-за незаконних, неправомірних дій сім"ї ОСОБА_6 не може. Придбання даної квартири ОСОБА_4 було відповідно до вимог законодавства, у особи, яка на законних підставах її продала відповідач ОСОБА_3 .
Навіть при прийнятті судом до уваги пояснень позивачів стосовно їх вселення в спірну квартиру за згодою померлої ОСОБА_18 , слідувало б, що останні поселилися там, як тимчасові жильці. Враховуючи вимоги ст.ст.98, 99 ЖК України, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення; тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.
Таким чином, в суді встановлено, що позивачі Таценки не мають жодних правових підстав щодо вимог про визнання за ними права користування спірною квартирою, укладення з ними договору найму, реєстрації в спірній квартирі. Відсутні і будь-які підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним та скасування свідоцтва про право власності по наведених вище підставах.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
По даній справі встановлено, що позивачка по зустрічному позову ОСОБА_4 позбавлена встановлених законом прав користування, володіння, розпорядження своєю власністю спірною квартирою. Незаконне, безпідставне проживання сім"ї ОСОБА_6 в спірній квартирі, до якої вони ніякого відношення не мали та не мають, є перешкодами та порушенням прав власника ОСОБА_4 , які тривають вже три роки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 знайшли своє підтвердження в суді та підлягають задоволенню.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 321, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 65, 98, 99, 150 ЖК України, ст.ст. 60, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України суд,
В и р і ш и в :
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП по УЖГ Дніпровського району міста Києва, ТОВ "Україна житло-сервіс", Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ВГІРФО Дніпровського РУГУ МВС України в місті Києві, третя особа: приватний нотаріус Морозова Світлана Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права користування квартирою, зобов"язання укласти договір найму житлового приміщення, зобов"язання зареєструвати в квартиру - відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов"язання не чинити перешкоди в користуванні житлом та виселення без надання іншого жилого приміщення задовольнити.
Зобов"язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_4 належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншими членами їх сім"ї з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Суддя: