08.06.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа №22ц-1916,2010 р.
Головуючий в 1 інстанції Радченко ГЛ.
Доповідач: Воронцова Л.П.
УХВАЛА

________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року червня місяця 08 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Стародубця М.П.

Суддів: Воронцової Л.П.,

ОСОБА_1 при секретарі: Остренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 19 лютого 2010 року у справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ЖКП ЖЕК №11 про розірвання шлюбу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним та визнання особи такою, що не набула права проживання у житловому приміщенні.

Уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги позивач просив розірвати шлюб та визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що з ініціативи ОСОБА_2, яка прагнула зареєструватися у наданій йому квартирі, 01 листопада 2003 року вони зареєстрували шлюб і він її зареєстрував у своїй новій квартирі. Однак, відповідачка до нього не переїхала, жодного дня не проживала у його квартирі, а залишилася проживати у квартирі, де проживала раніше.

З відповідачкою вони навіть не бачаться, ніякі стосунки, в т.ч. подружні, не підтримують. Він перебуває на обліку в територіальному центрі по обслуговуванню одиноких та інвалідів, і соціальний працівник допомагає йому вести господарство. Дітей від шлюбу з відповідачкою вони не мають. Від розірвання шлюбу у добровільному порядку ОСОБА_4 ухиляється, тому він змушений звернутися за судовим захистом. Просив розірвати шлюб з відповідачкою і визнати її втратившою право користування жилим приміщенням, як такої, що не проживає у ньому більше п'яти років, на підставі ч.І ст.71 ЖК України.

Ухвалою Комсомольського районного суду м.Херсона від 16 листопада 2009 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним та про визнання особи не набувшої права на проживання у житловому приміщенні, закрито.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 19 лютого 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 01 листопада 2003 року відділом РАЦС Суворовського районного управління юстиції, актовий запис №147.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 44,50 грн. та витрати послуг адвоката в сумі 1500 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з доведеності факту не проживання сторін однією сім'єю, а відповідачки - у спірній квартирі понад строки, встановлені законом без поважних причин, формальний характер їх шлюбу та забезпеченість відповідачем іншим житлом. Відсутності поважних причин, неявки ОСОБА_2 в судові засідання та можливості розгляду справи у її відсутність.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, оскільки до нього він прийшов повно та всебічно дослідивши обставини справи, правильно визначивши характер спірних правовідносин та у відповідності до норм матеріального і процесуального права.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка з шести судових засідань у вказаній справі, про які вона належним чином повідомлялася, була присутня лише в одному - 19.01.2010 року та давала пояснення у справі, приймала участь у дослідженні доказів, ні до початку розгляду справи, ні у процесі її розгляду, клопотань про виклик та допит свідків, ОСОБА_4 не заявляла, як не заявляла такого клопотання і під час попереднього розгляду справи (п.5 ч.б ст.130 ЦПК України). В кожне судове засідання відповідачка подавала заяву про відкладення розгляду справи, не надаючи при цьому доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалася. 18.02.2010 року разом з заявою про відкладення розгляду справи 19.02.2010 року відповідачка надала довідку, яка не містила необхідних даних про те, яким лікувальним закладом вона видана /а.с. 73/, а на звернення до міських лікарень, суду надано відповідь, що у зазначений період ОСОБА_4 до закладу не зверталася /а.с. 82,83/, що давало підстави суду вважати причини неявки ОСОБА_2 в судове засідання 19.02.2010 року не поважними та розглядати справу у її відсутності.

Додана відповідачкою до апеляційної скарги виписка із медичної карти /а.с. 132/, належним чином не завірена, містить інформацію про те, що ОСОБА_4 отримала два курси амбулаторного лікування у період з 20.01.2010р. по 29.01.2010р. та з 17.02.2010р. по 02.03.2010р., при цьому, мають розбіжності лікувальної установи, що видала довідку відповідачці 17.02.10р. - поліклініка №1 та заповнила медичну карту - поліклініка №2. Перебування відповідачки на амбулаторному лікуванні не перешкоджало її явці, або ж її представника в судові засідання, у які вона систематично не з'являлася.

З огляду на вище зазначене доводи апеляційної скарги у зазначеній частині підлягають відхиленню.

Доводи апеляційної скарги стосовно безпідставності висновку суду щодо втрати нею права користування спірною квартирою, оскільки, як вважає апелянт, факт її проживання у зазначеній квартирі підтверджується штампом у її паспорті про реєстрацію у спірній квартирі та довідками ЖКП ЖЕК №11, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки висновків суду стосовно не проживання відповідачки у спірній квартирі з моменту її реєстрації, які стверджені належними та допустимими доказами - не спростовують, як не спростовують її доводів щодо тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Окрім того, доводи апеляційної скарги у зазначеній частині, спростовуються положенням п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985р. №2 зі змінами та доповненнями «Про деякі питання, шо виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що стягуючи з відповідачки на користь позивача судові витрати, суд вийшов за межі позовних вимог, колегією суддів до уваги не приймаються, як такі, що не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до ч.І ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

До того ж, у письмовій промові представника позивача у

дебатах, зазначено прохання про стягнення з відповідачки понесених

позивачем судових витрат /а.с. 79/.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, не

стверджені доказами, не містять нових засобів доказування та висновки суду не спростовують, тому підлягають відхиленню, а рішення суду - законне і обґрунтоване - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,314 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 19 лютого 2010 року залишено без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з

цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку до

Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий: М.П.Стародубець

Судді: Л.П.Воронцова, Т.Г.Фурман