Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

25 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Жигановської О.С., КотікТ.С.

при секретарі Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит про захист прав споживача

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2010 року, -

в с т а н о в и л а

У квітні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати недійсними п.п. 2.1., 4.1., 4.6., 4.7., 6.1., 7.10. кредитного договору № 813/07-И, укладеного 12 вересня 2007 року,

визнати вказаний договір договором безпроцентної позики,

зобовязати відповідача зарахувати усі сплачені ним платежі в якості оплати позики в сумі 110000 доларів США за договором від 12.09.2007 року.

В обґрунтування позову посилається на те, що грошовою одиницею України є лише гривня, а іноземна валюта або валютні цінності вважаються речами з родовими ознаками. Відповідно до ст. 524, 533 ЦК України зобовязання має бути виражене та виконано у грошовій одиниці України - гривні. Статтями 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльність передбачено, що операції з валютними цінностями не відносяться до кредиторських операцій, а тому цей вид діяльності не регулюється банківською ліцензією. Пунктом 2 ч. 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином відповідач не мав права укладати кредитний договір у доларах США та отримувати за таким договором відсотки, пеню та винагороду у доларах США.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2010 року позов задоволено. Визнано недійсними пункти 2.1., 4.1., 4.6., 4.7., 6.1., 7.10. кредитного договору № 813/07-И, укладеного 12 вересня 2007 року між ОСОБА_1 і ВАТ Банк Фінанси та кредит /правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит /. Визнано даний договір договором безпроцентної позики, обовязано ПАТ Банк Фінанси та Кредит зарахувати усі сплачені ОСОБА_1 платежі на оплату відсотків, винагороди та пені, в якості оплати позики 110000 доларів США по кредитному договору № 813/07-И від 12.09.2007 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача 30 грн. витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи та на користь держави 25 грн. 50 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ПАТ Банк Фінанси та Кредит, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 12 вересня 2007 року між ВАТ Банк Фінанси та Кредит, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Банк Фінанси та Кредит /а.с. 16-18, 30, 31-33/, і ОСОБА_2 укладено договір № 813/07-И про надання кредитних ресурсів в сумі 110000 доларів США строком до 10 вересня 2027 року зі сплатою 12,5 % річних у валюті кредиту /п.п. 2.1., 3.2., 4.1 Договору/. При цьому, сторонами було погоджено та підписано графік погашення заборгованості /а.с. 19-20/.

Відповідно до п. 4.6. даного ОСОБА_3, за певних умов, має право змінювати відсоткову ставку /п. 4.9. Договору/.

Крім того, кожного місяця Позичальник повинен сплатити Банку комісійну винагороду в розмірі 555 грн. 50 коп. /п. 4.7. Договору/.

Згідно з п. 6.1. кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та /або/ сплати процентів, Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що банк мав право на укладення з позивачем лише договору позики валютних цінностей, який згідно п. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України є безпроцентним.

Проте, погодитися з такими висновками неможливо, виходячи з наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю № 15-93 від 19.02.1993 року.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 /зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921/ за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

неторговельні операції з валютними цінностями;

операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами- резидентами;

ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Встановлено, що 17 липня 2007 року ВАТ Банк Фінанси та Кредит отримано банківську ліцензію № 28 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність /а.с. 40-41/.

Також 17 липня 2007 року банком отримано Дозвіл № 28-2 на право здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність /а.с. 39/. У додатку до Дозволу № 28-2 від 17 липня 2007 року визначено Перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ, зокрема, і перелік операції з валютними цінностями /а.с. 42-43/.

З вищенаведеного вбачається, що ВАТ Банк Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ Банк Фінанси та Кредит на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк /ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями /.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Також, судом визнано недійсним п. 7.1. кредитного договору, яким визначено територіальну підсудність справ по місцю знаходження Севастопольської філії ВАТ Банк Фінанси та Кредит. Однак, з цим не можна погодитися.

Відповідно до ст. 112 ЦПК України, яка виключена з процесуального кодексу Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року, сторони мали право письмово визначити територіальну підсудність справи, крім справ, для яких встановлена виключна підсудність. Також, можливість розгляду справ за місцезнаходженням філії юридичної особи передбачена ч. 7 ст. 110 ЦПК України.

Отже, на час укладення кредитного договору, сторони мали право визначитися із підсудністю розгляду справ.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявленого ОСОБА_1 позову. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 51 грн. та 90 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи /з врахуванням сплачених 30 грн. а.с. 2/.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит про захист прав споживача.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 51 грн. судового збору та 90 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді