07.10.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа №22ц-5048/2010р. Головуючий в І інстанції
Категорія: 27 ОСОБА_1
Доповідач: Полікарпова О.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року жовтня місяця 07 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючої: Полікарпової О..М.

Суддів: Приходько А.А.

ОСОБА_2

при секретарі: Кримцевій І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні

цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі Банк) на рішення Суворовського районного суду м. Херсона

від 1 б червня 2010 року в справі

за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа - Головне управління у Херсонській області з захисту прав споживачів про тлумачення змісту та внесення змін до кредитного договору,

встановила:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 12.10.2007 р. між нею та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредитні кошти на споживчі цілі в сумі 70 902 грн. На забезпечення виконання цього договору нею також укладено договір застави. З причини настання світової кризи і подорожчанням долара їй стало важко виконувати зобовязання за договором. Вважає, що предметом кредитного договору є сума, перерахована Банком до автосалону, а відповідно, Банк неправомірно зараховує внесені нею кошти не за курсом 5,05 грн. за 1 долар, а за поточним комерційним курсом на дату кожного платежу.

В судовому засіданні ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги, просила визнати спірний договір недійсним та розповсюдити вимоги і на зміни, що відбулися згідно до додаткової угоди від 10.04.2009 року до договору про надання споживчого кредиту, затвердити наданий нею новий графік у гривневому виразі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 16 червня 2010 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним п.1.1 договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 12.10.2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3 та зазначено, що за умовами цього договору Банк передав ОСОБА_3 на умовах кредиту грошові кошти у розмірі 70 902 грн, що еквівалентно 14 040 доларів США.

В задоволенні інших вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Не погоджуючись з рішенням суду, Банк подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильну оцінку судом доказів по справі та неправильне застосування норм матеріального права і просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 16 червня 2010 року в частині задоволення вимог позивачки.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає її такою, що підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що укладений між сторонами договір, предметом якого є готівка у доларах США, за умови відсутності у обох сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу за кредитним договором не відповідає вимогам Конституції України та цивільного законодавства.

Судова колегія не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що Національний банк України надає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції щодо:

-надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

-використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Водночас, відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, без ліцензії дозволяється , якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що між сторонами склалися договірні відносини щодо надання банківського кредиту по кредитному договору від 12.10.2007 року, за яким ОСОБА_3 отримала кредитні кошти на споживчі цілі в сумі 14 040 доларів СІЛА (а.с.5-8). Банк має дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.72).

Висновок суду першої інстанції зроблено без урахування зазначених норм права, а тому рішення в частині задоволення вимог позивачки підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.І ст.307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 16 червня 2010 року в частині визнання п.1.1 договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 12.10.2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 недійсним та зазначення, що за умовами договору АКІБ «Укрсиббанк» передав ОСОБА_3 70 902 грн, що еквівалентно 14 040 доларів США скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні цих вимог.

В іншій частині це рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.