Справа № 2-1164/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2010 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Митрофанової Є.Г.,

при секретарі Довгій С.Б.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В заяві вказав, що він є генеральним директором ВАТ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття». 26.01.2010 року на адресу ВАТ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» від відповідачки надійшла заява, де вона розповсюджує завідомо неправдиву інформацію про те, що він погрожує їй шляхом рейдерського захвату, застосовуючи заходи та методи насильства, знести самовільно збудовану нею будівлю, зазначаючи, що він погрожував фізичною розправою їй та її чоловіку. Крім того, копії заяви відповідачкою були направлені до Відділу державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області та Прокуратури м. Бердянськ. Викладені обставини в заяві відповідачки вважає принизливими для себе та такими, що підлягають спростуванню, оскільки вони ставлять під загрозу його ділову репутацію як керівника підприємства, порядної та чесної людини, принижують його честь, гідність та ділову репутацію та порушують особисті немайнові права, чим йому було завдано моральної шкоди. Просив суд зобовязати відповідачку спростувати недостовірну інформацію шляхом офіційного вибачення у вигляді письмового звернення до нього, а також стягнути заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000 гривень та судові витрати, понесені ним при подачі позовної заяви.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги та обставини, викладені в позові, підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 пояснила, що 26.01.2010 року на адресу генерального директора ВАТ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» від відповідачки надійшла заява, в якій вона розповсюджувала завідомо неправдиву інформацію, викладала обставини, що не відповідають дійсності та звинувачувала позивача в злочинних діях, за вчинки які позивачем не здійснювались. Зазначена заява була зареєстрована на підприємстві, а також направлена посадовим особам м. Бердянськ, а саме прокурору м. Бердянськ і до виконавчої служби м. Бердянськ. Обставини, викладені в заяві мали місце поширення серед третіх осіб, а саме голови та посадових осіб міста Бердянськ, а також серед працівників та відпочиваючих бази відпочинку, що знаходиться в м. Бердянськ та належить ВАТ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття», директором якої є позивач. Обставини, що викладає відповідачка є неправдивими, оскільки дії позивача були законними та офіційними, зверненні на виконання шляхом переговорів відповідачкою рішення суду щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинної будівлі, розташованої на земельній ділянці, що належить ВАТ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття», не мали ніяких залякувань та заяв про рейдерські захоплення. Позивач має певну ділову репутацію серед робітників, неодноразово нагороджений грамотами, та в звязку з поширенням відповідачкою інформації про його незаконні дії йому неодноразово довелося спростовувати цю інформацію та пояснювати, що його дії повязані з реалізацією рішення суду, а також мати незручності в державних органах під час отримання документів, повязаних з підприємницькою діяльністю. Позивач ніколи не притягався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, користується повагою серед працівників підприємства, знайомих та близьких, тому поширення відповідачкою такої інформації завдало позивачу моральної шкоди, оскільки він був вимушений витрачати дуже багато особистого часу, щоб спростувати цю інформацію. Просила зобовязати відповідачку спростувати недостовірну інформацію шляхом офіційного вибачення у вигляді письмового звернення до позивача, а також стягнути на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000 гривень та понесені позивачем судові витрати.

Відповідачка в судове засідання не зявилась, надала суду заяву, якою просила розглянути справу у її відсутності, за участю її представника ОСОБА_3

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що позивачка не розповсюджувала відносно позивача інформацію, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Заява була адресована особисто позивачу, як фізичній особі, тому не може бути розповсюдженням інформації. Після отримання цієї заяви позивач самостійно оприлюднив її текст серед робітників та інших третіх осіб. А також текст заяви не містив фактичних даних та носив оціночні судження, не мав негативного та принизливого характеру, оскільки поняття «рейдерство» тлумачиться в словниках як «наполегливість», «здійснення натиску правовим шляхом», та не є образливим. Вважає заявлені вимоги щодо стягнення моральної шкоди не обґрунтованими, оскільки позивачем не підтверджено настання негативних наслідків, заподіяних саме надісланням на його адресу вказаної заяви. Між позивачем та відповідачкою дійсно виникали конфлікти з приводу земельної ділянки, але заява не була направлена з метою принизити честь та гідність позивача, а мала попереджувальних характер щодо незаконних на думку відповідачки дій позивача, та відповідачка скористувалася передбаченим законом правом на звернення.

Суд, вислухавши думку сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає що позов є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є завідуючою бази відпочинку «Волна», що знаходиться в м. Бердянськ, позивач є її генеральним директором. Неодноразово чула від відпочиваючих, що сусідка ОСОБА_4 ображає директора, розповідає, що він мучить її судовою тяганиною. Під час особистої розмови з ОСОБА_4 вона назвала його «страшною людиною» та «садистом». Їй відомо, що між позивачем та відповідачкою виник конфлікт з приводу земельної ділянки на території бази відпочинку, яку незаконно зайняла відповідачка, та існує рішення суду щодо знесення розташованих на неї будівель. Ніколи не чула, щоб позивач погрожував відповідачці чи її чоловіку. Відомості, які розповсюджує відповідачка не відповідають дійсності, оскільки генеральний директор є дуже порядною та чесною людиною. На територію бази відпочинку приходив робітник міліції та пояснював, що ОСОБА_4 звернулася з заявою, в звязку з чим йому необхідно зустрітися з директором. Але про заяву та її зміст їй стало відомо безпосередньо перед судовим засіданням, раніше нічого про цю заяву не чула та з текстом заяви не знайомилась. Не зважаючи на те, що відповідачка розповсюджує неправдиві відомості, на її ставлення до позивача це не вплинуло, вона також ставиться до нього з повагою, на базу відпочинку приїжджає не менша кількість відпочиваючих, але коли відпочиваючи питають в неї про генерального директора, вона вважає, що ця зацікавленість повязана з чутками, що поширює відповідачка. Випадків, щоб люди не приїжджали до бази з цих причин, не було.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він є головою обласної профспілкової організації робітників торгівлі громадського харчування та послуг, знайом з позивачем. В квітні 2010 року депутат міської ради м. Бердянськ в телефонній розмові повідомив йому, що надійшла заява, де ОСОБА_1 звинувачували у рейдерському захваті земельної ділянки. Фірма «Взуття» є членською профспілковою організацією та на цей час готувалося клопотання про нагородження ОСОБА_1 державною нагородою. В звязку з інформацією, яка надійшла, він був вимушений зупинити подання цих документів до зясування викладених обставин. Після особистої бесіди с позивачем, в ході якої він пояснив, що не вчиняв ніяких незаконних дій, документи були направлені для призначення нагороди. Звернення депутата та бесіда з позивачем не мали офіційного характеру, звідки надійшла ця інформація не зясовував, до правоохоронних органів для встановлення цих обставин офіційно не звертався, зупинив направлення документів для нагороди ОСОБА_1 з власної ініціативи за усним розпорядженням. З текстом заяви відповідачки від 26.01.2010 року не знайомився, про те, що вона надійшла від відповідачки відомо не було.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він є сином відповідачки, позивач є сусідом. Його мати є власником будинку, що збудував його батько та знаходиться на суміжній земельній ділянці, де знаходиться база відпочинку «Волна» в м. Бердянськ, генеральним директором якої є ОСОБА_1. Позивач звинувачував батька, що він зайняв земельну ділянку, яка належить до бази відпочинку. З цього часу с позивачем постійно виникають конфлікти, він неодноразово звертався до суду та виконавчої служби м. Бердянськ. Вимагав, від батька, щоб він збудував йому будинок або продав його за зниженою вартістю. Протягом всього часу позивач здійснює тиск на його матір у телефонних розмовах, направляє сторонніх людей для розмов щодо будівництва. Його матір має поганий стан здоровя, та позивача неодноразово попереджували, щоб він до неї не звертався. Йому відомо, що судом прийнято рішення про знесення їх будинку, але виконати його неможливо, оскільки є довідка, що знесення частини будинку може привести до зруйнування всього будинку та інших споруд. Стосовно позивача він та його матір ніколи не розповсюджували ніяких відомостей, нікому не висловлювали свого ставлення до нього. Про звернення матері з заявою відносно незаконних дій позивача йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що є донькою відповідачки та надала суду пояснення аналогічні, наданим свідком ОСОБА_7

Судом встановлено, що відповідачка є власником земельної ділянки № 164 по вул. Чубаря в м. Бердянськ на підставі свідоцтва про спадщину від 02 вересня 2008 року після смерті її чоловіка, ОСОБА_9 Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 02 грудня 2005 року по цивільній справі за позовом ВАТ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» ОСОБА_9 було зобовязано знести самочинно збудовану ним будівлю, яка знаходиться на території земельної ділянки №26 по вул. Матросова в м. Бердянську, що є суміжною з земельною ділянкою № 164 по вул. Чубаря в м. Бердянськ та надана ВАТ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» на підставі договору оренди для обслуговування бази відпочинку «Волна». За вказаним рішення видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, стороною якого боржником був ОСОБА_9 Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 22 липня 2009 року у звязку зі смертю боржника сторону виконавчого провадження - боржника було змінено його правонаступником ОСОБА_4 /а.с. 9,10, 11, 12-15/.

04.01.2010 року генеральний директор ВАТ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_4 з листом, де пропонував прибути у встановлений строк на переговори з керівництвом підприємства до м. Запоріжжя для вирішення питання щодо виконання рішення суду та попереджав, що у іншому випадку виконавче провадження буде здійснено примусово з покладанням на неї всіх повязаних з цим витрат./а.с. 8/.

26.01.2010 року до ВАТ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» на імя генерального директора ОСОБА_1 надійшла заява від ОСОБА_4, в якій вона вказує, що ОСОБА_1 звернувся до неї з листом, де погрожує шляхом рейдерського захвату знести належний їй будинок, розташований в м. Бердянську по вул. Чубаря, 164. А також зазначає, що ОСОБА_1 залякував її чоловіка з метою придбати вказаний будинок, вважає його самовільні дії, направлені на знесення будинку та заволодіння її власністю, протиправними, та такими, що підлягають кримінальній відповідальності, про що вважає необхідним повідомити правоохоронні органи з метою перевірки законності та запобігання дій ОСОБА_1 Просить провести перевірку та надати правову оцінку діям ОСОБА_1 та зупинити виконавче провадження. В заяві зазначено, що відповідні копії адресовані начальнику ВДВС Бердянського районного управління юстиції та прокурору м. Бердянськ. /а.с. 6-7/.

Вказана заява була зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції ВАТ фірма «Взуття» 26.01.2010 року за № 34/а.с. 56/.

Згідно ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь особи є недоторканими і відповідно до глав 20 та 21 ЦК України є особистими немайновими правами особи.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи під поширенням інформації слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Проте п. 15 тієї ж Постанови Пленуму ВСУ зазначено, що судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

В Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп.2003 у справі № 1-9/2003 вказано, що звернення громадян до правоохоронного органу, які містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

Аналізуючи викладені обставини та зазначені вимоги діючого законодавства суд вважає, що заява, з якою звернулася відповідачка не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей або протиправні дії, оскільки заява не опубліковувалася у засобах масової інформації та не розповсюджувалась ніяким іншим шляхом, а була надіслана особисто ОСОБА_1, як особі, що зверталася до відповідачки в листі, інформація, яку вона містила, стосувалася позивача та повідомлялася лише йому. Ствердження позивача, що вказана інформація з вини відповідачки стала доступною третім особам, суд не приймає, оскільки вважає їх не доведеними в судовому засіданні. З пояснень допитаних свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що з текстом заяви жоден з них особисто не знайомий, ОСОБА_5 взагалі стало про неї відомо безпосередньо перед судовим засіданням, ОСОБА_6 чув про зміст заяви від інших осіб, з відповідачкою не знайомий, про випадки, щоб ця заява надходила іншим особам, крім позивача, їм невідомо. Крім того, сам позивач зазначив, що після реєстрації заяви у журналі вхідної кореспонденції на підприємстві, він ознайомився з текстом заяви особисто, після чого за власним бажанням оприлюднив зміст заяви серед директорів та працівників підприємства. Тому, суд вважає, що обставини, при яких інформація стала відома третім особам, не можна розцінювати як не вжиття відповідачкою достатньо заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Інших доказів, які б підтверджували, що інформація в заяві була дійсно якимось способом поширена хоча б одній особі, позивач суду не надав. Дії відповідачки щодо направлення копій цієї заяви до начальника ВДВС Бердянського районного управління юстиції та прокурору м. Бердянськ суд також не вважає поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію, оскільки, звертаючись до вказаних органів із офіційними зверненнями, особа розраховує на усунення протиправних на її думку дій іншої особи та реалізує своє конституційне право на таке звернення. Будь-яких даних, що метою таких звернень було приниження честі, гідності та ділової репутації позивачем суду надано не було. Більше того, позивачем не надано ніяких підтверджень того, що копії зави дійсно надійшли до вказаних органів та до викладених фактів здійснювалася перевірка.

Крім того, відповідно до розяснень, викладених в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 суд в будь-якому випадку не вправі зобовязувати відповідача вибачитись перед позивачем у тій чи інший формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Таким чином, вимоги позивача суперечать діючому законодавству та є безпідставними, тому в задоволенні цих вимог суд відмовляє.

Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідности фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується особі в разі порушення її прав протиправними діями іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана особі неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Оскільки судом при розгляді справи не встановлено протиправних дій з боку відповідачки, суд в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди також відмовляє.

Виходячи з того, що судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не стягує з відповідачки, понесені позивачем судові витрати.

На підставі ст.ст. 23, 277, 297, 1167 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 213, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Донецької області через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя