АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: «договірні правовідносини» Доповідач - Піддубний Р.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2010 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Солодкова А.А.,

суддів колегії - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарі - Соколовій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору довічного утримання недійсним, -

встановила:

У березні 2008 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, та остаточно просила визнати на підставі ст. 233 ЦК України укладений 20 вересня 2005 року між її батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договір довічного утримання недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що її батькові на праві власності належало 56/100 частин квартири АДРЕСА_1. 20 вересня 2005 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали договір довічного утримання, за умовами якого він передав у власність ОСОБА_7 56/100 частин зазначеної квартири, а відповідачка взяла на себе обов'язок утримувати його з вартістю забезпечення 200 грн. щомісячно.

Посилаючись на те, що зазначений договір був укладений ОСОБА_8 під впливом тяжких для нього обставин, які полягали у відсутності на час укладення договору необхідних засобів для існування, оскільки він не працював, страждав на туберкульоз легенів та захворювання серця, двічі перебував на лікування від алкоголізму, та на вкрай невигідних умовах, оскільки передав у власність належну йому частину квартири вартістю 10 600 грн. на умовах надання йому відповідачкою ОСОБА_4 матеріального забезпечення у розмірі 200 грн. на місяць, що є меншим за встановлені в Україні мінімальну заробітну плату та прожитковий мінімум, позивачка просила визнати договір довічного утримання недійсним.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2010 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин , що мають значення для справи, просила рішення скасувати рішення, ухвалити нове рішення, яким и позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, що зявились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення у межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору довічного утримання недійсним, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачкою того, що спірний договір укладено ОСОБА_9 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Судова колегія погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 233 ЦК правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 визначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Звернувшись до суду з позовом про визнання договору недійсним, ОСОБА_3 свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що під час укладання договору ОСОБА_10 діяв під впливом тяжких для нього обставин - відсутності коштів для нормального існування та наявності захворювань на туберкульоз легенів та серцево-судинної системи.

Частиною 3 статті 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належних доказів того, що договір довічного утримання було укладено ОСОБА_10 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, позивачкою суду не надано, а сама по собі наявність у ОСОБА_10 певних захворювань та перебування його на диспансерному обліку з синдромом залежності від алкоголю не свідчать про те, що оспорюваний договір укладений під впливом тяжких для нього обставин, оскільки такими обставинами слід розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а його крайні форми.

Сам ОСОБА_10 після вчинення правочину у вересні 2005 року та до часу смерті - у лютому 2008 року з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним або його розірвання до суду не звертався.

Наведені у позові та встановлені судом обставини про те, що квартира, вартість якої складає 10 600 грн. передана у власність відповідачки на умовах надання забезпечення у розмірі 200 грн., тобто на вкрай невигідних умовах, також не є такими, що роблять правочин недійсним, оскільки відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 749 ЦК України набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 здійснила поховання ОСОБА_10

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2010 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя

Судді