Апеляційний суд Рівненської області
Справа № 22-310/2010 Головуючий в 1 інстанції: Олексюк Г.Є.
Категорія: 46 Доповідач: Демянчук С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2010 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Василевича В.С., Шимківа С.С.

при секретарі: Чалій Н.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2009 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподілу майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування укладеним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування укладеним задоволено повністю.

Визнано договір-дарування грошей від 21 вересня 2001 року на суму 4000 тис. дол. САШ, за яким дарувальником є ОСОБА_3, а обдарованим ОСОБА_2, укладеним.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру № 7 на вул. Відінській, 50 в м. Рівне.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим у звязку з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що при укладенні договору-дарування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушили вимоги ст. 244 ЦК України 1963 року, яка передбачала, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Крім того вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки письмовий договір дарування укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 21 вересня 2001 року, тобто строк позовної давності у даному випадку закінчився ще 21 вересня 2004 року.

Також зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки письмовому доказу у справі, а саме біржовій угоді про купівлю-продаж нерухомості від 25 вересня 2001 року, згідно п. 5 якої, купівля-продаж спірної квартири відбулася саме за 2000 грн., а не за 3500 доларів США.

Просила рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, залишивши їй у власність квартиру АДРЕСА_1, а відповідачу присудити грошову компенсацію належної йому частки зазначеної квартири в сумі 97 117 грн., яка була внесена нею на депозитний рахунок суду на підставі висновку будівельно-технічної експертизи, а також стягнути з відповідача на її користь усі понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні ОСОБА_1, її представник підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі.

ОСОБА_2, його представник, ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнали, вважають висновки суду першої інстанції правильними. Просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 51 цього Кодексу.

Суд першої інстанції в межах доводів позову , дослідивши обставини справи, дав неправильну оцінку доказам та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи та необґрунтованого задоволення позову ОСОБА_2, і відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та його ж позов до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування укладеним, суд першої інстанції виходив з положень ст. 47 ч.2 ЦК України /1963 року/ та зі встановлених обставин того, що 21.09.2001 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 4000 доларів США, про що укладено письмову розписку та письмовий договір, який нотаріально не був посвідчений , але виконаний сторонами. Тому договір дарування зазначеної суми визнано укладеним, так як встановлено, що від нотаріального посвідчення договору дарування грошей ОСОБА_3 ухилялася, оскільки в день укладення договору секретар сільської ради, яка вчиняє нотаріальні дії не працювала, а пізніше ОСОБА_3 не мала коштів на оплату нотаріальних дій.

Зважаючи на вищевикладені обставини, суд визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на спірну квартиру, обгрунтовуючи висновки положеннями ст. 57 СК України, посилаючись на те, що майно набуте під час шлюбу за кошти належні ОСОБА_2 є його особистою власністю.

Судова колегія не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції як такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та які ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права з наступних підстав.

Вимоги про визнання на підставі ч.2 ст.47 ЦК України / 1963 року/ дійсним договору дарування грошей / який підлягав обов"язковому нотаріальному посвідченню на підставі ст.244 ЦК України,1963 року/ , однак укладеного без нотаріального посвідчення, можуть бути задоволені судом лише в тому разі, коли сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, одна з сторін повністю або частково виконала цю угоду, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення договору.

Проте, на думку колегії суддів, позивач ОСОБА_2 не надав суду достатніх та належних доказів в підтвердження того, що ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального посвідчення спірної угоди дарування.

Його доводи , та доводи ОСОБА_3 про те, що вона ухилялася від належного посвідчення угоди дарування грошей, оскільки не мала коштів на таке оформлення, не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відсутність коштів на нотаріальне посвідчення угоди суперечать їх же поясненням. Зазначені особи доводять, що спірна квартира була придбана за 3500 доларів США, а сума коштів , яка дарувалася для придбання квартири, становить 4000 доларів США. З моменту передачі вказаної суми грошей останні знали, що угода не є нотаріально посвідченою, а сільський голова лише посвідчив дійсність підписів на угоді.

Окрім того, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги ті обставини, що відповідно до біржової угоди про купівлю-продаж нерухомості від 25 вересня 2001 року, згідно п. 5 якої, купівля-продаж спірної квартири відбулася саме за 2000 грн., а не за 3500 доларів США. В цій частині договір купівлі-продажу не оспорювався. Показання ж свідків про те, що квартира продана не за суму зазначену в угоді не є належними доказами, які б спростовували суму предмету спору.

Окрім того не відповідають вимогам закону і висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 спірна квартира належить на праві особистої приватної власності, як майно набуте під час шлюбу за належні йому кошти / ст. 57 СК України /.

З матеріалів справи вбачається, що угода купівлі-продажу спірної квартири мала місце 25 вересня 2001 року. Таким чином правовідносини набуття права власності на майно під час перебування в шлюбі врегульовано ст.22 КпШС України.

Згідно статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки спірна квартира була набута до набрання чинності СК України, тому норма ст.57 СК України судом першої інстанції застосована невірно. / відповідно до п.7 Прикінцевих положень до Сімейного Кодексу України/.

Таким чином , квартира АДРЕСА_1, яка була придбана сторонами під час перебування в шлюбі , є їх спільною сумісною власністю.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя шляхом залишення їй у власність квартиру АДРЕСА_1, а відповідачу присудити грошову компенсацію належної йому частки зазначеної квартири в сумі 97 117 грн., підлягають до часткового задоволення, а саме , шляхом визнання співвласником спірної квартири за ОСОБА_1

Разом з цим, колегія суддів вважає , що вимоги ОСОБА_1 про залишення їй у власність квартиру АДРЕСА_1, а відповідачу присудити грошову компенсацію належної йому частки зазначеної квартири в сумі 97 117 грн., не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З матеріалів справи беззаперечно вбачається, що ОСОБА_2 є співвласником спірної однокімнатної квартири, в якій постійно проживає, іншого житла не має, він тривалий час несе витрати по утриманню й збереженню спільного майна, не чинить позивачці перешкод у користуванні майном, доказів які б свідчили про неможливість спільного проживання сторін не надано, тому колегія суддів вважає, що припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частку завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника.

На підставі наведеного, керуючись ч.2 ст.47 ЦК України / 1963 року/, ст. 22 КпШС України , ст. 365 Цивільного кодексу України ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-317, ЦПК України колегія суддів , -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2009 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподілу майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на квартиру АДРЕСА_2 відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування укладеним відмовити.

Внести виправлення до резолютивної частини рішення та виправити суму коштів, внесених ОСОБА_1 на депозитний рахунок Рівненського міського суду 97717 грн. на 97117 грн./ дев"яносто сім тисяч сто сімнадцять грн. /.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя: Демянчук С.В.

Судді : Василевич В.С.

ОСОБА_4