АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2010 року м. Львів

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Зубарєвої К.П.,

суддів: Бакуса В.Я., Монастирецького Д.І.,

при секретарі: Качмар М.Я.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановила:

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2010 року у задоволенні вказаного вище позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1, просить його скасувати й ухвалити нове по суті позовних вимог або направити справу на новий розгляд, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що суд не врахував, що між сторонами був укладений договір позики в якому були передбачені всі цивільно-правові наслідки невиконання його умов, втому числі щодо одержання від позичальника процентів від суми позики та право на отримання неустойки у разі порушення боржником своїх зобовязань, передбачених договором.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідачі у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки не повідомили.

У відповідності до ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. А відтак колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності осіб, які не з`явилися.

Встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 06 серпня 2008 року укладено договір позики (а.с.9), за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 надав позичальнику позику в розмірі 24 000 грн. на строк до 12 вересня 2008 року з нарахуванням (із врахуванням змін до договору позики від 21.10.08 р. (а.с.11) 0,3 відсотка за кожен день користування позикою. Крім того, договором передбачено, що у разі прострочення позичальником сплати відсотків, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5 відсотка від загальної суми позики та суми прострочених зобовязань (п.3.2). Також договором передбачено сплату штрафних санкцій у розмірі 40% на неповернену суму позики, відсотків та пені більш як на 10 днів (п.3.3).

06 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки щодо повного зобовязання поручителя перед позивачем нести відповідальність за зобовязання позичальника (а.с.10).

Відмовляючи у задоволені позову районний суд виходив з того, що фактично основна сума боргу погашена 10 квітня 2009 року; щодо застосування ст.625 ЦК України позивач свої вимоги не уточнював, а надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається.

Але з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

За таких обставин висновок суду про те, що надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається, суперечить нормам матеріального права.

Встановлено, що стверджується платіжним дорученням № 61 від 10 квітня 2009 року та випискою з карточного рахунку позивача, останній отримав 26 399 грн. в погашення договору позики (а.с.18). А відтак, враховуючи протермінованість виконання зобовязання, позивач, у відповідності до укладеного договору та ст.537 ЦК України, зарахував 2 592 грн. як проценти за користування позикою з 06.08.2008 року по 12.09.2008 року (24 000 грн. : 100% х 0,3% = 72 грн. за один день користування позикою, 72 грн. х 36 дні = 2 592 грн.); 16 992 грн. як пеню за прострочення повернення основної суми позики з 13.09.2008 року по 06.05.2009 року (24 000 : 100 х 0,5% (згідно договору, хоча позивач добровільно зменшив розмір відсотків до 0,3) = 120 грн. за один день прострочи, 120 грн. х 236 дні (до дня подання позову = 28 320 грн.) та 6 815 грн. як часткова сплата штрафних санкцій за невчасне виконання боргових зобовязань (24 000 : 100 х 40% = 9 600 грн.).

А відтак, представлений позивачем розрахунок зазначених зарахувань (а.с.5) на час подання позову відповідає дійсності. Тому, з урахуванням наведених розрахунків та сплачених коштів, сума невиконаних боргових зобовязань відповідачів становила 26 785 грн. із них 24 000 основна сума позики та 2 785 грн. непогашених штрафних санкцій.

Під час розгляду справи позивач 25 лютого 2010 року збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів 43 297 грн. боргу, що складається з основної суми боргу 24 000 грн., пені 9 456 грн. за час прострочення з 13.08.2009 р. по 25.02.2010 року (24 000 : 100 х 0,2% (хоча договором передбачено 0,5 %) = 48 грн. х 197 днів) та 7 056 грн. боргу по пені за прострочення з 13.09.08 по 06.05.09 р. та 2 785 грн. непогашених штрафних санкцій.

В той же час, колегія суддів, з урахуванням того, що загальний розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, яких зазнав позивач внаслідок порушення зобовязання відповідачами, та суми позики, з урахуванням ступеня виконання зобовязань боржниками, що стягнення всього розміру неустойки негативно позначиться на інтересах боржників та з урахуванням загальних засад цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності, вважає за можливе, на підставі ч.3 ст.551 ЦК, зменшити розмір неустойки до суми фактично сплаченої (26 399 грн., а с.с18).

А відтак, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суми основного боргу 24 000 гривень.

Оскільки позивачем було сплачено судовій збір в сумі 397,93 грн. (а.с.8, 58, 91) та 240 грн. ІТЗ (а.с.6,7,110), такі підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2010 року скасувати й ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 24 000 (двадцять чотири тисячі) грн. на виконання договору позики, 397 грн. 93 коп. сплачених судового збору та 240 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В решті задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання нею законної сили.

Головуючий: Зубарєва К.П.

Судді: Бакус В.Я.

ОСОБА_4