Справа № 2-6113/10
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

10 грудня 2010 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Федій О.М.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору удаваним правочином, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 20 вересня 2010 року звернулася в суд з позовом до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» визнання кредитного договору удаваним правочином.

Посилалася на те, що 16 травня 2007 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір № 2620 про надання їй кредитних коштів в розмірі 70 000 доларів США з використанням кредитних коштів за цільовим призначенням для придбання нежитлового приміщення (перукарні).

Вказувала, що насправді кредитний договір був удаваним з метою приховання іншого правочину, який позивач та банк вчиняли в дійсності, а саме надання кредиту в національній валюті України, оскільки придбання нерухомого майна проводилося в гривні.

Крім того, під час укладання кредитного договору, відповідач не попередив позивача про те, що вона несе валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором. Положення кредитного договору щодо валюти кредитування суперечать нормам законодавства.

Вважає, що подальше виконання зобовязань за кредитним договором на умовах, що в ньому діють, на даний час є несправедливим. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті розраховувала на те, що суттєва зміна обставин не наступить.

В поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 просила визнати кредитний договір № 2620 від 16 травня 2007 року, укладений між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» удаваним правочином, просила визнати його укладеним в національній валюті України в сумі 398950 грн. на умовах, визначених в договорі. Просила також внести зміни до кредитного договору, за яким п. 2.1. викласти в іншій редакції та змінити додаток № 1 до кредитного договору. Також просила суд зобовязати відповідача здійснити перерахунок нарахування штрафних санкцій та пені за несвоєчасну оплату кредиту та застосувати наслідки удаваного правочину.

В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду заяву, посилаючись на викладені в ній обставини.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 16 травня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем укладено кредитний договір № 2620, за яким ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» надав позивачу кредит в сумі 70 000 доларів США з оплатою за процентною ставкою 12 % річних для використання за цільовим призначенням для придбання нежитлового приміщення за адресою м. Полтава, вул. Калініна, 42.

Згідно з нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пункт 1 ст. 99 Конституції України, ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 3 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», які визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, а обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Можливість вираження грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті прямо передбачено Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України) та іншими нормативно-правовими актами.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 533 цього ж Кодексу, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У нормах ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями), зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону.

Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування як валютні операції в іноземній валюті.

Тобто, відповідач ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» має право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (що також передбачено Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 275 від 17.07.2001), тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що посилання позивача в поданій до суду заяві на те, що укладення договору в іноземній валюті не відповідає вимога чинного законодавства, на заслуговує на увагу.

Згідно ч.1, 2 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, мета удаваного правочину, це приховати інший правочин, для досягнення цієї мети повинні бути умисні дії сторін.

Як встановлено судом, при укладенні кредитного договору від 16 травня 2007 року № 2620 сторони в п. 2.1. договору валютою кредитування визначили долар США. Отримання позивачем за кредитним договором саме 70000 доларів США підтверджується заявою про видачу готівки, на якій міститься підпис позивача ОСОБА_1

Посилання позивача на те, що кредитні кошти надавалися за цільовим призначенням для придбання нерухомого майна, розрахунки за придбання якого відповідно до умов договору купівлі-продажу здійснювалися в українській гривні, жодним чином не свідчить про удаваність кредитного договору.

Також судом встановлено, що відповідно до п. 4.1. кредитного договору сторони також визначили, що проценти за користування кредитними ресурсами також сплачуються у валюті кредитування, тобто, зобовязання сторони виразили в іноземній валюті, розрахунки за договором також здійснювали в іноземній валюті - в доларах США.

Тому суд приходить до висновку, що укладенням кредитного договору сторони мали на меті саме надання ОСОБА_1 в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів в сумі 70000 доларів США, що ними і було здійснено. Підстави для визнання кредитного договору таким, що вчиненою з метою приховання іншого правочину (удаваним правочином) та для застосування наслідків удаваного правочину відсутні.

Також як вбачається з укладеного між сторонами кредитного договору, сторони при його укладенні передбачили можливість зміни вартості кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу або інших показників, що характеризують конюнктуру фінансових ринків. Тому посилання позивача на те, що в момент укладення договору виходила з того, що зміна обставин, а саме зміна курсу долара США до української гривні, не настане, є безпідставним.

Також судом встановлено, що кредитний договір № 2620 від 16 травня 2007 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені.

Посилання позивача на те, що не була попереджена письмово про те, що несе валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором, не спростовують правомірність укладеного кредитного договору.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, про відсутність підстав, встановлених нормами Цивільного кодексу України доля визнання правочину удаваним, тому вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 11, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору удаваним правочином відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Н.Л.Яковенко

10.12.2010