РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-221/10

Провадження № 2-221/10

01.06.2010

01 червня 2010 року Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Сугачовій О.О.,

за участю секретаря Нечаєвої К.О.,Дроботової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-ті особи: Московська районна в м. Харкові рада, ОСОБА_4 про визначення часток у спільної сумісної власності, визначення порядку користування квартирою, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про визначення часток у спільній сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про поділ майна, що є в спільній сумісної власності, визначення розміру часток співвласників, визначення порядку користування квартирою та виселення, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів, яким просить визначити частки в квартирі № 107, що розташована по вул. Ком. Корка,12 в м. Харкові, визначивши, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить по 1/3 частини зазначеної квартири, виділивши позивачу у власність 1/3 частину квартири; визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши позивачу у користування кімнату площею 9,8кв.м., іншим співвласникам залишити у користуванні кімнату, площею 17,4 кв.м., кухню, туалет. 5оридор. вбудовану шафу залишити у загальному користуванні.

ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до відповідачів, яким просить визначити, що її частка в праві власності на квартиру № 107 будинку № 12 ар вул. ОСОБА_5 та частки відповідач є рівними та складають 1 /3 частину у кожного.

ОСОБА_2 в свою чергу звернулася до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яким просить поділити квартиру АДРЕСА_1, яка перебуває у спільній загальної власності, виділивши ОСОБА_2 64/100 частини власності, що відповідає 17,4 кв.м. жилої площі квартири; виділити ОСОБА_1 і ОСОБА_3 кожному по 18/100 частини квартири, що складає 9,8 кв.м. жилої площі; визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши позивачу жилу кімнату, площею 17,4кв.м., балкон, площею 2,8 кв.м., відповідача виділити жилу кімнату 9,8 кв.м; місця загального користування: кухню, площею 6,6кв.м., туалет, площею 1,1 кв.м., ванну кімнату, площею 2,0кв.м., коридор, площею 6,8 кв.м., вбудовані шафи, площею 0,7кв.м. і вхід квартиру залишити у загальному користуванні, а також просить виселити ОСОБА_6 із вказаної квартири як тимчасового мешканця із-за неможливістю сумісного проживання без надання іншого жилого приміщення.

В обгрунтування вимог основного позову ОСОБА_1 зазначив, що двокімнатна ізольована квартира, загальною площею 45,2кв.м., жилою площею 27,2 кв.м. АДРЕСА_2 отримана у 1996р., складається із кімнат, площею 9,8кв.м. та 17,4кв.м. На підставі свідоцтва про право власності вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_1, сестрою ОСОБА_3 та матір'ю - ОСОБА_2 від 26.01.2005р. З часу заселення в квартиру визначився порядок її користування, а саме, позивач займає кімнату 9,8 кв.м., матір займає кімнату 17,4 кв.м. Сестра до шлюбу займала кімнату разом із матерію, на сьогоднішній час в квартирі не проживає. ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 0.0. з дозволу інших співвласників у вказаній кімнаті проживає разом із дружиною. З відповідачем ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки, усі розбіжності виникають із-за не визначення часток у праві власності. Просить вимоги основного та зустрічного позову ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі, відмовивши в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2

Представник ОСОБА_1 у повному обсязі підтримав вимоги позову останнього, не заперечувала щодо задоволення позову ОСОБА_3, вважаючи вимоги позву ОСОБА_2 необгрунтованими, належним чином не підтвердженими.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не визнала повністю, оскільки відпрацювала 20 років на підприємстві і отримала спірну квартиру, у 1993р. відпрацювала 140 годин при здачі будинку, самостійно провадила ремонтні роботи тощо, діти участі не приймали, сплачувати комунальні послуги вирішили після подачі позову, тому вважає, що виділення усім у власність рівні частки є несправедливим, а її частка повинна бути збільшена. Сімейні стосунки різко погіршились із-за вселення невістки - ОСОБА_4, дозволу на проживання якої ОСОБА_2 не надавала. У зв'язку із сумісним проживанням з дружиною сина постійно ви никають суперечності та сварки, неодноразово викликалась міліція, тобто сумісне проживання у однієї квартирі є неможливим. Просить у позові ОСОБА_1 відмовити повністю, вимоги зустрічного позову задовольнити.

Представник відповідача повністю підтримав позицію ОСОБА_2, вважаючи позови ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в частині визначення рівних часток у власності необгрунтованими, вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 такими, що відповідають дійсності і підлягають повному задоволенню.

ОСОБА_3 підтримала позов ОСОБА_7 і вимоги свого зустрічного позову, зазначивши, що ствердження ОСОБА_2 неправдиві, спростовуються наданими доказами і вимоги її зустрічного позову не законні.

ОСОБА_4 підтримала основний і зустрічний позов ОСОБА_3, заперечуючи щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2, оскільки вселилась у спірну квартиру як дружина ОСОБА_1,при цьому, його матір надавала таку згоду, однак в подальшому стосунки різко погіршились, ОСОБА_2 провокує сварки і не дає нормальному сумісному проживанню у квартирі, з боку їх сім'ї сплачуються комунальні послуги своєї частки, провадились косметичні ремонти. Просить задовольнити позов ОСОБА_1 і ОСОБА_3, відмовивши в позові ОСОБА_2

Представник Московської районної в м. Харкові ради в судове засідання не з'явився, надавши заяву прослухання справи

за його відсутністю.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані суду докази надійшов до наступного.

Відповідно до вимог ст.. 60 ІДПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована на праві спільної сумісної власності на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2005р. (а.с. 6).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності.

Відповідно до правил ч.2,3 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, суд вважає, що вимоги первісного позову ОСОБА_1 в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності та зустрічний позов ОСОБА_3 підлягають задоволенню і частки усіх співвласників спірної квартири становлять по 1/3 її частини, з припиненням припиненням права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Однією із вимог зустрічного позову ОСОБА_2 є збільшення своєї частки в праві власності у спірної квартири у вигляді 64/100 частини, в обгрунтування чого, позивач стверджує, що спірна квартира надана державою за 20річну працю, вона самостійно її утримувала, провадила ремонти, самостійно виховувала дітей, вивчила, що має суттєве значення для визначення її частки, ніяких договорів з дітьми, які в встановлювали спільну сумісну власність не укладали.

Разом з цим, суд вважає доводи ОСОБА_2 необгрунтованими та помилковими, оскільки судом встановлено, що ордер на житлове приміщення № 113238 від 29.01.1996р. виданий ОСОБА_2 з сім'єю із трьох осіб: дітей - ОСОБА_1 і ОСОБА_7 на право заняття жилого приміщення в квартирі АДРЕСА_4, що складається із двох ізольованих кімнат, при цьому, діти ОСОБА_2 на той час були неповнолітніми, не працювати, навчались, ОСОБА_1 служив в армії, тому отримувати дохід для придбання, утримання житла, приймати участі в його поточних ремонтів, сплату комунальних послуг тощо можливості не мали, тобто посилання ОСОБА_2 на положення ч.4 ст. 368 ЦК України є безпідставними.

Отже, суд прийшов до висновку, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 в частині збільшення її частки у праві власності не підлягають задоволенню, як необгрунтовані, належним чином не доведені.

Далі, позивачами ОСОБА_1 за основним позовом та ОСОБА_2 за зустрічним заявлені вимоги щодо визначення порядку користування квартирою № 107 по вул.. Ком. Корка, 12 в м. Харкові із запропонованими варіантами з урахуванням часток кожного із співвласників згідно вимог позовів.

Із довідки КП «Жилкомсервіс» Московської філії, дільниця № 37 від 06.05.2008р. вбачається, що в квартирі № 107 за адресою: м. Харків, вул.. Ком. Корка, 12 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (а.с.5).

Судом встановлено і не спростовується сторонами, що між співвласниками з часу вселення склалося фактичне користування квартирою, а саме: ОСОБА_2 разом із донькою мешкали в кімнаті, площею 17,4 кв.м.. ОСОБА_1 в кімнаті, площею 9,8кв.м., інші приміщення в загальному користуванні, разом з цим, з 2005р. в спірній квартирі ОСОБА_3 не проживає.

Відповідно до ч.І, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.З ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Судом встановлено, що усім співвласникам спірного житлового приміщення повинно належать по 1/3 частини двокімнатної ізольованої квартири.

Стаття 183 ЦК України зазначає, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до положень ч.2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускаггься згідно із законом або є неможливим за ч.2 ст. 183 ЦК України, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співаників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Таким чином, суд надійшов до висновку, що вимоги позивачів стосовно визначення порядку користування спірною квартирою з урахуванням належних їм часток згідно наданих варіантів неможливий на підставі викладеного вище, інших доказів суду не надано.

Далі, ОСОБА_2 просить виселити із спірної квартири дружину ОСОБА_1, що мешкає разом із останнім в його кімнаті, як тимчасового мешканця та за неможливістю сумісного проживання, посилаючись на норми ст..ст.98,116 ЖК України.

Відповідно до ст.. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Так судом встановлено, що ОСОБА_4, як дружина ОСОБА_1 с 2006р. вселилась у квартиру АДРЕСА_5 2 в м. Харкові, де і мешкає по сьогоднішній час.

Отже, ОСОБА_1, як власник 1/3 частини вказаної квартири мав право розпоряджатися стосовно проживання своєї дружини, без надання згоди інших співвласників.

Доводи ОСОБА_2 що проживання відповідача ОСОБА_4 є незаконним та як тимчасового мешканця, носять необгрунтований характер, оскільки відповідно до ст.98 ЖК України ОСОБА_4 не є тимчасовим мешканцем.

Посилання на той факт, що сумісне проживання з невісткою не можливим, по причині протиправної поведінки останньої, належним чином не підтверджені.

Постанови про відмову у порушення кримінальної справи за зверненнями ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не с доказом протиправної поведінки, а лише підтверджують виникли неприязні стосунки між сторонами на грунті суперечливих питань щодо поділу квартири, її користуванням і ніяким-чином не свідчать про противоправну поведінку ОСОБА_4

Із акту СМО № 201-е від 23.01.2007р. встановлено, що у ОСОБА_2 має місця легке тілесне ушкодження, разом з цим із надання такого доказу не вбачається, що саме ОСОБА_4 таке тілесне ушкодження вчинено.

Відповідно до правил ст.. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним.

систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним

порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб

провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, з боку ОСОБА_2 не підтверджені факти, які б підпадали під положення вищевказаної норми закону.

Пояснення свідків ОСОБА_8, Корнієнко В,М, ОСОБА_9 підтвердили факт неприязних відносин між ОСОБА_2 з сином і невісткою, які почались після одруження останніх і до вселення ОСОБА_4

Пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 також підтвердили факт наявності неприязних стосунків. виниклих після весілля сина і те, що проживання у квартирі ОСОБА_4 було безперешкодним.

Отже, пояснення свідків сторін не спростовують встановленого у змісту рішення та є підтвердженням виниклого конфлікту між співвласники спірної квартири.

На підставі вищевикладеного, суд надійшов до висновку, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 підлягають задоволенню у повному обсязі, позов ОСОБА_1 і зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись : ст.ст. 16,150 ЖК України суд.

10,11,27,60,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 183, 355, 358, 364, 370, 372 ЦК України і ст.ст.

вирішив:

Позов ОСОБА_1, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково, зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визначити за ОСОБА_1, ОСОБА_2 та за ОСОБА_3 по 1/3 частини квартири АДРЕСА_3, за кожним.

В задоволені позову ОСОБА_1 та зустрічному позову ОСОБА_2 в іншої їх частин відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом двадцяти днів після прання заяви про оскарження рішення.

Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя