ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
справа № 2-1085/10
провадження № Б/н 1334
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2010 р. Дарницький районний суд м.Києва в особі судді Вовка Є.І., при секретарі Іващенко К.В., в судовому засіданні по розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк щодо трудових відносин,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просив: стягнути з відповідача на користь позивача: заробітну плату з 1 січня 2009 року в повному обсязі з урахуванням встановленої персональної надбавки в розмірі 86262 грн.; вихідну допомогу при звільненні за ініціативою адміністрації в розмірі 14377 грн.; відшкодування за затримку повного розрахунку при звільненні з 3 по 16 квітня 2009 року в розмірі 14757 грн. 90 коп.; премію за січень-березень 2009р. в розмірі 5916 грн.; оплату чергової відпустки з 2.03 по 2.04.2009р. в розмірі 23039 грн.; компенсацію за 60 днів невикористаної відпустки в розмірі 63248 грн. 18 коп.; моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

В обґрунтування вимог заяви позивач, зокрема зазначив, що з лютого 1998 року по 2 квітня 2009 року працював у відповідача. З жовтня 2007 року йому була встановлена і виплачувалася персональна надбавка в розмірі 14377 грн., яка виплачувалася до січня 2009 року. З січня 2009 року виплата заробітної плати позивачу без попередження здійснювалась без персональної надбавки, в порушення норм діючого законодавства, в тому числі, ст.ст.32, 94, 97, 103 Кодексу законів про працю України, ст.1, 2, 29 Закону України „Про оплату праці та істотних умов трудового договору.

2.04.2009 року позивач звільнений з Закритого акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Проте, в порушення вимог ст.116 Кодексу законів про працю України, відповідач частково розрахувався з позивачем лише 16 квітня 2009 року, при цьому про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган не повідомив працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому, внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у повному обсязі, тобто з персональною надбавкою, заборгованість відповідача перед позивачем складає: по заробітній платі з 1 січня 2009 року в повному обсязі з урахуванням встановленої персональної надбавки в розмірі 86262 грн.; по вихідній допомозі при звільненні за ініціативою адміністрації в розмірі 14377 грн.; по відшкодуванню за затримку повного розрахунку при звільненні по 16 квітня 2009 року в розмірі 14757 грн. 90 коп.; по премії за січень - березень 2009р. в розмірі 5916 грн.; по оплаті чергової відпустки з 2.03 по 2.04.2009р. в розмірі 23039 грн.; по компенсації за 60 днів невикористаної відпустки в розмірі 63248 грн. 18 коп.

Крім того, вказаними протиправними діями відповідач завдав позивачу моральну шкоду на суму 50000 грн., в тому числі, оскільки дії відповідача принизили та образили позивача, його професійну гідність.

Під час судового розгляду справи позивач та його представник просили позов задовольнити.

Представник відповідача визнала позов частково, щодо факту несвоєчасного розрахунку відповідача з позивачем при звільненні останнього та стягнення середнього заробітку за період до моменту нарахування розрахункових коштів на картковий рахунок позивача. Пояснила, що відповідач письмово не повідомляв позивача про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Вважала, що решта позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки вони є незаконними, безпідставними та необгрунтованими. В тому числі, пояснила, що встановлення та скасування персональних надбавок співробітникам відповідача, є компетенцією останнього, тому відповідно до наказу №СП-2008-1238 від 31.12.2008р. щодо обмеження строку дії персональних надбавок, відповідач правомірно після 31.12.2008р. не нараховував позивачу персональну надбавку.

Проаналізувавши наведені дані, матеріали справи, в тому числі, розрахунок заборгованості та заперечення відповідача, а також копії: посвідчення позивача (а.с.8); наказів про призначення та звільнення позивача (а.с.9, 37, 69); розрахункових листків позивача (а.с.10-14, 70); табеля співробітника (а.с.15); квитанції транзакції від 16.04.2009р. (а.с.16); листа позивачу від 25.05.2009р. (а.с.17); посібників (а.с. 18-21, 40-48); наказу відповідача №З.ВМ-ПП-2007-4359 від 5.10.2007 року (а.с.З8); витягу з наказу відповідача №СП-2008-1238 від 31.12.2008р. (а.с.39); наказу та Положення про управління мотивацією співробітників ПриватБанку (а.с.49-65); наказу щодо зміни штату відповідача №КТ-БТ-2009-6 від 30.01.2009р. (а.с.66-68),

суд вважає, встановленими такі факти:

-з 18 лютого 1998 року по 2 квітня 2009 року ОСОБА_2 працював у відповідача, за трудовим договором;

-наказом відповідача №Э.DN-ПП-2007-4359 від 5.10.2007 року (а.с.38), позивачу було встановлено надбавку в сумі 14377 грн. та скасовані всі раніше встановлені надбавки;

-наказом відповідача №СП-2008-1238 від 31.12.2008р. було обмежено строк дії персональних надбавок датою 31 грудня 2008 року, встановлених співробітникам відповідача та обмежено автоматичне продовження діючих надбавок; з січня 2009 року

нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснювалась без персональної надбавки;

-2.04.2009 року позивач звільнений з Закритого акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк () на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України;

-відповідач провів повний розрахунок з позивачем 16 квітня 2009р.

З ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України вбачається, що заробітна плата повинна виплачуватися працівникам не рідше двох разів на місяць.

З положень ч.1 ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України вбачається, що: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме належить: стягнути з Закритого акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк (), на користь ОСОБА_2 відшкодування за затримку повного розрахунку при звільненні в сумі 5608 грн. 90 коп.

Суд вважає, що відшкодування за затримку повного розрахунку при звільненні належить рахувати виходячи з суми персонального окладу позивача 8814 грн., за період з 3 по 16 квітня 2009р. При цьому, суд вважає, безпідставними заперечення відповідача щодо посилання іншу дату нарахування коштів на картковий рахунок позивача, оскільки, про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум, що відповідач не зроби зі своєї вини.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для

ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи викладене, суд вважає, що належить відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Так, в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди належить відмовити, оскільки суд вважає, що позивачем не надано належних доказів та не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди внаслідок вказаних дій, які визнані судом неправомірними.

В задоволенні решти позовних вимог належить відмовити, оскільки всі вони грунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм діючого законодавства, в тому числі, ст.ст.32, 94, 97, 103 Кодексу законів про працю України, ст.1, 2, 29 Закону України „Про оплату праці, щодо нарахування та виплати йому персональної надбавки. При цьому, позивачем не доведено наявність укладеного між сторонами трудового договору, який би передбачав виплату позивачу персональної надбавки, в тому числі, в сумі 14377 грн.

Так, з ч.2 ст.2 Закону України вбачається, що: додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Будь-яких доказів щодо існування вказаних обставин позивач не надав.

Відповідно до положень ст.146 Кодексу законів про працю України, за особливі трудові заслуги працівники представляються у вищі органи до заохочення, до нагородження орденами, медалями, почесними грамотами, нагрудними значками і до присвоєння почесних звань і звання кращого працівника за даною професією.

Крім того, саме аналогічним до наказу №СП-2008-1238 від 31.12.2008р., наказом відповідача № Э.DN-ПП-2007-4359 від 5.10.2007 року (а.с.38),позивачу було встановлено вказану надбавку в сумі „14377 та скасовані всі раніше встановлені надбавки.

Таким чином, враховуючи норми діючого законодавства, вказані вимоги правових актів, Положення про управління мотивацією співробітників ПриватБанку (а.с.51-65), зміст правовідносин між сторонами, суд вважає встановленим, що питання встановлення та скасування персональних надбавок відповідачем позивачу, знаходилось в компетенції відповідача, а тому відповідно до наказу №СП-2008-1238 від 31.12.2008р. щодо обмеження строку дії персональних надбавок, відповідач правомірно після 31.12.2008р. не нараховував позивачу персональну надбавку.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі належить розподілити таким чином: судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 56 грн. 09 коп. стягнути з Закритого акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк в доход держави; судові витрати по справі у вигляді витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн. стягнути з Закритого акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк на користь ОСОБА_2; решту судових витрат віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 208, 209, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (), на користь ОСОБА_2 відшкодування за затримку повного розрахунку при звільненні в сумі 5608 грн. 90 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 56 грн. 09 коп. стягнути з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в доход держави.

Судові витрати по справі у вигляді витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн. стягнути з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2.

Решту судових витрат віднести за рахунок держави.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя