РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2010 року

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Туренко С.І.,

при секретарі Сокирко О.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Укрхіменерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Укрхіменерго» про поновлення на роботі, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він працював директором Сєвєродонецького підприємства «Енергохімремонт» з 02.02.1969 року. Згідно наказу Міністерства промисловості України № 16 від 28 січня 1994 року підприємство перетворено у відкрите акціонерне товариство «Укрхіменерго». 22.05.1995 року на підставі рішення Установчих загальних зборів акціонерів (протокол №1 від 20.05.1995 року) позивача було обрано президентом ВАТ «Укрхіменерго». 23.12.2001 року позивача звільнили з посади президента ВАТ «Укрхіменерго» у зв'язку з рішенням позачергових загальних зборів від 23.12.2001 року, наказ № 145 від 24.12.2001 року. Підставою для звільнення у трудовій книжці вказана ст. 431 ч. 1 абз. 7 КЗпП України. В порушення статті 47 КЗпП України йому не була видана копія наказу про звільнення з роботи, не видана трудова книжка та не проведено розрахунок. Позивач неодноразово звертався до адміністрації ВАТ «Укрхіменерго» з проханням видати йому трудову книжку, та лише після звернення до Прокуратури м. Сєвєродонецька, 03.10.2003 року йому була видана трудова книжка. Копію наказу та виписку з протоколу зборів, на підставі якого його звільнено, позивачу так і не вручили. Довідку про розмір заробітної плати також не видали. Тому позивач вважає звільнення незаконним і просив суд поновити його на роботі на посаді президента ВАТ «Укрхіменерго», а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2001 року по день поновлення на роботі.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду позовну заяву про зміну позовних вимог, в якій вказав, що з ціллю уточнення позовних вимог просить стягнути з відповідача ВАТ «Укрхіменерго» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.12.2001 року по 17.03.2005 року в сумі 78876 гри. 60 коп. та стягнути з відповідача ВАТ «Укрхіменерго» на його користь витрати за надання юридичної допомоги в сумі 3944 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_1 надав до суду позовну заяву від 13.10.2009 року, викладену у новій редакції, в якій вказав, що рішенням загальних зборів акціонерів від 23.12.01р. позивач був звільнений з посади президента - генерального директора відкритого акціонерного товариства «Укрхіменерго». На вказаних загальних зборах були присутні акціонери, які володіли 56,6 відсотками акцій, тоді як відповідно до норми частини 8 статті 41 Закону України від 19.09.91 № 1576-ХІІ «Про господарські товариства» із змінами та доповненнями, «загальні збори визнаються правомочними, якщо в них беруть участь акціонери, що мають відповідно до статуту товариства більш як 60 відсотків голосів». У матеріалах справи на сторінці 57 є копія Статуту відкритого акціонерного товариства Укрхіменерго». У п. 5.2 зазначеного Статуту вказано, що статутний фонд розподілено на 2113460 простих акцій. А у Протоколі загальних зборів акціонерів відкритого акціонерного товариства Укрхіменерго» зазначено, що на зборах було присутніх акціонерів, які володіли 1196863 акціями, що становить 56,6 відсотків голосів. Рішенням Вищого Господарського Суду України всі рішення, які були прийняті на загальних зборах акціонерів товариства від 23.12.01, були визнані незаконними (лист справи 197). Відповідно до пункту 5.3 контракту від 27.04.01 «Керівник може бути звільнений з посади, а даний контракт розірваний з ініціативи Товариства до закінчення строку його дії: а) у разі систематичного невиконання Керівником без уважних причин обов'язків, покладених на нього даним контрактом; б) у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства або обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для Товариства послідували значні негативні наслідки; в) в інших, передбачених законом, випадках». Жоден з цих приводів не мав місця, так як в матеріалах справи не має жодного документу, що підтверджував би наявність вини позивача. У трудовій книжці позивача було зроблено запис за № 26, де зазначено, що позивача було звільнено з посади президента ВАТ «Укрхіменерго» на підставі статті 431 частини 1 абзацу 7 КЗпП України. Але дана норма є процесуальною у трудовому законодавстві, так як визначає порядок звільнення певної категорії працівників, і має назву «Розірванню трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)». Всупереч норми статті 47 КЗпП України «власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи». Але цього зроблено не було. Розрахунок проведений не був, а трудова книжка була видана лише на вимогу прокурора в жовтні 2003 року. Для відновлення порушених прав і охорошованих законом інтересів позивач був змушений звернутися до спеціаліста в області права - приватного підприємця ОСОБА_2, послуги якого коштували позивачу 5 тисяч гривень. Позивач неодноразово уточнював свої вимоги. 19 лютого 2010 року представник позивача надав заяву ОСОБА_1 в якій останній просить керуючись ст. 31 ЦПК України, при винесенні рішення по справі брати до уваги вимоги викладені ними у позовній заяві від 13.10.2009 року та просив суд:

- поновити на попередній роботі ОСОБА_1 у Відкритому акціонерному товаристві «Укрхіменерго» на посаду президента - генерального директора товариства;

- виплатити ОСОБА_1 за рахунок Відкритого акціонерного товариства «Укрхіменерго» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 239164 грн. 09 коп.,

- всі судові витрати, які поніс ОСОБА_1, віднести за рахунок Відкритого акціонерного товариства «Укрхіменерго».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав уточнені позовні вимоги, підтвердив доводи, викладені у позові, просив суд позов задовольнити. Суду пояснив, що його звільнення, яке оформлене 24.12.2001 року, було оскаржено до суду, та оскільки не було на зборах кворуму, воно у судовому порядку було визнано недійсним. Друге засідання зборів відбулося 24.03.2002 року та наказу про його звільнення оформлено не було. Наказ про його звільнення суперечить нормам КЗпП України та взагалі не відповідає діючому законодавству. Його не ознайомили з наказом про його звільнення у встановлений строк. Про звільнення йому стало відомо 24 чи 25.12.2001 року. 23.12.2001 року відбулися збори, потім було захвачено територію підприємства та його не пустили на підприємство та повідомили, що його було звільнено на підставі рішення зборів. Проводили ревізію на підприємстві, хотіли порушити у відношенні нього кримінальну справу. Копію наказу про звільнення він отримав через півтора роки. Повідомлення про необхідність з'явлення до відділу кадрів до нього не надходило. Трудову книжку йому видали у жовтні 2003 року, після звернення до прокурора м. Сєвєродонецька. Він працював на посаді президента підприємства. У вересні 2002 року він надавав згоду на призначення його почесним президентом, у трудовій книжці про це не зазначалося, оскільки це просто звання, він на роботу не приходив, заробітну плату за це ніколи не отримував. Коли він ще працював на ВАТ «Укрхіменерго» він отримував заробітну плату як генеральний директор, а не як президент. Генерального директора ніхто не звільняв по сьогоднішній день, наказу про звільнення його з посади генерального директора немає. 30.10.2003 року він звернувся до суду, а раніше він не звернувся оскільки йому не давали трудову книжку та його не пускали на підприємство. Він був змушений звернутися для припинення цього беззаконня до прокурора м. Сєвєродонецька. Та коли йому повернули трудову книжку, він звернувся до суду.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав уточнені позовні вимоги позивача, підтвердив доводи, викладені у позові, просив суд позов задовольнити. Суду пояснив, що ним було зроблено свій розрахунок розміру заробітку за час вимушеного прогулу, а позивачем було зроблено свій розрахунок. Позовну заяву було подано лише 30.10.2003 року, оскільки у грудні 2001 року фактично позивача не пускати на підприємство та повідомили йому усно про рішення зборів акціонерів, але ніяких документів, які б підтверджували факт його звільнення, позивачу не надали. Та коли за допомогою прокурорського звернення позивач отримав відповідні документи, у тому числі і трудову книжку, у нього з'явилося юридичне право звернутися до суду, що ним і було зроблено. А звертатися позивачу до цього моменту до суду, обґрунтовуючи свої вимоги голослівними чутками охоронців підприємства, не мало сенсу. Позивачу як почесному президенту нараховувалася винагорода у вигляді заробітної плати, але він її не отримував, та відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач її отримував. Підприємство працює на підставі статуту, але у статуті взагалі не зазначено такого поняття як почесний президент. Рішення зборів акціонерів від 23.12.2001 року відповідно рішення суду визнано недійсним, оскільки на зборах були присутні 56,6 % акціонерів, а згідно Закону України «Про господарські товариства» збори є дійсними коли на них присутні 60% та більше відсотків акціонерів. А тому і звільнення позивача було незаконним. Позивач дійсно пропустив місячний строк для звернення до суду, але він його пропустив з поважних причин. Позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 надала до суду письмові заперечення на позовну заяву, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі. Суду пояснила, що вся історія почалася з загальних зборів акціонерів 23.12.2001 року. Позивач та його представник вказують на те, що ці збори були проведені всупереч законодавству через те, що не було належного кворуму, але це не відповідає дійсності. Луганське територіальне управління з цінних паперів проводило контроль за реєстрацією акціонерів саме на загальних зборах акціонерів 23.12.2001 року, відповідно до чого склали протокол, в якому зазначалося, що на загальних зборах акцій зареєстровано 62,3% від статутного фонду. Тому загальні збори відбулися відповідно до законодавства. Крім того, цей протокол було підписано і позивачем ОСОБА_1 та він був присутній на цих зборах. У всіх справах, які розглядалися судами протягом 2001-2004 року брав участь ОСОБА_1 як третя особа, давав свої пояснення, підтримуючи позовні вимоги позивача, тобто це доказує той факт, що ОСОБА_1 знав про своє звільнення у грудні 2001 року та намагався довести незаконність його звільнення. Крім того, відразу після звільнення ОСОБА_1 неодноразово надсилалися повідомлення ВАТ «Укрхіменерго» про необхідність отримання трудової крйжки та прийому-передачі справ новому керівництву, про що є свідчення у матеріалах справи, а саме три повідомлення. На цих повідомленнях вказано робітниками пошти, що ОСОБА_1 як отримувач відмовлявся від отримання цих повідомлень. Це свідчить також про те, що ОСОБА_1 не хотів отримувати трудову книжку протягом майже трьох років з 2001 по 2003 роки. Тому ВАТ «Укрхіменерго» робило все необхідне для того, щоб позивач вчасно отримав трудову книжку. Що стосується розрахунків щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, яких декілька, то вона заперечує проти всіх, оскільки береться середній заробіток за весь останній рік, а згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 1995 року потрібно брати заробіток за останні два місяці для розрахування заробітку за вимушений прогул. Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, враховуючи викладене та посилаючись на ст. 23 КЗпП України, яка встановлює місячний термін для звернення до суду за захистом прав щодо звільнення. Тому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском ОСОБА_1 строку для звернення до суду. Рішення суду, якими було скасоване рішення загальних зборів від 23.12.2001 року, були скасовані апеляційними та господарськими судами. Позивач 06.09.2005 року отримав у касі ВАТ «Укрхіменерго» всі компенсаційні виплати за не використану відпустку у розмірі 6586 грн. та 23.09.2005 року - 1000 грн. Також позивач отримав 23.09.2005 року заробітну плату за 2002 рік як почесний президент у розмірі 866,60 грн. Таким чином, ВАТ «Укрхіменерго» не має будь-якої заборгованості перед позивачем ОСОБА_1 Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропуском звернення до суду.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював директором Сєвєродонецького підприємства «Енергохімремонт» з 02.02.1969 року. Згідно наказу Міністерства промисловості України №16 від 28 січня 1994 року підприємство перетворено у відкрите акціонерне товариство «Укрхіменерго». 22.05.1995 року на підставі рішення Установчих загальних зборів акціонерів (протокол №1 від 20.05.1995 року) позивача було обрано президентом ВАТ «Укрхіменерго».

Судом встановлено, що з позивачем неодноразово укладалися контракти на виконанню функцій керівника підприємства. Згідно копії контракту від 27.04.2001 року укладеного між ВАТ «Укрхіменерго» з однієї сторони та ОСОБА_1, останній був вибраний на посаду президента-генерального директора вказаного підприємства з 27.04.2001 року по 26.04.2004 року. Вказаний контракт сумніву у суду не викликає, та його дійсність підтверджується копією трудової книжки згідно якої позивач прийнятий на посаду президента ВАТ «Укрхіменерго» на підставі рішення звітно-виборного зібрання акціонерів (протокол №1 від 27.04.2001 року).

Рішенням позачергових загальних зборів викладене у протоколі від 23.12.2001 року позивача ОСОБА_1 відкликали (звільнили) з посади президента ВАТ «Укрхіменерго» в зв'язку з неодноразовими порушеннями норм Статуту та ущемленням прав акціонерів, а також в зв'язку з діями, які не відповідають інтересам акціонерів і які володіють в сукупності більш чі 50% акцій.

Вказане рішення позачергових загальних зборів товариства на даний час є чинним і не скасоване. Тому твердження представника, що рішенням Вищого Господарського Суду України всі рішення, які були прийняті на загальних зборах акціонерів товариства від 23.12.01, бул визнані незаконними є необгрунтованим і доказів на підтвердження зворотного ним суду не надано. Посилання на рішення Вищого Господарського Суду України від 05.02.2003 року безпідставним, оскільки воно стосується рішення позачергових загальних зборів акціонерів ВАТ «Укрхіменерго», яке викладене у протоколі саме від 23.03.2002 року №2.

Згідно копії наказу (розпорядження) № 145 про припинення трудового договору від 24.12.2001 року ОСОБА_6 в зв'язку з відкликанням з посади президента звільнений з посади генерального директора по статті 43-1 КЗпП України.

Звільнення позивача з посади суд вважає незаконним за наступних підстав.

Відповідно до статті 40 КЗпП України за наявності підстави передбаченої в ній розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він може розірвати трудовий договір, укладений як на невизначений строк, так і на погоджений сторонами строк.

Ніяких додаткових загальних обмежень для дострокового розірвання строкового трудового договору законодавством не встановлено: якщо є підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, то власник вправі розірвати і строковий договір і договір, укладений на не визначений строк. Однак, тільки контрактом, у тому числі й укладеним на не визначений строк, можуть бути встановлені обмеження права власника звільняти працівника.

Саме по собі закріплення в законодавстві повноважень відповідного органу, що виконує функції власника, звільняти працівників зовсім не означає право звільняти за відсутності законних підстав. Якщо мова йде про осіб, які мають статус працівників на посадах членів виконавчого органу або ревізійної комісії, то вони можуть бути достроково відкликані (звільнити з роботи), тільки за наявності підстав для припинення трудового договору.

В даному випадку наказ (розпорядження) № 145 про припинення трудового договору від 24.12.2001 року не містить посилань на підстави для припинення трудового договору передбачених статтею 40 КЗпП України, а є лише вказівка статті 43-1 зазначеного Кодексу.

Також, відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року зазначено, що оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП).

Отже, суд вважає, що в даному випадку при звільненні ОСОБА_1 було порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення, а саме звільнення працівника, передбачений КЗпП України і як наслідок позивача було звільнено незаконно.

Однак, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору без поважних підстав в зв'язку з наступним.

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою лише 30.10.2003 року, що підтверджується номером вхідної кореспонденції №18197.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пунктом 4.2. Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року передбачено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 відразу після відкликання його з посади президента ВАТ «Укрхіменерго» перестав з'являтися на підприємстві, направлені повідомлення на його адресу про необхідність з'явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки він не отримував оскільки відмовлявся від отримання, що підтверджується письмовими повідомленнями і поштовими відправленнями на адресу позивача. /т. 1 а.с. 27-32/

Згідно матеріалів службового розслідування №7 видно, що 12 січня 2002 року було складено протокол відмови ОСОБА_1 з'явитися на підприємство для прийому-передачі справ, товарно-матеріальних цінностей, отримання трудової книжки та виписки з наказу про звільнення. /т.1 а.с. 317/

Отже, про порушення своїх трудових прав та видання наказу про звільнення з посади президент-генеральний директор позивач дізнався ще в січні 2002 року, однак постійно ігнорував отримання копії наказу про його звільнення аж до 03.10.2003 року відмовляючись отримувати кореспонденцію направлену на його адресу.

Крім того, судом встановлено і не заперечується сторонами по справі, що позивач ОСОБА_1 особисто був присутнім на позачергових загальних зборах ВАТ «Укрхіменерго», які проводилися 23.12.2001 року.

Також, через деякий час ОСОБА_1 було запропоновано посаду Почесного президента товариства, на що останній дав свою згоду, що підтверджується письмовою заявою від 16.09.2002 року, /т.1 а.с. 41/

В період з 16.09.2002 року по грудень 2002 року за роботу на посаді Почесного президента ВАТ «Укрхіменерго» ОСОБА_1 була виплачена заробітна плата визначена «Положенням про Почесного президента ВАТ «Укрхіменерго», що підтверджується виписками про її нарахування.

Також, позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався в лютому та березні 2003 року до місцевих судів як міста Донецька так і міста Харкова з приводу його звільнення з посади Президента ВАТ «Укрхіменерго». /т.1 а.с. 90, 169-170/

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року встановлені статтями 228, 223 КЗпП (322-08) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Позивач ОСОБА_1 до суду не надавав клопотання про поновлення строку звернення до суду, оскільки вважає, що він його не пропустив і звернувся до суду з заявою в місячний термін після отримання своєї трудової книжки.

Належних та достатніх доказів на підтвердження поважності пропуску місячного строку для звернення до суду про вирішення трудового спору позивачем не було надано. Також позивачем пропущено навіть загальний строк для звернення до суду встановлений терміном в три місяці.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази надані сторонами, суд вважає неможливим поновити позивачу порушений строк для звернення до суду в зв'язку з тим, що його пропущено без поважних причин протягом досить тривалого часу.

Таким чином, в даному випадку суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі відмовити позивачу за пропуском строку звернення без поважних причин.

Посилання позивача на те, що з ним не було проведено розрахунок є необгрунтованими, оскільки представником відповідача було надано всі докази, що з позивачем підприємство розрахувалося у повному обсязі. Вказане підтверджується копіями видаткових касових ордерів.

За таких обставин не підлягають задоволенню вимоги про стягнення понесених витрат позивачем на надання правової допомоги.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, то суд вважає, що судові витрати по справі необхідно віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 233 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Укрхіменерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити в зв'язку з пропуском строку звернення до суду без поважних причин.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення та подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя С.І. Туренко