Справа № 2-443/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2010 року Нижньосірогозький районний суд Херсонської області у складі: головуючого - судді Цесельської О.С., при секретарі Голтаєву І. М., за участю представника позивача - адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Нижні Сірогози Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до філії «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» ВАТ «Нікопольська зернова компанія» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до філії «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» ВАТ «Нікопольська зернова компанія» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, мотивуючи такі вимоги тим, що з 16 квітня 2008 року він працював машиністом тепловозу у філії «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» ВАТ «Нікопольська зернова компанія». 17 вересня 2010 року зранку його повідомили що його брат знаходиться у комі, жити якому залишилося менше доби. В звязку з цими обставинами він написав заяву про відпустку за власний рахунок та надав її безпосередньому керівнику - механіку ОСОБА_3, який поставив резолюцію що не заперечує та повідомив що особисто віддасть заяву директору підприємства. О 17 годині він закінчив роботу та директор підприємства ОСОБА_4 повідомив, щоб він залишився працювати у другу зміну до 24.00 години в звязку з виробничою необхідністю. Також ОСОБА_4 повідомив що не бачив заяви про відпустку за власний рахунок та не буде підписувати заяву про відпустку за власний рахунок і поставив перед вибором - «робота або поїздка на поховання брата». Після такої розмови він зайшов у приміщення вагової та написав заяву про звільнення за власним бажанням, зазначивши дату бажаного звільнення - з 20 вересня 2010 року. З 18 вересня 2010 року по 25 вересня 2010 року він перебував в Росії, що було повязано з похованням брата. По приїзду за місцем мешкання отримав листа про необхідність зявитися до відповідача для отримання трудової книжки. 27 вересня 2010 року зявився на підприємство та отримав трудову книжку з записом про звільнення з роботи за власним бажанням згідно наказу від 20 вересня 2010 року № 154-к. 28 вересня 2010 року рекомендованим листом направив відповідачу заяву про скасування своєї заяви про звільнення за власним бажанням та про своє бажання надалі працювати на підприємстві, яку відповідач отримав 01 жовтня 2010 року. Вважає звільнення незаконним оскільки заяву писав під психічним тиском з боку директора підприємства ОСОБА_4 та відповідачем порушено вимоги ст. 38 КЗпП України щодо звільнення з дня подання заяви, без надання двотижневого строку, прохає визнати незаконним наказ про звільнення від 20 вересня 2010 року та поновити його на роботі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, по мотивам, викладеним в позовній заяві, вказавши, що заяву про звільнення за власним бажанням писав під психологічним тиском з боку керівника ОСОБА_4, який категорично повідомив «або поховання брата або робота» та його звільнили з 20 вересня 2010 року - без дотримання вимог ст. 38 КЗпП України щодо надання двотижневого строку, тому вважає звільнення незаконним.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, мотивуючи такі заперечення тим ,що ОСОБА_2 дійсно працював у філії

«Сірогозький комбінат хлібопродуктів» ВАТ «Нікопольська зернова компанія» машиністом тепловозу.

17 вересня 2010 року він звернувся до ОСОБА_2 з повідомленням про необхідність надурочних робіт у зв'язку з терміновими відвантажувально - розвантажувальними роботами. Разом з тим ОСОБА_2 повідомив що написав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 20 вересня 2010 року у звязку з похованням брата, тому не буде виконувати роботу. Після цього ОСОБА_2 написав заяву про звільнення за власним бажанням з 20 вересня 2010 року. Вважаючи смерть брата позивача та його відїзд до Росії поважною причиною неможливості позивачем продовжувати роботу, розірвати трудовий договір у строк, який прохав працівник, відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України. Психологічного тиску на позивача щодо написання останнім заяви про звільнення не чинив, навпаки, пропонував позивачу після виконання робіт по відвантаженню вагонів відвезти його додому, вважав що позивач міг встигнути виконати необхідну роботу та встигнути на потяг. 23 вересня 2010 року на посаду машиніста тепловозу прийнято іншого працівника, що було зумовлено великим обсягом робіт на підприємстві та наявністю в штатному розписі лише однієї посади машиніста тепловозу.

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_3 пояснив що працює механіком філії «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» ВАТ «Нікопольська зернова компанія». Позивач 17 вересня 2010 року зранку підходив до нього та написав заяву про відпустку за власний рахунок з 20 вересня 2010 року. Ввечері 17 вересня 2010 року йому зателефонував керівник ОСОБА_4 та повідомив що Долина збирається йти додому збиратися їхати до Росії, хоча необхідно терміново завантажити вагони рапсом. Він та ОСОБА_4 вмовляли позивача залишитися загрузити вагони та намагалися знайти компромісне рішення, але Долина сказав що не буде залишатися та буде звільнятися з підприємства. В його присутності ОСОБА_4 не вчиняв тиску на ОСОБА_2 щодо написання останнім заяви про звільнення за власним бажанням.

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_5 пояснив що 17 вересня 2010 року вони протягом дня завантажували вагони. ОСОБА_2 попрохали довантажити вагони, в тому числі прохав і ОСОБА_4 залишитися довантажити вагони, знав що ОСОБА_2 написав заяву за власний рахунок, також прохали ОСОБА_4 щоб той підписав ОСОБА_2 заяву за власний рахунок. Після чого Долина написав заяву про звільнення, ОСОБА_2 був розстроєний, але не чув щоб ОСОБА_4 категорично сказав позивачу «або поховання брата або робота» та ОСОБА_4 не казав що не буде підписувати заяву за власний рахунок позивачу принципово.

Свідок ОСОБА_6 під час судового розгляду пояснив що нічого не чув з приводу розмови між позивачем та керівником ОСОБА_4 щодо звільнення ОСОБА_2

Допитана свідок ОСОБА_7 пояснила що перебувала на своєму робочому місці, на вулиці між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відбулася розмова, при цьому криків чи лайки вона не чула. Після цього до неї звернувся ОСОБА_2 та попрохав її допомогти йому скласти заяву про звільнення за власним бажанням з 20 вересня 2010 року, яку вона на його прохання допомогла скласти, а ОСОБА_2 підписав. При цьому вона вмовляла ОСОБА_2 не писати заяву про звільнення

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з філією «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» ВАТ «Нікопольська зернова компанія» з 15 квітня 2008 року по 20 вересня 2010 року про що свідчать записи в трудовій книжці, (а. с. 5-6). Відповідно наказу №22-од від 30 квітня 2010 року, на філії «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» ВАТ «Нікопольська зернова компанія» з 30 червня 2010 року встановлено суммірований облік робочого часу, (а.с.57).

Згідно заяви від 18 вересня 2010 року наказом № 154-к від 20 вересня 2010 року позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, про що свідчить копія наказу (а.с.31).

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання;... а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Тобто обов'язок попередити адміністрацію про звільнення за два тижні покладено на працівника, проте законодавець не забороняє, а навіть зобов'язує роботодавця звільнити працівника раніше цього строку, якщо це зумовлено неможливістю продовжити роботу.

Оскільки позивач зазначив дату бажаного звільнення, власник підприємства звільнив його в день зазначений в заяві про звільнення.

Судом встановлено і не оспорюється сторонами що позивач після зазначеної ним дати звільнення - 20 вересня 2010 року не працював, тобто залишив роботу, що відповідає вимогам ст. 38 КЗпП України.

Під час судового розгляду встановлено що фактично заяву про звільнення позивача склала від його імені та на його прохання працівник ОСОБА_7, а позивач лише підписав таку заяву, разом з тим, під час судового розгляду позивач зазначав що такі обставини він не оспорює, та таку заяву ОСОБА_7 складала виключно за його проханням, також з його слів зазначивши і бажаний строк звільнення - 20.09.2010 року, позивач не зазначив такі обставини як підставу позовних вимог.

Суд критично відноситься до стверджень позивача про те, що заяву про звільнення за власним бажанням він писав під психологічним тиском на нього з боку керівника ОСОБА_4, оскільки 18 вересня 2010 року ОСОБА_4 категорично повідомив йому «або поховання брата або робота», при цьому не підписав заяву про надання відпустки за власний рахунок з 20 вересня 2010 року, тому він і написав заяву про звільнення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.12.2010 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справам про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не надали пояснень, які б свідчили про наявність примусу з боку керівництва підприємства, зокрема керівника ОСОБА_4 або психологічного тиску на позивача з метою його звільнення; свідчення цих свідків узгоджуються між собою та не є суперечливими.

Таким чином позивач в підтвердження своїх доводів не надав суду доказів в підтвердження того, що на нього з боку керівництва чинили психологічний тиск та заяву про звільнення він написав вимушено.

За таких обставин суд приходить до висновку що відповідач підставно, відповідно до волевиявлення позивача ОСОБА_2 та положень ст. 38 КЗпП України, звільнив його за власним бажанням, тому в задоволення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212. 214 - 215 ЦПК України, ст. ст. 38, 235 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_2 до філії «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» ВАТ «Нікопольська зернова компанія» про поновлення на роботі відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_9