Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 листопада 2010 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Калюжної В.В., при секретарі: Зеленюк Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту в частині недійсним,
в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту в частині недійсним, вказавши, в обґрунтування позовних вимог наступне. 09.06.1996 року померла ОСОБА_3, бабуся позивача. За свого життя ОСОБА_3 склала заповіт, який було посвідчено 08.09.1994 року державним нотаріусом Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 Вказаним заповітом ОСОБА_3 начебто розпорядилась належною їй квартирою № 26 будинку № 27-Б по вул. Панфіловців м. Запоріжжя на користь своїх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_2. Про існування заповіту позивачу ніхто ніколи не розповідав. 17.05.2007 року помер батько позивача ОСОБА_5. Після смерті батька під час оформлення своїх спадкових прав позивач дізналася, що існує заповіт. Позивач вказує, що бабуся останні роки свого життя з 1994 по 1996 роки дуже хворіла. В 1994 році в неї стався перший інсульт, а в подальшому ще декілька, після чого вона знаходилася в безпорадному стані та потребувала постійного догляду та піклування про неї. Позивачу особисто відомо, що бабуся мала розмову з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про піклування за нею дітьми ОСОБА_2. Позивач вважає, що відповідач, пообіцявши бабусі доглядати за нею, ввела її в оману, так як в подальшому ніколи не надавала ніякої допомоги. Позивач зазначає, що за час свого життя бабуся ніколи не мала реального наміру та волевиявлення залишати квартиру або її частину, у спадок своїй дочці - ОСОБА_2. Цей заповіт протирічить будь-яким нормам моралі, вимогам Закону, дійсній волі спадкодавця - заповідача ОСОБА_3 та має бути визнаний судом недійсним. Посилаючись на ст. ст. 48, 56, 57 ЦК УРСР України (1963 року) Позивач просить суд заповіт ОСОБА_3 від 08.09.1994 року, який посвідчено державним нотаріусом Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 2-5734, визнати недійсним в частині повного заповідального розпорядження ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, судові витрати по справі покласти на відповідача.
В судовому засіданні позивач та її представник, підтримали позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві та просять суд задовольнити їх у повному обсязі.
Відповідач позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що 08.09.1994 року її мати склала заповіт на ОСОБА_5, її брата, та на неї - на належну матері на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Про заповіт були повідомлені всі родичі, в тому числі ОСОБА_5 та відповідач. Улітку 1995 року у ОСОБА_3 стався інсульт. Відповідач знаходилася разом з матірю у лікарні. Після повернення матері з лікарні відповідач з ОСОБА_5 по черзі надавали матері догляд. Постійного догляду ОСОБА_3 не потребувала, оскільки через короткий період часу, самостійно поралася по квартирі. 09.06.1996 року мати померла. Похованням матері відповідач займалася разом з братом. Одразу після смерті матері ОСОБА_5 та відповідач разом звернулися до Восьмої Державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Заповіт на час звернення до державної нотаріальної контори є не змінений та є чинним. Документи на квартиру, заповіт залишалися знаходитися у спадковій квартирі. ОСОБА_5 до самої смерті не мав жодних претензій до відповідача, щодо прийняття нею спадщини відповідно до заповіту. Відповідача вважає, що позов є необґрунтованим, та просила відмовити позивачці в позові повністю.
Представник третьої особи до судового засідання не зявився, про день, час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заперечень на позов суду не надав.
Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_3, на підставі свідоцтва № 571 про право власності, виданого Виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної ради народних депутатів 09.04.1993 року, належала на праві власності квартира АДРЕСА_2.
Згідно свідоцтва про смерть І-ЖС № 027967, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя 10.06.1996 року, ОСОБА_3 померла 09.06.1996 року. Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_2.
Спадкодавець склала заповіт у 1994 році, до набрання чинності новим ЦК України (01.01.2004 року), тому при вирішенні питання про дійсність заповіту, слід керуватись нормами ЦК УРСР 1963 року.
Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено за заповітом.
Відповідно до ст. ст. 534, 541 ЦК (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
За життя ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений 08.09.1994 року ОСОБА_6, державним нотаріусом Восьмої Запорізької нотаріальної контори за реєстровим № 2-5734.
Як вбачається з заповіту, ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 у рівних частках ОСОБА_7 та ОСОБА_2.
Відповідно до ст.544 ЦК УРСР заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу.
Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями, прийнята спадщина визнається належною з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 549 ЦК України, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців.
Як вбачається з копії спадкової справи після смерті ОСОБА_3, яка надійшла на запит суду з Третьої Запорізької державної нотаріальної контори, позивач ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 своєчасно, у встановлений законом 6-місячний термін, звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3
Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.
Згідно свідоцтва про смерть 1-ЖС № 077706, виданого Запорізьким відділом реєстрації актів громадянського стану Головного управління юстиції у Запорізькій області 18.05.2007 року, ОСОБА_5 помер17.05.2007 року.
Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2, яку померлий прийняв після смерті матері шляхом звернення до нотаріальної контори, однак не встиг отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом, бо помер.
Згідно свідоцтва про народження ІІ-ЖС № 340621, виданого Орджонікідзевським відділом ЗАГС м. Запоріжжя 03.04.1979 року позивач є донькою ОСОБА_5 та яка після укладення шлюбу 28.09.2002 року отримала прізвище ОСОБА_1 (свідоцтво про одруження І-ЖС № 094710 від 28.09.2002 року видане Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції).
Згідно до спадкової справи за № 368 за 2007 рік відкритої після смерті ОСОБА_5, вбачається, що позивач 18.03.2008 року отримала від Третьої Запорізької державної нотаріальної контори на своє імя свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.
Позивач в позовній заяві при визнанні заповіту в частині недійсним посилається на ст. ст. 48, 56, 57 ЦК УРСР України 1963 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. За правилами ст. 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.
Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР , угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
Відповідно до ст. 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
При розгляді вимог про визнання угоди недійсною у відповідності із ст. 57 ЦК (1963 року), угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, суд повинен мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені тільки за доведеності таких фактів і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.
Згідно ч. 1 ст. З ЦПК, в судовому порядку підлягають захисту лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб.
Суд приходить до висновку, що у позивача не має підстав звертатися до суду з вимогами визнання заповіту частково недійсним з підстав обману, помилки, погроз так як такі вимоги згідно до ч. 1 ст. 57 ЦК УРСР вправі заявляти лише сам потерпілий, державна чи громадська організації. До жодної із перелічених осіб позивачка не належить, так як, заповіт складений ОСОБА_3 на її дітей, котрі були спадкоємцями належної ОСОБА_8 на праві власності квартири АДРЕСА_1, а позивачка не була спадкоємцем після смерті ОСОБА_3, так як спадщину прийняв її батько та відповідач. Окрім того, на день смерті ОСОБА_3 позивачка була неповнолітньою. Після смерті батька вона вже оформила право власності на належну їй лише 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті свого батька ОСОБА_5
Твердження позивача, про те, що вона дізналася про заповіт лише під час оформлення спадщини після смерті батька не відповідають дійсності, так як всі документи на квартиру разом з заповітом після смерті ОСОБА_3 залишалися бути у спадковій квартирі, про що було відомо й позивачці. З вказаними документами позивач зверталася до Третьої Державної нотаріальної контори за оформленням спадщини після смерті ОСОБА_5 та надавала нотаріусу їх копії.
Як вбачається із матеріалів справи, заповіт складений ОСОБА_3 та посвідчений 08.09.1994 року державним нотаріусом восьмої державної нотаріальної контори, відповідає вимогам чинного законодавства, форма та посвідчення заповіту відповідає вимогам «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».
З пояснень сторін встановлено, що за свого життя ОСОБА_3 будь-яким психічним захворюванням не страждала та при складанні заповіту усвідомлювала свої дії та могла керувати ними.
Твердження позивача щодо невиконання відповідачем обовязків по догляду за матірю не знайшли свого підтвердження, оскільки доказів на підтвердження ненадання відповідачем матеріальної допомоги заповідачеві не надано, крім того, ці обставини не стосуються предмету розгляду справи, оскільки оспорюваний заповіт був складений до захворювання ОСОБА_3 Крім того, заповіт є одностороннім правочином і не передбачає будь-яких обовязків зі сторони спадкоємця на користь спадкодавця.
Пояснення, надані свідками у судових засіданнях, на дають суду підстав дійти висновку про відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_3 на укладення заповіту від 08.09.1994 року в частині заповідального розпорядження на користь ОСОБА_2 Допитані судом свідки не дали суду пояснень, що у момент посвідчення державним нотаріусом заповіту, ОСОБА_3 діяла під впливом відповідача, адже для укладанням заповіту ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори самостійно.
Із пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 вбачається, що заповідач сповістила рідних, близьких та знайомих про своє волевиявлення розпорядитися належною їй квартирою та заповісти все майно обом своїм дітям, про складення заповіту їм та родичам було відомо ще за життя ОСОБА_3
Допитані свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 на дали суду пояснень щодо обставин складення заповіту та не повідомили суду даних, з яких суд міг би становити наявність впливу чи тиску на спадкодавця чи відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_3
Крім того, з часу посвідчення оспорюваного заповіту та до смерті спадкодавця ОСОБА_3 минуло майже 2 роки і відповідно до ст.544 ЦК УРСР заповідач могла у будь-який час скасувати чи змінити складений заповіт.
Також суд бере до уваги, що ОСОБА_5 за свого життя з часу смерті матері ОСОБА_3Ф та до своєї смерті не звертався до суду з позовами про визнання заповіту недійсним, хоча йому було відомо про зміст заповіту та про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом шляхом звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини разом з ОСОБА_5
При цьому суд також приймає до уваги показання свідків, котрі пояснили, що ОСОБА_3 розповідала їм про те, що склала заповіт на користь ОСОБА_5 та відповідача і впродовж останніх років життя не мала бажання скласти новий заповіту на користь іншої особи, а ОСОБА_5 з відповідачкою після смерті матері разом прийняли спадщину.
Отже, докази, надані позивачем, ніяк не можуть бути доказом того, що відповідач обманювала матір, тиснула на неї і під впливом цього, під час складання заповіту її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.
Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.
Оскільки обов'язок доказування законом покладений на сторони, суд вважає, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тоді як заперечення відповідача обґрунтовані дослідженими судом фактичними даними.
Посилання позивачки на те, що ОСОБА_3 постійно потребувала стороннього догляду, а відповідач його не надавала не є доказом обману зі сторони позивачки або помилки при укладенні заповіту. Тому суд вважає, що позивачем не доведено, що заповіт був укладений з порушенням норм цивільного законодавства. На думку суду, позивачка не навела переконливих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. За викладених обставин суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту в частині недійсним залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя шляхом подачі у 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.В. Калюжна