Справа №22-ц-4970/10 Суддя-доповідач - Семеній
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого Семеній Л.І.,

суддів Білецького О.М., Кононенко О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 листопада 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Ковпаківського ВМ СМВ ГУМВС України у Сумській області

про усунення перешкод у користуванні квартирою через виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 листопада 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення у частині незадоволених позовних вимог, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення у частині незадоволених вимог скасувати та ухвалити нове про їх задоволення.

Вказує, що ОСОБА_2 самовільно вселився у її квартиру, дозволу на його реєстрацію вона не надавала, спільного господарства з ним не вела, пошкоджував її майно, тому вважає, що проживання ОСОБА_2 у квартирі позивача порушує її права і є незаконним, тому він має бути виселений без надання іншого жилого приміщення та знятий з реєстрації.

Дослідивши матеріали справи й перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення у частині відмови у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_1, зареєстрований та проживає з нею, а підстави для його виселення відповідно до вимог ст. 116 ЖК України по причині неприязних стосунків відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за ОСОБА_1 на підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 вересня 2000 року визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 6-7).

З копії паспорта та довідки ТОВ «Ремонтник» від 26 грудня 2009 року вбачається, що ОСОБА_2 проживає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8, 76).

Постановами ДІМ Ковпаківського ВМ СМВ від 06 листопада 2007 року та від 13 травня 2008 року відмовлено у порушенні кримінальних справ за ст. 296 КК України у результаті перевірки за заявами ОСОБА_1 про спричинення її онуком ОСОБА_2 тілесних ушкоджень та погроз фізичною розправою. 06 листопада 2007 року та 13 травня 2008 року ОСОБА_2 оголошено попередження про недопущення у подальшому сварок та скандалів у відношенні до ОСОБА_1 (а.с. 14-15).

З матеріалів справи вбачається та у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 вселився в квартиру ОСОБА_1 як член її родини і іншої угоди про порядок користування квартирою не було.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Враховуючи викладене, для виселення без надання іншого жилого приміщення необхідні такі підстави як систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; використання його не за призначенням; систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

В п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985р. № 2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

В судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт наявності неприязних стосунків між сторонами по справі. Однак, позивач не навів доказів того, що саме відповідач систематично ініціює сварки, а також те, що до нього застосовувались заходи громадського впливу, які не дали бажаних результатів. Докази систематичного руйнування або псування відповідачем квартири також позивачем не наведені.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За таких обставин суд вважає, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження систематичне руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення, чи систематичне порушення ним правил соціалістичного співжиття, що робило б неможливим для позивача проживання із ним в одному будинку, відповідач не чинить позивачці перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, а тому підстав для задоволення позову немає.

Суд рахує, що позивач не навела переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача з квартири, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення.

Посилання позивача на те, що вона є власником квартири та згоди на проживання відповідача не надавала, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає, оскільки її право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, без згоди власника квартири, не було б можливим зареєструвати відповідача.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч цим вимогам, позивач, як у суді першої інстанції, так і у апеляційному суді, не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували систематичне руйнування чи псування жилого приміщення позивача відповідачем, систематичного порушення з боку відповідача правил співжиття сторін в одній квартирі, суду не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, що склались між сторонами, дав належну правову оцінку доказам.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального права та ґрунтується на зібраних у справі доказах.

Доводи ОСОБА_4 вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, отримали обєктивну оцінку та обґрунтовано ним спростовані.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції у частині незадоволених вимог позивача.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 листопада 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді