АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2010 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: суддя Зубарєва К.П.,

суддів: Бакуса В.Я., Монастирецького Д.І.,

секретаря: Гуняк О.Я.,

з участю: відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 та представника виконавчого комітету Львівської міської ради ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Франківської районної адміністрації м. Львова, відділу приватизації Франківської районної адміністрації м. Львова, ОСОБА_1, треті особи виконавчий комітет Львівської міської ради, Львівське обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі БТІ), про визнання розпоряджень, приватизації квартири та свідоцтв про право власності на квартиру недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації м. Львова, ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, -

встановила:

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 квітня 2010 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Скасовані розпорядження:

Франківської районної адміністрації № 545 від 13.05.1996 р. «Про передачу квартир у власність громадян» в частині передачі квартири АДРЕСА_1 загальною площею 40,2 кв. м у власність ОСОБА_7,

виконавчого комітету Львівської міської ради №319 від 14.05.96 р., яким затверджено розпорядження голови Франківської районної адміністрації № 545 від 13.05.1996 р. «Про передачу квартир у власність громадян» в частині передачі квартири АДРЕСА_1 загальною площею 40,2 кв. м у власність ОСОБА_7,

Франківської районної адміністрації №1870 від 30.12.2003 р. «Про внесення змін до розпорядження від 13.05.96 р. № 545 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині зазначення площі квартири АДРЕСА_2,

Франківської районної адміністрації №407 від 12.04.2000 р. «Про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3».

Визнано свідоцтво, видане на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №407 про право власності ОСОБА_1 на квартиру «11-а по вул. Гвардійській, 4 у м. Львові, недійсним.

В решті позовних вимог ОСОБА_5 та в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 та представник виконавчого комітету Львівської міської ради ОСОБА_4

ОСОБА_3 просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким у задоволені позову ОСОБА_5 відмовити, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що приватизація квартири відбулась відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прокуратурою Франківського району м. Львова в порушенні кримінальної справи щодо фальсифікації чи подання неправдивих документів на приватизацію відмовлено у звязку з відсутністю складу злочину, а суд, позбавляючи її права власності на квартиру, не навів жодних правових підстав для визнання її права власності на квартиру недійсним та не залучив до розгляду справи Пяту Львівську державну нотаріальну контору, яка видала оскаржуване свідоцтво.

Представник виконавчого комітету Львівської міської ради просить рішення районного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд, посилаючись на те, що рішення є неправильним, оскільки приватизація спірної квартири відбулась у точній відповідності із вимогами закону та бажанням померлої, сама по собі наявність двох наймачів у одній квартирі не виключає набуття одним із них права приватної власності на кімнату, а проведене всупереч вимогам ст.100 ЖК переобладнання (встановлення в кухні перегородки) не засвідчує правових перешкод для приватизації квартири. Крім того, апелянт зазначає, що будь-яких прав на спірну кімнату у ОСОБА_5 немає.

Представники Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, відділу приватизації Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки не повідомили.

У відповідності до ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. А відтак колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників зазначених сторін, які не з`явилися.

ОСОБА_5 теж у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгулу справи. Подав у судове засідання телеграму, в якій зазначає, що не може забезпечити явку представника.

Враховуючи повторну неявку представника ОСОБА_5, який у відповідності до вимог ЦПК України вважається належними чином повідомленим про час та місце розгляду справи, вимоги ст.305 ЦПК України, неявку ОСОБА_5 та повторну неявку його представника колегія суддів визнає неповажною та вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності та на підставі наявних у справі даних і доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, проаналізувавши обставини та матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що приватизацію квартири АДРЕСА_4 було проведено з порушенням встановленого для цього порядку, внаслідок протиправних дій відповідачки ОСОБА_1

Але повністю з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки мається неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.

Встановлено, що спірна квартира до 13.05.1996 р. була комунальною власністю, складається з трьох житлових ізольованих кімнат, кухні, коридору, кладової та ванни з туалетом (а.с.106) і в ній проживало два наймачі ОСОБА_5 із сімєю в складі трьох чоловік, що займають дві житлові кімнати площами 18,80 та 20,80 кв. м., та ОСОБА_7, що була наймачем однієї кімнати площею 28,30 кв. м. Кухня, коридор, кладовка (коридор) та ванна з туалетом знаходились в спільному користуванні наймачів. Таким чином спірна квартира є квартирою спільного заселення.

Статтею 65-1 ЖК закріплено право громадян на придбання ними жилих приміщень, які вони займають у будинках державного чи громадського житлового фонду, у приватну власність на підставах, передбачених чинним законодавством, за згодою всіх повнолітніх членів сімї, які проживають разом з ними.

На підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р., громадяни України мають право приватизувати квартири державного житлового фонду.

До 22 лютого 1994 року приватизація квартири, в якій проживають два або більше наймачів, не дозволялася без згоди всіх її мешканців. Але після введення в дію Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22.04.1994 р. було скасовано припис щодо обовязкової згоди всіх мешканців на приватизацію займаної ними жилої площі, тобто надана можливість приватизації кімнат у комунальних квартирах без згоди інших наймачів. Законом «Про внесення змін до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 05.02.1997 р. № 43/97-ВР були зняті всі можливі обмеження на використання громадянами законного права на приватизацію.

Таким чином, після 22 лютого 1994 р., тобто на час спірних правовідносин, і до дня смерті ОСОБА_7 7.06.1999 р., незалежно від згоди ОСОБА_5 та членів його сімї, мала право на приватизацію частини спірної квартири, яку займала на умовах договору найму. Крім того, ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не було і немає прямої заборони на приватизацію окремих кімнат у квартирах багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму.

За таких підстав, з урахуванням того, що ОСОБА_7 була наймачем кімнати у спірній квартирі, вона мала право на приватизацію цієї кімнати, чим скористалась, написавши відповідну заяву, а законодавчі акти на час приватизації не обмежували прав на це. Проведену приватизацію вона не оспорювала і розпорядилася належною їй частиною квартири на власний розсуд, уклавши заповіт.

А відтак, наявність двох наймачів в одній квартирі, присвоєння окремого номера кімнаті, яку займала ОСОБА_7, як самостійній квартирі з послідуючим скасуванням цього (щодо самостійної квартири) та самовільне влаштування перегородки на спільній кухні з метою відокремлення її частини в самостійну, не може бути перешкодою для реалізації права особи на приватизацію кімнати, яку він займає.

За таких обставин неправомірним є лише передача у приватну власність частини кухні пл. 5,5 кв. м та кладової (коридору) площею 1,6 кв. м. під літ.11-3, які повинні залишатись у спільному користуванні, а також в частині зазначення в розпорядженнях слова передачі «квартири» та загального розміру площі, яка передається у приватну власність.

А тому, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставне скасування районним судом розпорядження Франківської районної адміністрації від 30.12.03 р. № 1870 «Про внесення змін до розпорядження від 13.05.96 р. № 545 «Про передачу квартир у власність громадян», яким в пункті 7 додатку до зазначеного розпорядження замість «загальна площа 40,2 кв. м.» слід читати «кімната -28,3 кв. м., приміщення спільного користування: кухня 11,8 кв. м., коридори 7,4 кв. м., 1,6 кв. м., санвузол -4,3 кв. м.». Внесення змін до розпорядження органом приватизації здійснене у межах своїх повноважень та не оспорюється ОСОБА_1

А відтак, за таких обставин, суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову щодо визнання права власності за ОСОБА_1 на приміщення кімнати в квартирі АДРЕСА_2, визначеної вказаним вище розпорядженням №1870 від 30.12.03 р.

Тому рішення районного суду в цих частинах підлягає до скасування з ухваленням нового рішення.

Посилання ОСОБА_5 на те, що він не давав дозволу на приватизацію кімнати в спірній квартирі, а відтак, на його думку, на цій підставі не підлягають до задоволення апеляційні скарги, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки законодавчими актами не було передбачено надання згоди іншого наймача в квартирі на приватизацію іншим наймачам своєї кімнати в квартирі, оскільки це було б обмеження прав і свобод людини і громадянина. Чинне законодавство передбачало з 22.02.1994 р. та передбачає лише згоду членів сімї наймача, які проживають разом з ним у кімнаті або за якими зберігається право на житло на приватизацію (а не інших сторонніх осіб для наймача).

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст303, 305, п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 та представника виконавчого комітету Львівської міської ради ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова в частині скасування розпорядження Франківської районної адміністрації №1870 від 30.12.2003 р. «Про внесення змін до розпорядження від 13.05.96 р. №545 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині зазначення площі квартири АДРЕСА_4 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 скасувати й ухвалити в цих частинах нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання не чинним розпорядження Франківської районної адміністрації від 30.12.2003 р. №1870 «Про внесення змін до розпорядження від 13.05.96 р. №545 «Про передачу квартир у власність громадян», відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення зазначене в розпорядженні Франківської районної адміністрації №1870 від 30.12.2003 р. «Про внесення змін до розпорядження від 13.05.96 р. №545 «Про передачу квартир у власність громадян», а саме кімнату площею 28,3 кв. м., зазначеної під літ.11-7.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Зубарєва К.П.

Судді: Бакус В.Я.

ОСОБА_8