Справа №2-239/10 24.06.2010 24.06.2010 24.06.2010
Провадження №22ц-2292/10
Справа №22ц-2292/10 Суддя першої інстанції Спінчевська Н.А.
Категорія 21 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Базовкіної Т.М., Колосовського С.Ю.,

при секретарі судового засідання Аніщенко Д.В.,

за участю: представників позивачки ОСОБА_2 і ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2010 р., ухвалене в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,

В С Т А Н О В И Л А:

20 січня 2009 р. ОСОБА_6 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на ? частку майна в порядку спадкування за заповітом та визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Позивачка вказувала, що 9 квітня 1975 р. помер її батько ОСОБА_7, а 12 липня 1985 р. - її мати, ОСОБА_8. Ще при житті, 25 лютого 1985 р., покійна мама склала заповіт, яким все своє майно заповідала їй та її брату - ОСОБА_9 в рівних частках.

Однак, 23 червня 1988 р. брат оформив всю спадщину на себе та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на будинок №25 по вул. 6-й Інгульській у м. Миколаєві.

Затим, 25 вересня 2003 р. брат подарував вказаний будинок своїй дружині ОСОБА_4, відповідачці по справі, а 16 лютого 2007 р. - помер.

Посилаючись на те, що вказані угоди укладені внаслідок обману з боку ОСОБА_9, який не повідомив нотаріуса про наявність заповіту, просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23 червня 1988 р. Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_9, визнати недійсним договір дарування спірного будинку від 25 вересня 2003 р. та визнати за нею право власності на ? частину цього будинку.

Ухвалою місцевого суду від 22 лютого 2010 р. провадження у справі в частині вимог про визнання частково недійсним указаного свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на ? частку спірного будинку в порядку спадкування за заповітом закрито у звязку з тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 1999 року, яке набрало законної сили та має преюдиціальне значення для вирішення даної справи, у задоволенні цих вимог було відмовлено.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2010 р. у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним указаного договору дарування спірного будинку відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення місцевого суду, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

Ухвала суду першої інстанції від 22 лютого 2010 р. про закриття провадження по частині зазначених позовних вимог не оскаржувалась, а тому не була предметом апеляційної перевірки.

Вислухавши суддю доповідача, дослідивши надані сторонами докази та перевіривши законність й обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами доказам і дійшов вірного висновку, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статей 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права на суд.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 5 Постанови ,,Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" змістовно розяснив, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, однак, лише в тому випадку, коли права та законні інтереси такої особи порушено вчиненням правочину.

З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок належав ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого йому 23 червня 1988 р. Першою Микoлaiвcькoю державною нотаріальною конторою, після смерті батька ОСОБА_7

25 вересня 2003 р. ОСОБА_9 за нотаріально посвідченим договором подарував цю нерухомість своїй дружині, ОСОБА_4, а 16 лютого 2007 р. помер.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 1999 року, яке набрало законної сили та в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиціальне значення для вирішення даної справи, було відмовлено у задоволенні вимог позивачки щодо визнання частково недійсним указаного свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на імя ОСОБА_9, та визнання за позивачкою право власності на ? частину спірного будинку по зазначеному вище заповіту.

Таким чином місцевий суд правильно встановив, що оспорюваним правочином (договором дарування нерухомості) суб'єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес позивачки не порушено, а тому ухвалив обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи позивачки про неправомірну відмову суду в задоволенні її клопотання про призначення експертизи на предмет дієздатності ОСОБА_10 є безпідставними, оскільки не мають правового значення для вирішення даного спору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують указані висновки місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2010 р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий: Судді: