Комінтернівський районний суд м.Харкова
Справа № 2-314/ 10 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2010 року Комінтернівський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого: судді - Богдан М.В.

при секретарі - Коваленко ІО. В.

за участю адвоката - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до відповідачів, у якому просила визнати договір довічного утримання, укладений 04.01.1996 року між нею та ОСОБА_6 з одного боку та ОСОБА_7 - з іншого боку, в /2 частині недійсним та визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В обгрунтування свого позову позивачка вказала, що зазначена вище квартира належала на праві спільної сумісної власності їй та її матері ОСОБА_6

У 1996 році син позивачки ОСОБА_7 повідомив, що демобілізується із армії, переїжджає проживати в м.Харків та буде надавати їм матеріальну допомогу, у звязку з чим 04.01.1996 року між позивачкою та її матір ю з одного боку та сином позивачки ОСОБА_7 з іншого боку був укладений договір довічного утримання, згідно з яким ОСОБА_7 мав надавати допомогу одягом, харчуванням, доглядом. Вартість матеріального забезпечення була визначена в розмірі мінімальної місячної пенсії.

До 2005 року ОСОБА_7 іноді надавав допомогу позивачці та її матері, коли приїжджав до Харкова у час відпусток та обіцяв вирішати питання щодо переїзду до Харкова - що було однією з умов укладення договору довічного утримання. 25.09.2003 року померла ОСОБА_6 ОСОБА_7 приїхав на похорон бабусі, проте всі затрати, повязані з похороном, понесла позивачка. Позивачка хворіла, зазнавала матеріальні труднощі, а також потребувала догляду, проте з 2005 року син припинив надавати ОСОБА_2 матеріальну допомогу, посилаючись на тяжкий матеріальний стан, та повідомив, що переїжджати до Харкова не збирається, так як не мас такої можливості.

У листопаді 2008 року ОСОБА_7 помер. Коли позивачка приїхала до м. Балабаново Калузької області на похорон сина, його дружина та дві дочки відповідачі у справі, запропонували їй переїхати до м. Балабаново та продати квартиру в Харкові, у зв язку з тим, що вони мали фінансові труднощі, але навіть не запропонували якоїсь допомоги. Таким чином позивачка вважає, що при укладенні договору довічного утримання була введена в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, що син мав проживати разом із ОСОБА_2 та надавати їй регулярну допомогу, у звязку з чим вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання зазначеного договору недійсним.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8, допитані в порядку судового доручення, позовні вимоги не визнали, пояснили, що позивачка ОСОБА_2 зловживала та зловживає алкогольними напоями, у зв язку з чим і уклала з сином договір довічного утримання. ОСОБА_7 всі зобовязання за договором виконував,

щомісяця направляв позивачці грошові кошти в розмірі 200-300 доларів США, проводив поточний ремонт в квартирі. Один-два рази на рік він їздив до матері та бабусі в Харків, привозив матері одяг, який купував в магазині, де працював. У 2003 році, коли померла ОСОБА_6, ОСОБА_7 їздив на похорон бабусі та повністю ніс затрати з цього приводу. Також зазначили, що ОСОБА_7 ніколи не обіцяв переїхати жити до м.Харкова та якщо б він не виконував свої зобовязання за договором, позивачка вже давно мала можливість розірвати цей договір, але не зробила цього.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 04.09.1996 року між позивачкою ОСОБА_2 та її матірю ОСОБА_6 з одного боку та сином позивачки ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання, посвідчений старшим державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, реєстраційний номер 1-17.

Згідно з умовами вказаного договору, відчужувані - ОСОБА_2 та ОСОБА_6 передають у власність набувача - ОСОБА_7 належну їм на підставі свідоцтва про право власності, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 11.06.1993 року, зареєстровано в КП «ХМБТІ» 16.06.1993 за номером П-3-599 квартиру АДРЕСА_2. А набувач - ОСОБА_7 зобовязується довічно утримувати ОСОБА_2 та ОСОБА_6, забезпечувати їх одягом, харчуванням, доглядом та необхідною допомогою.

Вартість матеріального забезпечення визначена в розмірі мінімальної місячної пенси щомісяця.

Як вбачається з довідки К11 «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 20.01.2009 року, право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_7

Згідно з копією свідоцтва про смерть, 25.09.2003 року померла ОСОБА_6

Згідно з ч.І ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Як пояснила представник позивачки, саме обіцянка ОСОБА_7 переїхати жити в м.Харків та надавати допомогу була істотною умовою, яка змусила ОСОБА_2 укласти договір довічного утримання

Як показали у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є сусідами позивачки, ОСОБА_7 вони майже не бачили, в Харкові він не проживав.

28 жовтня 2008 року помер ОСОБА_7

Відповідно до ч.І ст. 757 ЦК України, обовязки набувача за договором довічного утримання переходять до тих спадкоємців, до яких перейиїло право власності на майно, що було передано відчужувачем.

Посилання відповідачів на те, що ОСОБА_7 виконував обов язки за договором, пересилав гроші, забезпечував позивачку одягом та ін. не підтверджуються доказами, крім того вони не заперечують, що ОСОБА_7 проживав в м.Балабаново та не збирався переїжджати до Харкова, що було істотною обставиною для позивачки при укладенні договору довічного утримання.

Таким чином, позовні вимоги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні і підлягають задоволенню, тобто договір довічного утримання від 04.01.1996 року має бути визнаним недійсним в частині його укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та за ОСОБА_2 мас бути визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215 217 218 ЦП К України, ст.ст. 229, 230, 757 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати договір довічного утримання, укладений 04 січня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з одного боку та ОСОБА_7 з іншого боку, посвідчений старшим державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 недійсним в ? частині в частині укладення його між ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення або протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя -