Справа № 2-1970/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2010 року Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого-судді Невойта П.С.

за участю представників ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2

при секретарі с/з ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про виселення з квартири та зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право на проживання, - установив:

Позивачі звернулися до суду з позовом про виселення ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання йому іншого житлового приміщення, відповідно до ст. 116 ЖК України. Позовні вимоги мотивували тим, що приблизно з 1994 року між позивачами та відповідачем постійно виникали конфлікти та сварки у зв»язку з аморальною поведінкою останнього, який зловживав алкоголем та перебуваючи у стані алкогольного сп»яніння вчиняв сварки та погрожував вбивством. Зазначають, що відповідач не виконував свого обов»язку щодо утримання сім»ї, оскільки не працював і не мав бажання працевлаштовуватись. Позивач ОСОБА_5 у зв»язку з наявністю у шлюбі двох неповнолітніх дітей намагалась зберегти сім»ю, проте, коли відповідач в черговий раз наніс їй побої у присутності дітей, вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. По тій причині, що відповідач не приймав участі в утриманні дітей позивач ОСОБА_5 була змушена працевлаштуватись за кордоном. На час її тимчасового перебування за кордоном позивач ОСОБА_6 проживав у її матері, а позивач ОСОБА_7 у матері відповідача. На початку 1999 року ОСОБА_5 повернулась в Україну та проживала разом з відповідачем та дітьми у спірній квартирі, проте відповідач надалі влаштовував скандали, погрожував підпалити або підірвати квартиру. У зв»язку з такими обставинами позивач вдруге змушена була виїхати на роботу за кордон, а позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надалі змушені були проживати у своїх бабусь. Приблизно у 2004 році у віці 14-ти років позивач ОСОБА_7 переїхала жити від бабусі у спірну квартиру до відповідача. Однак проживання у цій квартирі для неї було нестерпним у зв»язку з аморальною поведінкою відповідача, оскільки останній ображав її нецензурними словами, забирав у неї гроші, які передавала позивач ОСОБА_5 з метою придбання алкогольних напоїв. Приблизно у 2006 році позивач ОСОБА_6 після проходження строкової військової служби почав служити в армії за контрактом та проживати з ОСОБА_7 та відповідачем у спірній квартирі, також зазнавши при цьому знущань з боку батька, який також вимагав у нього грошей на алкогольні напої та погрожував підпалом квартири. Весною 2007 року позивач ОСОБА_6 одружився та у зв»язку з протиправною поведінкою відповідача переїхав в орендоване інше житло. У зв»язку з вищенаведеним проживання позивачів в одній квартирі з відповідачем є неможливим, але добровільно залишити житлове приміщення відповідач відмовляється, тому вони змушені зверутись до суду.

07 вересня 2010 року позивачі подали уточнення позовних вимог в яких виклали обставини зазначені у позовній заяві та додали, що відповідач неодноразово вчиняв дії

щодо пошкодження майна, яке знаходиться у спірній квартирі, виламував двері до кімнати позивача ОСОБА_7. У зв»язку з такими діями відповідача погіршились побутові умови у квартирі. В уточнених позовних вимогах позивачі зазначали, що станом на

29.06.2010 року заборгованості по комунальних платежах у квартирі немає, оскільки вони були оплачені позивачем ОСОБА_5

ОСОБА_8 подав зустрічний позов в якому просить визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у зв»язку з тим, що остання з 1997 року постійно проживає за кордоном, створила там нову сім»ю та лише інколи приїжджає в Україну. Зазначив, що в черзі на отримання спірної квартири стояла його мати - ОСОБА_9 за місцем свой роботи - Львівського телевізійного заводу «Електрон». Квартира була надана саме їй, але вона бажала, щоб в цій квартирі проживав відповідач зі своєю сім»єю. Позивачі подали письмові заперечення на зустрічний позов.

Будучи у судовому засіданні ОСОБА_5 позовні вимоги та обставини, викладені у позовній заяві підтримала, додатково пояснила, що у зв»язку з постійними сварками, конфліктами життя з відповідачем стало неможливим і тому вона змушена була виїхати за кордон з метою працевлаштування, залишивши своїх дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживати у бабусь. Приїжджаючи у відпустку додому, вона проживала у спірній квартирі разом з колишнім чоловіком та дітьми, однак ОСОБА_8 і надалі порушував їх спокій та не давав спокійно проживати, внаслідок його протиправної, злочинної поведінки не може проживати у даній квартирі. Зустрічний позов заперечила, просила відмовити у його задоволенні, оскільки вона немає бажання проживати на постійно за кордоном, періодично приїжджає до України і має доступ до квартири.

В останнє судове засідання не прибула, хоча належним чином була повідомлена, про що є розписка у матеріалах справи, не повідомила суд про причину неявки, а тому відповідно до ст.169 ЦПК України розгляд справи слід проводити у її відсутності.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підтримали позовні вимоги у судовому засіданні, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві. ОСОБА_7 пояснила, що проживала останні роки з батьком у квартирі. Однак, він постійно зловживав алкогольними напоями та вчиняв скандали. Неодноразово до неї вчиняв насильство, що було причиною звернення до органів внутрішніх справ. Внаслідок аморальної поведінки відповідача, те що він постійно приводив до квартири жінок та з ними залишався ночувати, тому проживання з батьком є неможливим. На початку 2010 року після чергового скандалу та побиття, вона змушена була покинути квартиру, закрити на ключ свою кімнату та проживати на орендованій квартирі. На час розгляду справи вона має доступ до квартири та своєї кімнати, але не може у ній проживати, оскільки боїться за своє життя. У квартирі постійно проживає батько і веде такий спосіб життя, що довів квартиру до розрухи. У зустрічному позові просить відмовити.

В останнє судове засідання не прибула, хоча належним чином була повідомлена, про що є розписка у матеріалах справи, не повідомила суд про причину неявки, а тому відповідно до ст.169 ЦПК України розгляд справи слід проводити у її відсутності.

ОСОБА_6 додатково пояснив, що він деякий час після повернення з війська проживав у квартирі, але у звязку з сварками та скандалами з вини батька змушений був покинути квартиру, а після одруження вже близько 5-ти років проживає на квартирі у своєї дружини. Доступ до квартири він має, але не бажає там жити, з причини поганих відносин з батьком. Зустрічний позов заперечує.

Адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що згідно ст.116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. З долучених до справи письмових доказів, а саме відповідей з райвідділу міліції та показань свідків у судовому засіданні вбачається, що відповідач здійснює несприятливі умови для проживання позивачів у квартирі, веде аморальний спосіб життя, пиячить та вчиняє насильство, а тому має бути позбавлений права на проживання у квартирі. Зустрічний позов є безпідставним та був заявлений у звязку з розглядом первинного.

Відповідач з позов заперечив та пояснив, що позовні вимоги є необгрунтованими та надуманими; також з урахуванням того, що іншого житлового приміщення для проживання він не має, просить в задоволенні позову відмовити. Перешкод у користуванні квартирою він не чинить нікому. Ключі від квартири є у дітей та колишньої дружини.

Зустрічний позов просить задовольнити, оскільки ОСОБА_5 не проживає у квартирі більше десяти років, створила іншу сімю і на даний час проживає у Німеччині.

Представник відповідача - ОСОБА_1 у судовому засіданні проти позову заперечила. Зустрічний просила задовольнити з підстав наведених у ньому.

Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, суд дійшов висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають до задоволення з таких мотивів.

Судом встановлено, що у квартирі № 35 на вул. Шевченка, 334 у м.Львові з 1990 року зареєстровані сторони: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 ОСОБА_8,(ах. 6).

Дан квартира складається з двох житлових кімнат площею 29,40 кв.м. з комунальними вигодами, загальною площею 48,40 кв.м. Квартира не приватизована та належить до комунальної власності. Шлюб між колишнім подружжям розірваний 12.12.1996 року (а.с.7).

Позивачі звернулася до суду з позовними вимогами про виселення ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_2 без надання відповідачу іншого житлового приміщення, відповідно до ст. 116 ЖК України, у звязку з тим, що відповідач систематичними вчиненнями сварок, скандалів, погроз та зловживанням спиртними напоями робить їх проживання з ним в одній квартирі неможливим.

Згідно ст. 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як зазначено у п.17 постанови Пленуму ВС України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

З показань свідка у судовму засіданні ОСОБА_10 вбачається, що вона знає відповідача більше 10 років. Усі ці роки вона з ОСОБА_8 проживає разом, однак час від часу проживає на вул.Тершаківців у своїй квартирі, оскільки доглядає за батьком похилого віку. За всі роки знайомства відповідача ні разу не піднімав руки на неї, у житті він є спокійний. Якщо конфлікти виникають між ним та донькою ОСОБА_7, то з підстав побутових і також тому, що донька не рідко може нецензурними словами обізвати батька. Про конфлікт у лютому 2010 року вона знає зі слів ОСОБА_8 Позивач ОСОБА_7 проживає окремо від батька, до квартири доступ має. В останній час вона запустила навчання і їй також приходилось ходити до вузу та просити не виключати її за неуспішність.

Свідок ОСОБА_9 дала показання, що вона є бабцею позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відносини у батька з дітьми погіршилися з часу, коли їх мама ОСОБА_5 повернулася з заробітків кілька років тому. Син ОСОБА_6 не проживає у квартирі близько 5-ти років, оскільки має свою сімю, а донька ОСОБА_7 пішла з квартири на початку 2010 року, так як посварилася з батьком.

З копії постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 22.02.2010 року (а.с.52) вбачається, що 20.02.2010 року виник інцендент між батьком та донькою на побутовому рівні, у результаті ОСОБА_7 були нанесені легкі тілесні ушкодження. При цьому громадський порядок не порушувався.

У судовому засіданні було встановлено, що даний конфлікт винк на наступний день, після дня народження ОСОБА_7 і спричинений був негативною поведінкою як ОСОБА_8, так і доньки ОСОБА_7

Судом не приймаються показання свідка ОСОБА_11, оскільки він не відвідував квартири, де проживають сторони, а його показання ґрунтуються на тому, що він чув від інших осіб.

Показання свідка ОСОБА_12 суд оцінює критично, оскільки про конфлікт, який відбувся у лютому 2010 року вона розповіла як присутня на ньому, однак з пояснень самої ж ОСОБА_7, не вбачається, що ОСОБА_12 була у день конфлікту у квартирі.

Показання свідка ОСОБА_13 більше вдносяться до періоду, коли діти проживали окремо від батьків, а їх відносини на тепер оцінюються через пояснення внуків та доньки ОСОБА_5, а тому не можуть бути прийняті до уваги при ухваленні рішення у справі.

Посилання позивачів на ту обставину, що відповідач довів квартиру до стану, непристойного для проживання суд оцінює критично, оскільки наймачами квартири є сторони у справі, які є повнолітніми і відповідно до ст.64 ЖК України користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору.

В позовних вимогах про виселення відповідача ОСОБА_8 з спірної квартири слід відмовити за недоведеністю, оскільки зібраними в справі доказами, в т.ч. показаннями свідків спростовуються доводи щодо не можливості проживання позивачів у спірній квартирі з підстав, передбачених ст.116 ЖК України.

У судовому засіданні позивачі погодилися з тим, що вони мають ключі від квартири та мають до неї доступ. Зокрема ОСОБА_5 повертаючись з-за кордону періодично проживає у даній квартирі. Як ОСОБА_6, так і ОСОБА_7 самі залишили квартиру, але мають можливість у будь-який час до неї приходити. ОСОБА_7 має свою кімнату, яку закриває на ключ. Отже, судом не здобуто доказів того, що відповідач чинить першкоди у коистуванні спірною квартирою.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право на проживання, то вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не представлено належних доказів про підтвердження неповажності доказів які б свідчили про відсутність без поважних причин позивача ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_3.

Відповідно до ч.2 ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж

населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Пунктом 11 постанови Пленуму ВС України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п.5 ст.71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р. (1993-12) інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців.На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщен-ням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Сторони у судовому засіданні не заперечили того факту, що ОСОБА_5 після звільнення з роботи у 1996 році та тяжким фінансовим станом сімї поїхала на заробітки за кордон. Періодично повертається в Україну, надає кошти на утримання квартири та допомагає дітям. Відповідачем не представлено доказів переїзду ОСОБА_5 на постійне місце проживання інший населений пукт та/або забезпечення її житлом в іншому місті. У судовому засіданні ОСОБА_5 ствердила, що вона тимчасово перебуває за кордоном та на даний час працює, оскільки відсутні можливості працевлаштуватися на роботу в Україні.

З огляду на викладене суд вважає, що у задовленні позову ОСОБА_8 також слід відмовити.

Керуючись 116, 107 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_8 з квартири № 35 на вул.. Шевченка, 334 у м. Львові без надання житлового приміщення та зустрічного позову ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право на проживання у квартирі - відмовити повністю за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційний суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги

Суддя ОСОБА_14