АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2010 року м. Львів

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Зубарєвої К.П.,

суддів: Бакуса В.Я., Крайник Н.П.,

при секретарі: Балюк О.С.,

з участю: ОСОБА_1, представника ВАТ «СКБ «Дністер» ОСОБА_2, представника Національного банку України ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 липня 2009 у справі за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Селянський комерційний банк «Дністер» (далі ВАТ СКБ «Дністер») про повернення банківського вкладу, стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08 липня 2009 року позовні вимоги позивача задоволено частково. Постановлено стягнути з ВАТ СКБ «Дністер» на користь ОСОБА_1 по договору банківського вкладу (строковий) № 119716 «Пенсійний» в гривнях з можливістю поповнення та виплату процентів щомісячно від 22.01.2008 р. з відсотками на день закінчення договору в розмірі 16 583 грн. 14 коп., три проценти річних від простроченої суми станом на 01.06.2009 р., що становить 4 427 грн. 70 коп., а всього 21 010 грн. 84 коп.

В решті вимоги залишено без задоволення за безпідставністю та вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду в частині незадоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та пені оскаржив ОСОБА_1, просить в цій частині рішення суду скасувати й ухвалити нове, яким стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 21 146 грн.76 коп. та пеню в розмірі 44 276 грн. 98 коп. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд не врахував, що внаслідок привласнення відповідачем його (апелянта) коштів та їх неповернення пережив та переживає, а відтак є моральні страждання, що призвело до погіршення стану здоровя. Крім того, зазначає, що суд не застосував до спірних відносин Закон України «Про захист прав споживача», а відтак не стягнув пеню в розмірі 44 276 грн. 98 коп., що розрахована ним виходячи з 3% за кожен день прострочення видачі вкладу.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги та представника ВАТ «СКБ «Дністер» ОСОБА_2 і представника Національного банку України ОСОБА_3 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Оскільки апелянт оскаржує рішення суду лише в частині незадоволення його вимог щодо відшкодуванні моральної шкоди та стягнення пені, то у відповідності до ст.303 ЦПК України та відповідно до принципу диспозитивності, колегія суддів не виходить за межі доводів апеляційної скарги і не робить висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За загальним правилом особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або у випадках, передбачених нормами ЦК, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ст.611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

При вирішенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд відмовив у задоволенні цієї вимоги виходячи із-за відсутності обєктивних і документально підтверджених доказів її спричинення. Однак вірно відмовивши у задоволені вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд між тим невірно зазначив підстави відмови.

Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, у випадках, передбачених статтями 208, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Встановлено, що 22 січня 2008 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу (строковий) № 119716 «Пенсійний» в гривнях з можливістю поповнення та виплату процентів щомісячно від 22.01.2008 р. Умовами зазначеного договору банківського вкладу не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення зобовязання. Вид цивільної відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди не передбачений і законодавством, що регулює питання банківського вкладу.

Безпідставним є посилання апелянта на відшкодування моральної шкоди та стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживача», оскільки зазначений закон на спірні правовідносини не поширюється. Крім того вказаним Законом передбачено, що споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоровя людей продукцією, у випадках, передбачених законодавством.

А відтак підставою для відшкодування моральної шкоди в даному випадку є не наявність відсутність доказів її спричинення, а відсутність правових підстав для її стягнення. Тому слід виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на підставу для відмови у відшкодуванні моральної шкоди «відсутність обєктивних і документально підтверджених доказів її спричинення».

За таких обставин правових підстав для скасування постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянта на те, що він звільнений від оплати коштів повязаних з витратами на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (ІТЗ) відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а відтак не повинен був сплачувати ці кошти за подання апеляційної скарги, є помилковим, оскільки Декрет КМУ від 21.01.1993 р. № 7-93 ( з наступними змінами та доповненнями) «Про державне мито» регулює питання щодо сплати державного мита (судового збору), а не витрат, повязаних з розглядом справи, до яких відноситься ІТЗ (ч.3 ст.79 ЦПК).

Статтею 81 ЦПК передбачені справи по яких не підлягають оплаті витрати на інформаційно-технічне забезпечення при зверненні до суду. Однак зазначена справа не відноситься до таких.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 липня 2009 року залишити без зміни, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на підставу для відмови у відшкодуванні моральної шкоди «відсутності обєктивних і документально підтверджених доказів її спричинення».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання нею законної сили.

Головуючий: Зубарєва К.П.

Судді: Бакус В.Я.

ОСОБА_4