СПРАВА № 2-365/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2010 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді Бондаренко В.В.

за участю секретаря Колісник І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на ? частину житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовом про розірвання договору довічного утримання звернулася ОСОБА_1

У судовому засідання позивачка та її представник вказали, що 10 жовтня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстровий номер 4556.

У звязку з тим, що відповідач не виконує свої зобовязання по договору довічного утримання, не надає ніякої допомоги ні як син ні як сторона по договору звернулася до суду з позовом, де просить розірвати вказаний договір.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив залучити до участі в якості співвідповідача дружину ОСОБА_2, оскільки вона фактично виконувала обовязки за договором довічного утримання а він їй допомагав.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні вказав, що він з моменту укладання договору довічного утримання тобто з 10 жовтня 2001 року добросовісно виконував обовязки за договором довічного утримання, а саме здійснював догляд за матірю, постійно приносив до неї додому їжу, на прохання матері привозив до матері вугілля. Коли мати хворіла, а останній раз це відбулося у 2009 році разом з дружиною поклали матір у лікарню, купували їй необхідні ліки.

Після виписки матері з лікарні забрали матір за своїм місце проживанням, де мати деякий час проживала.

З другої половини літа мати не захотіла, щоб вони (відповідачі по первісному позову) доглядали її і заявила що має намір розірвати договір довічного утримання.

Фактично вони як відповідачі не заперечують в теперішній час про розірвання договору довічного утримання, так як в теперішній час вони (ОСОБА_3 та ОСОБА_2В.) з різних причин уже не в змозі здійснювати догляд за ОСОБА_1 в рамках договору довічного утримання, але враховуючи той факт, що вони здійснювали догляд за ОСОБА_1 на протязі більше ніж 9 років просять визнати за ними право власності на ? частину житлового будинку 79 по вул.. Афанасіївській, в якому ОСОБА_1 належить ? частина, оскільки це передбачено законодавством.

ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні проти зустрічного позову заперечували та вказали, що позивачі по первісному позову не здійснювали ніяким чином належного догляду за ОСОБА_1, оскільки вона б ніколи не звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання у разі виконання його умов зі сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Якщо і купувалися дуже рідко якість продукти харчування, медикаменти, то це робилося виключно за кошти ОСОБА_1

Просили суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог щодо визнання права власності та розірвання договору з підстав, вказаних у зустрічному позові.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстровий номер 4556.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 зобовязується довічно утримувати ОСОБА_1, забезпечувати її одягом , доглядом, необхідною допомогою і зберігаючи в її користуванні одну житлову кімнату розміром 17,4 кв. метри.

У судовому засіданні встановлено, що зобовязання зі сторони відповідачів по договору не виконувалися, оскільки у судовому засіданні позивачка та її представник вказали, що договір не виконувався у повному обсязі у звязку з чим вони змушені були звернутися до суду.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили ті дані, що догляд за ОСОБА_1 не здійснювався зі сторони відповідачів по первісному позову.

Суд критично ставиться до показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, оскільки вони вказали, що дійсно догляд здійснювався за ОСОБА_1, але на запитання представника позивача не змогли вказати з якого матеріалу та якого кольору виготовлений паркан в житловому будинку, де мешкає ОСОБА_1, що свідчить про те, що вказані свідки достеменно не знають стосовно обставин виконання договору довічного утримання, крім того ці свідки взагалі не знали, коли був укладений договір довічного утримання і які умови його виконання.

Відповідно до вимог ст.. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст.748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Будь яких даних про те, що відповідачі по первісному позову сплачували земельний податок, сплачували комунальні платежі за будинок за час існування договору довічного утримання суду не надано.

Згідно ст.755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний на вимогу відчужувача, набувача.

На підставі ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

У разі розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором.

Зі сторони відповідачів по первісному позову до суду не надані ніякі дані про те, що вони не можуть виконувати обовязки за договором довічного утримання з підстав, що мають істотне значення, оскільки суду навпаки надані докази не виконання договору довічного утримання зі сторони відповідачів по первісному позову.

За таких обставин суд вважає, що договір підлягає розірванню а позов задоволенню. Зустрічний позов на думку суду задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 9,11,57,88,209,214,215 ЦПК України, 744-746,755,756 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання укладений 10 жовтня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстровий номер 4556.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на ? частину житлового будинку відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через подачу заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з моменту проголошення рішення і 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя