Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа №2-4668/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді - Башмакова Є.А.

при секретарі Куляба Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Автогаражний кооператив «Сокіл-3» про визнання права власності на частку спільного майна, придбаного під час перебування в сімейних відносинах без реєстрації шлюбу, витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2007 року позивачка звернулася з вищевказаним позовом, який було уточнено і в остаточної редакції позовних вимог просила суд: визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 1/3 частину гаража № 77 в авто-гаражному кооперативі «Сокіл-3», що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бульвар Слави, 50; визнати за нею право власності на 1/3 частину спільно придбаного майна вказаного у п.п.1-18 позову на загальну суму 3770 грн.; виділити позивачці із спільного майна: муз. центр «Kenwood» вартістю 1300 грн., стіл журнальний вартістю 175 грн., стіл-книга (вироб. Україна) вартістю 150 грн., кухонний комбайн «Philips» вартістю 325 грн, пилосос «Philips» вартістю 280 грн., комплект меблів у вітальню, корпусний (вироб. Польща) вартістю 1300 грн., всього на суму 3530 грн., витребувати від ОСОБА_2 майно: Диван-піаніно, коричневий (вироб. Україна) вартістю 500 грн.; Телевізор «Samsung» вартістю 400 грн.

Одночасно позивачка просила суд розглянути питання поновлення строку для подання позову у звязку з дійсними істотними перешкодами та труднощами для вчинення процесуальних дій щодо врегулювання питання визнання права власності на частку квартири, частку гаража й спільного майна та з посиланням на ст.76 чинного на час виникнення спірних правовідносин Цивільного кодексу (в ред.. 1963 р.), п.15. Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» стосовно перебігу строку позовної давності, який починається з дня виникнення права на позов коли її право було порушено відмовою відповідача визнання за позивачкою права власності на частку майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка посилається на те, що в період з червня 1994 року по січень 2004 року позивачка проживала однією сімєю з ОСОБА_3, вони вели спільне господарство і між ними була домовленість щодо майнових відносин, вони мали намір зареєструвати їх стосунки в органах РАЦС, за спільні кошті придбали спірну квартиру АДРЕСА_1, гараж №77 в Автогаражному кооперативі «Сокіл», необхідні речі та майно у квартиру. За життя ОСОБА_3 визнавав за нею право на все спільне придбане майно і тому позивачка вважала, що вона має право на придбану ними спірну квартиру АДРЕСА_1, на гараж №77 в АГК «Сокіл-3», на спільне придбане майно у квартиру, перелік якого наведений у уточненої позовної заяві відповідно до розміру частки коштів, вкладеним у придбане майно та її участі у праці щодо створення спільного майна.

Крім того, в період з грудня 2003 року початку січня 2004 року по квітень 2006 року в неї склалось скрутне становище у звязку з тяжкою хворобою доньки ОСОБА_4, оскільки вона не мала часу на вирішення інших проблем окрім здоровя своєї доньки. Також у ОСОБА_3 померла мати у лютому 2006 року і вона, враховуючи його стан здоровя, підвищений тиск, моральні засади православної людини, відкладала вирішення питання щодо реєстрації їх шлюбу і майнових відносин щодо спільне придбаного майна, квартири і гаражу на деякій час.

Позивачка вважає, що її право на позов виникло з дати коли її право було порушено відмовою відповідача визнання за позивачкою права власності на частку майна після смерті ОСОБА_3, з яким вона находилась в фактичних шлюбних відносинах більш 10 років, проживали однією сімєю і який був батьком відповідача та обґрунтовує це посиланням на п.15. Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст.76 ЦК з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна.

Позивачка заявляє позовні вимоги стосовно спільного майна, яке було придбане за спільні кошті у період сімейного життя з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. Стосовно майна: автомобіль « БМВ 520» який був придбаний особисто ОСОБА_3 за кошті, отримані від продажу квартирі № 4 кор.1 буд.8 по вул..Космодромної, яка належала його матері ОСОБА_5, а потім другої машини марки «Мерседес Бенц 280с» позивачка не заявляє вимог, оскільки це було особисте приватне майно ОСОБА_3 У період їх спільного життя з ОСОБА_3 на імя позивачки за кошти її батьків для онучки ОСОБА_4 була придбана квартира АДРЕСА_2. Неделіна у м.Дніпропетровську, яку ОСОБА_3 також вважав особистим приватним майном ОСОБА_1 та її доньки.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення, аналогічні змісту уточненої позовної заяви та доповнень до позовної заяви, просили позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали у повному обсязі, заперечували проти його задоволення посилаючись на те, що позивачка намагається довести суду, що вона проживала однією сімєю з його батьком ОСОБА_3 у період з червня 1994 року по січень 2004 року, купували разом з ним майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1, гаражу №77 в АГК «Сокіл-3», речей вказаних в позовної заяві, однак доказів про спільне проживання однією сімєю ОСОБА_1 з його батьком ОСОБА_3 та її доньки ОСОБА_4 не надано, як не надано доказів про придбання позивачкою вказаного в позові майна та наявність особистих речей позивачки та її доньки в спірної квартирі.

Спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 та гараж №77 в авто гаражному кооперативі «Сокіл-3» належать його батьку ОСОБА_3 з 26 травня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу і що позивачка підтвердила факт укладання договору купівлі-продажу на його батька.

Позивачка ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в шлюбі не перебували, спільно не проживали з 2000 року, тому позивачка не була членом сімї мого батька, оскільки має своє житло АДРЕСА_3, де проживає разом зі своєю донькою.

До прийняття Сімейного кодексу України діяв Кодекс про шлюб та сімю(в ред..1963 р.) яким визнавався лише шлюб, зареєстрований в органах ЗАГСу, який породжував відповідні права та обовязки подружжя, визнавав право спільної сумісної власності лише за подружжям, яке перебуває у зареєстрованому шлюбі.

Введення в дію з 01.01.2004 р. Сімейного кодексу України визначає як засади шлюбу ст.1 СК, так і містіть норми про сімю яка створюється на підставі шлюбу, інших підставах п.4ст.3 СК України, містіть норми про майно набуте подружжям за час шлюбу ст.60 СК, на обєкти права спільної сумісної власності подружжя п.1ст.61 СК, право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою ст.74 СК України.

Також ОСОБА_1 вказує, що вона 06 жовтня 1998 року отримала 3500 доларів США від продажу квартири АДРЕСА_4 і внесла їх як 1/3 частину, на купівлю квартири АДРЕСА_1, на гараж №77 в авто гаражному кооперативі «Сокіл-3».

Однак відповідно договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1998 року продаж вказаної квартири АДРЕСА_5 вчинено за 3342 гривні 85 копійок, з яких кожний з продавців, а це ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримали рівні частки, тобто по 835 грн.71 коп., що підтверджує факт введення суду в обман про наявність грошей на придбання частки спірних квартири і гаражу.

Тому посилання ОСОБА_1 на ст.50 Закону України «Про власність» суперечить чинному законодавству, оскільки ОСОБА_1 не була і не є власником спірної квартири і гаражу. На підставі ч.1 ст.328 Цивільного кодексу України (ред. 2003р.) право власності набувається на підставах, що не заборонено законом.

Також посилання ОСОБА_1 на норми ст.ст.355,356,357,358 Цивільного кодексу України (ред. 2003р.) про право спільної часткової власності не можливо оскільки він набрав чинність лише в січні 2004 р.

На підставі ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом.

Відповідач зазначав, що його батько придбав квартиру АДРЕСА_1 та гараж №77 в авто гаражному кооперативі «Сокіл-3» тільки для собі, тому договір купівлі-продажу оформлений на нього. Також вважає, що ніяких перешкод в укладанні шлюбу між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до ст.17 КпШС України, не було.

Відповідно до ч.1 ст.256 Цивільного кодексу (в ред..2003 р.) та ч.1 ст.257 цього ж Кодексу позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивачем строки пропущені, тому відповідно до ч.1 ст.72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається.

ОСОБА_1 не надала суду доказів , що строки звернення до суду пропущені нею з поважних причин.

Згідно до ч.4 ст.267 вище зазначеного Кодексу сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач зазначав, що весь час спілкувався з батьком і він постійно допомагав йому, сплачував аліменти та його навчання в Придніпровської Державної ОСОБА_8 та Архітектури з вересня 2002 року по квітень 2007 рік.

Батько помер 28 квітня 2007 року тому відповідно до ст.1261 ЦК України відповідач першочерговий спадкоємець за законом. Просив суд у задоволенні позову відмовити з викладених вище підстав.

Представник третьої особи - Автогаражний кооператив «Сокіл», до суду не зявився, голова кооперативу надав суду лист з проханням розглянути справу у відсутності представника Автогаражного кооперативу «Сокіл», проти позовних вимог не заперечував.

Вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_9, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлені наступні факти:

Відповідач по справі є рідним сином ОСОБА_3, який помер 28 квітня 2007 року. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді трьохкімнатної квартири з усім майном, яке знаходиться у квартирі №45 в будинку №54 по бул. Слави в м. Дніпропетровську і гараж №77 в Автогаражному кооперативі «Сокіл», що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, бул.Слави,50.

Сторонами були подані заяви до державної нотаріальної контори з приводу отримання спадщини, але нотаріус роз'яснив позивачці, що оскільки її фактичний шлюб з померлим ОСОБА_3 не був зареєстрований, то необхідно звернутися до суду з позовної заявою про визнання права власності на частку спільного майна.

Судом встановлено, що з червня 1994 року по січень 2004 року ОСОБА_1, проживала однією сім'єю з померлим ОСОБА_3, який є батьком відповідача. В період спільного проживання вони були заручені відповідно до церковних канонів, мали намір зареєструвати шлюб, але з об'єктивних причин вони не встигли зареєструвати шлюб, тобто впродовж десяти років вони знаходились у фактичних шлюбних відносинах. Оскільки і у ОСОБА_1 і у ОСОБА_3 раніше були перші шлюбі, обидва були розлученими, свого індивідуального житла не мали, на їх утриманні були діти від першого браку у ОСОБА_1 була донька від першого шлюбу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а у ОСОБА_3 був син /відповідач по справі/ від першого шлюбу, який мешкав зі своєю матір'ю, а також мати ОСОБА_5 та літня бабуся ОСОБА_10, то у 1994 році під час об'єднання їх сімей для спільного життя і придбання майна вони домовились, що все майно, яке буде придбано ними, буде спільним майном і частки будуть рівними, як у подружжя, відповідно до ст.22 КпШС, ст. 16 Закону України „Про власність", ст.4 ЦК України (в ред. 1963 року).

Вони виходили з того, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України „Про власність" який був діючим на тій час - майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Впродовж всього часу вони виконували свої обов'язки. ОСОБА_1 і ОСОБА_3 постійно працювали, вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет. З літку 1995 року по листопад 1997 року вони проживали сімєю в квартирі №4 кор.1 будинку №8 по вул.Космодромної, яка належала маті ОСОБА_3 Вони мали намір зареєструвати шлюб в 1997 році, але у звязку їз сімейними обставинами в травні 1997 році викликаними порушенням кримінальної справи по ч.1 ст.80 КК України (в ред..1961 р.) відносно ОСОБА_3 та вирішенням питання захисту чоловіка, витрачанням спільних коштів на юридичну допомогу всі обвинувачення були зняти,однак в жовтні 1997 року вмерла бабуся ОСОБА_10, тому реєстрацію шлюбу відклали. Літня мати ОСОБА_5 продовжувала працювати, але часто хворіла і за нею необхідно було піклуватись. Неповнолітня донька ОСОБА_1 ОСОБА_4 також потребувала догляду, тому в 1998 році всі стали мешкати у квартирі по вул.Кірова, 30 у м.Дніпропетровську. ОСОБА_3 прописав ОСОБА_1 до себе у квартиру по вул.Кірова, ЗО у м.Дніпропетровську в якості члена сімї, оскільки ОСОБА_1 з ОСОБА_3 проживали сімєю, вели спільне господарство, мали намір зареєструвати свій шлюб.

Навесні 2000 року будинок 30 по вул. Кірова підлягав розселенню і подальшому зносу.

У травні 2000 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 26 травня 2000 року придбали одночасно квартиру № 45 у будинку № 54 по бул.Слави в м.Дніпропетровську і гараж № 77 в автогаражному кооперативі «Сокіл-3», що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, бул.Слави, 50. Договори купівлі-продажу квартири і гаража було оформлено за один день з власниками квартири і гаража ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Оскільки вони проживали разом, вели спільне господарство, єдиний сімейний бюджет, мали намір узаконити свої стосунки і зареєструвати шлюб, вдвох постійно працювали, то позивачка не стала заперечувати відносно того, що квартира і гараж були оформлені на ім'я померлого ОСОБА_3

Квартира № 45 у будинку № 54 по бул. Слави в м.Дніиропстровську і гараж № 77 в автогаражному кооперативі «Сокіл» вони придбані на їх спільні кошти за 10 тис. доларів США, які складаються з особистих часток ОСОБА_1 1/3 частки, яка складає 3500 доларів США і 2/3 частки ОСОБА_3, яка складає 6500 доларів США. ОСОБА_3 отримав кошти від продажу своєї квартири по вул.Кірова, ЗО у сумі 6500 доларів США, які були внесені представником фірми , що займалася розселенням в оплату за частку придбаної їм квартири №45 в будинку № 54 по бул.Слави. Позивачка отримала кошти в сумі 3500 дол.США в жовтні 1998 року від продажу квартири №2 в будинку N13 по вул.Паторжинського в м.Дніпропетровську і були витрачені нею на придбання квартири № 45 в будинку №54 по бул.Слави і гаражу. Тому суд вважає, що спірна квартира № 45 та спільний гараж №77 є спільним майном придбаним при житті позивачки з ОСОБА_3.

В цю квартиру № 45 в будинку №54 по бул.Слави вони переїхали разом з матірю ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Факт придбання за спільні кошти квартири № 45 в будинку №54 по бул.Слави і гаражу під час спільного проживання підтвердили свідки ОСОБА_4, ОСОБА_13 допитані в судовому засіданні. Відповідач заперечує факт придбання квартири № 45 в будинку №54 по бул.Слави і гаражу за спільні кошті ОСОБА_3 та ОСОБА_1, речей, але раніше він підтверджував цей факт своїм поясненням в судовому засіданні, що підтверджується письмовим доказом розпечаткою технічного запису протоколу судового засідання Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська за 08.07.2008 року.

Судом встановлено, що весь час з 1994 року по 2004 рік позивачка мала постійний дохід від праці, так як працювала на різних посадах у НГУ, в ЖКУ, ПП «Дубрава», ДП «Цептер Інтернаціональ Україна», що підтверджуються довідками з трудової книжки, Пенсійного фонду Жовтневого району м. Дніпропетровську, показаннями свідків.

Факт проживання однією сімєю ОСОБА_3, ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_4 в квартирі № 45 в будинку №54 по бул.Слави підтверджується довідками із середньої школи де навчалась ОСОБА_4 з яких вбачається місце проживання в квартирі № 45 в будинку №54 по бул.Слави та копіями класного журналу за 2001-2005 р. в яких ОСОБА_3 вказаний як батько ОСОБА_4

З 25 січня 2004 року стосунки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 змінилися, внаслідок чого вони стали проживати окремо, він в спірній квартирі, а вона за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Неделіна, 5/46 у квартирі, яку придбали для онучки ОСОБА_4 на її імя батьки ОСОБА_1

Роздільне проживання також було пов'язано зі станом здоров'я доньки позивачки, яка наприкінці 2003 року початку 2004 року тяжко захворіла, якої потрібно було тривалий час здійснювати процедури у ванної кімнаті, що додавало незручностей у користуванні приміщеннями квартири № 45 в будинку №54 по бул.Слави.

В зв'язку з тим, що спір відносно поділу спільно придбаного майна між позивачкою та ОСОБА_3Ф був відсутній, вони, за взаємною згодою, вирішили підкласти формальне оформлення правовстановлюючих документів щодо частки кожного в спільному майні до закінчення процесу лікування її доньки та періоду реабілітації.

За час їх окремого проживання позивачка, нарівні з ОСОБА_3, мала можливість користуватись своїм особистим і спільним майном, періодично відвідувала спірну квартиру, зберігала в ній та в їх гаражі власні речі та предмети побуту, якими тимчасово не користувалась. Вказані обставини підтверджуються фотографічними матеріалами, зробленими у відповідний період, з яких вбачається що вони разом з ОСОБА_3 приймали гостей в спірній квартирі, що її донька, ОСОБА_4, зустрічалась з бабусями в спірній квартирі, з відповідачем по справі, а також показаннями свідків, фототаблицею з відображенням часу тих чи інших подій.

17 лютого 2006 року померла мати ОСОБА_3 ОСОБА_5, в зв'язку з чим позивачка вирішила не піднімати питання поділу спільного майна на деякий час після похорон. До того ж у ОСОБА_3 був дуже високий артеріальний тиск і вона відкладала вирішення розподілу майна до деякого часу, щоб він не нервував.

28 квітня 2007 року ОСОБА_3 помер, внаслідок чого питання щодо поділу майна залишилось не вирішним, і можливість його вирішення в позасудовому порядку втрачено.

Після ОСОБА_3 залишився спадкоємець за законом - син від першого шлюбу відповідач ОСОБА_2

В теперішній час після смерті співвласника ОСОБА_3 позивачка позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись як спільним, так і особистим майном, оскільки відповідач припинив для неї доступ до квартири та гаражу.

У відповідності до ч.І ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте за час спільного проживання, належить їм па праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Оскільки судом встановлено, що стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були припинені у січні 2004 року тобто на час набрання чинності СК України вони тривали, суд вважає: положення цієї статті такими, що розповсюджуються на дані правовідносини та вважає за необхідне їх застосувати.

Суд вважає, що відповідно до п.15. Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» на пред'явлення позову про витребування належного громадянинові майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону "Про власність" і ст.71 ЦК трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

У тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст.76 ЦК з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна.

Суд вважає, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, враховуючи тяжку хворобу доньки, виваженість позивачки, яка деякий час у зв'язку зі смертю матері колишнього фактичного чоловіка, а потім його смерті, не підіймала питання із етичних міркувань, сподіваючись на вирішення цього питання мирним шляхом, а тому він підлягає поновленню в силу ст.73 ЦПК України.

За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за позивачкою право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/3 частину гаража № 77 в автогаражному кооперативі «Сокіл-3», що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бульвар Слави, 50.

У задоволенні решти позовних вимог суд вважає неможливим задовольнити у звязку із недостатністю наданих доказів у цій частини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/3 частину гаража № 77 в автогаражному кооперативі «Сокіл-3», що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бульвар Слави, 50.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених цією статтею, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя: Є.А. Башмаков