Справа № 22ц-14 /2010р. Головуючий у 1 інст. Побережник В.Г.
Категорія 24 Доповідач: Мусіна Т.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2010 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Штефаніци Ю.Г.

Суддів: Мусіної Т.Г., Зверхановської Л.Д.

При секретарі: Макойда Н.З.

З участю позивача ОСОБА_1, представника

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2007 року та додаткове рішення від 15 жовтня 2008 року

встановила:

20 березня 2006 р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, уточненим під час слухання справи, до Державного Відкритого Акціонерного товариства „Західвуглездобутпостач про стягнення 54579,82 грн. заборгованості по оплаті за надані консультаційні та юридичні послуги по захисту інтересів відповідача у Господарському суді по розгляду конкретних справ на підставі укладених з відповідачем у 2003р. договорів доручення відповідно до вимог ст.ст. 901 - 903, 905, 1000, 1002 - 1005 ЦК України, стягнення пені в розмірі 10225 грн. 12 коп за період з 26 квітня 2005 р. по 25 квітня 2006 р. на підставі ст. 258 ЦК, інфляційних втрат в розмірі 17061 грн. 31 коп. за період з 26 квітня 2003р. до 25 квітня 2006р. на підставі ст. 625 ЦК, 3% річних в розмірі 4912 грн. 25 коп. за період з 26 квітня 2003р. до 25 квітня 2006 р. на підставі ст. 625 ЦК, а всього просив стягнути з відповідача в його користь 86778 грн. 92 коп.

В процесі розгляду справи в якості відповідача притягнуто ДП „Львіввугілля як правонаступник ДВАТ „Західвуглезбутпостач.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2007р. позов задоволено частково та стягнуто з ДП „Львіввугілля в користь ОСОБА_1 6228 грн. 48 коп. за надані юридичні послуги. В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 15 жовтня 2008 року стягнуто з ДП „Львіввугілля в користь ОСОБА_1 68 грн.48 коп. судового збору, та 30грн. витрат на ІТЗ.

Основне та додаткове рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення його позову у повному розмірі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суді вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема судом не було враховано, що між ним та відповідачем було укладено 8 письмових договорів про надання послуг у яких погоджено усі суттєві умови, що відповідачем підписані акти здачі - приймання виконаних позивачем робіт на суму позову, проте відповідач сплатив йому лише 6000 грн. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань передбачено умовами укладених договорів.

Просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог у повному розмірі та стягнути судові витрати.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково: рішення суду основне та додаткове підлягає скасуванню на підставі п.п. 2,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково, в сумі 6228 грн. суд виходив з того, що цю суму заборгованості визнав відповідач, а виконання позивачем робіт про надання юридичних послуг по розгляду справ у господарському суді не підтверджені доказами, акти здачі прийому виконаних робіт підписані та завірені замовником без належних підстав, так як зазначені в цих актах юридичні послуги ДВАТ „Західвуглезбутпостач не були надані. При вирішенні спору суд керувався ст.ст 901, 903, 905 - 906 ЦК України 2003р.

Проте такого висновку суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, недоведені.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 03 січня 2003р. по 15 січня 2003р. між адвокатом ОСОБА_1 та Державним Відкритим Акціонерний Товариством „Західвуглезбутпостач було укладено вісім договорів доручення на ведення справ в господарському суді, зокрема: договір №1 від 03 січня 2003р (а.с. 253 т. 2), договір №2 від 03 січня 2003 р. (а.с. 260 т.2), договір №3 від 03 січня 2003р. (а.с. 263 т.2), договір №9 від 04 січня 2003р. (а.с. 266 т. 2), договір №10 від 04 січня 2003р. (а.с. 270 т. 2), договір №11 від 15 січня 2003 р. (а.с. 273 зв. т.2), договір №13 від 15 січня 2003р. (а.с. 276 т. 2), договір №14 від 15 січня 2003 р. (а.с. 279 т. 2) предметами яких було надання позивачем замовний консультаційних та юридичних послуг, складання проектів необхідних процесуальних документів, ведення справ в судах.

Сторонами у кожному договорі було визначено порядок фіксування закінчення виконаних робіт шляхом складення актів здачі - приймання виконаних робіт як проміжних так і за підсумками роботи (п. 2.2 ст. 2 договору), визначена ціна договору (ст. 4 договору), порядок та строки розрахунків (ст. 5 договору) передбачено відповідальність за невиконання умов договору.

Колегією суддів встановлено, що на підтвердження виконання позивачем умов договору та прийняття виконаних робіт замовником ДВАТ „Західвуглезбутпостач сторонами договору у період з 13.01.03р. по 18.03.03р. складено та підписано в загальному 10 актів здачі - приймання виконаних робіт по кожному договору на загальну суму 60579 грн. 82 коп. (а.с. 256 - 259, 262, 265, 268- 269, 275 - 278, 281 том 2) з якої замовником добровільно здійснена проплата22.01.2003р. в сумі 2000 грн. за виконані роботи згідно акту №1 від 13.01.2003р. (а.с. 282 т. 2) та 03.02.2003р. в сумі 4000 грн. за виконані роботи згідно актів 2,3 від 13.01.2003р. (а.с. 282 т. 2) та залишився борг в сумі 54579 грн. 82 коп. Факт виконання робіт по договорах та вчинення процесуальних дій позивачем підтверджується письмовими документами які не спростовані відповідачем ( а.с. 65 - 252 том 2).

Колегією суддів встановлено, що 18 березня 2003 року між адвокатом ОСОБА_1 та ДВАТ „Західвуглезбутпостач за ініціативою замовника та взаємною згодою сторін було укладено вісім угод про припинення зобовязань по усіх вищезазначених договорах доручення та у цих угодах констатовано повне виконання виконавцем адвокатом ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань та передачу для подальшого провадження матеріалів справ по усіх договорах працівнику клієнта, тобто ДВАТ „Західвуглезбутпостач ( а.с. 24 - 30 т. 3).

Припинення зобовязань за договорами за угодою сторін відбулося у спосіб, передбачений ст. 220 ЦК в редакції 1963р.

Таким чином, договірні відносини між сторонами виникли та припинились в межах дії Цивільного кодексу України 1963р., тому колегія суддів вважає, що правовідносини між сторонами регулюються відповідними нормами ЦК 1963р. як в частині невиконаних обовязків, так і в частині цивільно - правової відповідальності за порушення договорів, які мали місце під час дії договорів, в межах встановлених законом строків позовної давності.

У звязку з наведеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, оскільки при вирішенні спору керувався нормами Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1.01.2004р.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до статті 5 кожного договору доручення замовник ДВАТ „Західвуглезбутпостач зобовязався своєчасно здійснювати оплату за кожним договором в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок виконавця у строки, визначені п. 5.1, проте свій обовязок не виконав в повному розмірі, сплатив лише 6000 грн. (а.с. 282 т.2) та на момент своєї реорганізації шляхом приєднання до ДП „Львіввугілля, яке визначено правонаступником згідно наказу №149 від 27 березня 2003р. Міністерства палива та енергетики України (а.с. 15,16 том 1), мав непогашену заборгованість перед позивачем в розмірі 54579,82 грн.

Факт передачі кредиторської заборгованості за роботу, товари та послуги в сумі 2.845.438,38 грн. та, зокрема, кредиторської заборгованості перед адвокатом ОСОБА_1 56847, 39 грн. від ДВАТ „Західвуглезбутпостач до правонаступника ДП „Львіввугілля, що стверджується передавальним балансом на 1 серпня 2004р. (а.с. 63 - 64 том 3) та актом прийому передачі кредиторської заборгованості по конкретних кредиторах від 1 серпня 2004 р. (а.с. 65 том 3).

Колегією суддів встановлено, що правонаступник ДП „Львіввугілля прийняв та визнав кредиторську заборгованість перед адвокатом ОСОБА_1 за надані юридичні послуги без жодних заперечень, оскільки укладені договори доручень та акти виконаних робіт по цих договорах взагалі не оспорював у встановленому законом порядку, належних доказів про те, що договори доручень та акти виконаних робіт визнані способом вчинення злочину у сфері господарської діяльності суду не подав, тому доводи відповідача про протилежне не заслуговують на увагу як голослівні.

З пояснень представника відповідача в судовому засіданні 01 червня 2007р. у суді першої інстанції вбачається, що відповідач повністю визнав заборгованість по договорах доручення № 9,10,11,13,14 (а.с. 49 том 1), яка за своїм розміром перевищує суму, стягнуту судом першої інстанції.

З чого складається сума 6228 грн.48 коп., яку стягнув суд як визнані відповідачем частину позову, суд першої інстанції у рішенні не зазначив, а відповідач не міг по цьому питанню надати аргументацію як у письмових запереченнях на позов (а.с. 28 30 том 1), так і в усних поясненнях у суді апеляційної інстанції.

Доводи відповідача про те, що позивач не вправі вимагати стягнення заборгованості по оплаті робіт по договорах, інфляційних втрат та 3% річних на підставі пункту 1.3 угод про припинення зобовязань від 18.03.2003р. у якому зазначено, що сторони домовились про зняття усіх взаємних претензій на майбутнє, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать змісту цих угод.

Зокрема, у змісті вищевказаних угод про припинення зобов'язань за договорами доручень констатовано, що лише виконавець ОСОБА_1 повністю виконав свої зобовязання по договорах перед передачею справ працівнику клієнта, а п. 1.3 угод про відсутність взаємних претензій стосується саме виконання договорів про надання юридичної допомоги виконавцем ОСОБА_1, і відсутність вимог клієнта до ОСОБА_1 по подальшому виконанню договорів, а не свідчить про відмову останнього від стягнення заборгованості за виконану роботу та відповідальності за невиконання договору (а.с. 24 30 том 3).

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 визнала факт, що кредиторська заборгованість перед адвокатом ОСОБА_1 за надані юридичні послуги рахувалось за відповідачем і була списана по спливу строку позовної давності, проте належних доказів про списання заборгованості суду не подано.

Колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено загальний трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 71 ЦК в редакції 1963р., оскільки вимогами до відповідача про стягнення заборгованості звернувся в суд в суд в січні 2006р. шляхом видання судового наказу та в березні 2006 року з позовом до спливу трирічного строку.

Відповідно до ст. 214 ЦК в редакції 1963р. боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір процентів.

У п. 7.3 ст. 7 усіх договорів доручення зазначено, що у випадках, не передбачених договорами, сторони керуються чинним цивільним законодавством.

Оскільки відповідач ДП „Львіввугілля як правонаступник не виконав переданого йому обовязку по виконанню грошового зобовязання, колегія суддів вважає правомірними вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми відповідно до розрахунку позивача, який здійснений з урахуванням вимог чинного законодавства.

Проте колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення пені на підставі п. 7.2 договорів в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на підставі ст. 285 ЦК за 12 місяців, а саме з 26.04.2005р. по 25.04.2006р., оскільки позивачем неправильно визначено матеріальний закон, який у даних правовідносинах підлягає застосуванню, а за ст. 72 ЦК в редакції 1963р., яка підлягає застосуванню, для стягнення пені встановлено скорочений строк позовної давності у шість місяців, який позивачеі пропущено без поважних причин.

Колегія суддів вважає, що початок перебігу шестимісячного строку позовної давності для стягнення пені почався на наступний день після спливу 5-денного строку, встановленого для оплати роботи у ст. 5 кожного договорідоручення і про не проведення якої позивачу достовірно було відомо, та закінчився у 2003р. до набрання чинності новим ЦК України.

Таким чином задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних, а в стягненні пені слід відмовити за пропущенням строку позовної давності.

З врахуванням часткового задоволення позову судові витрати позивача підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України частково.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 2,4 ч. 1, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316 , 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня2006 року та додаткове рішення від 15 жовтня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства „Львіввугілля ідентифікаційний код 32323256, поштова адреса 80000, м. Сокаль, Львівська область, вул. Б.Хмельницького 26, р/р № 0037 в Червоноградській філії КБ „Приватбанк, МФО 325882 в користь ОСОБА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1, проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 - Давидовича АДРЕСА_1 на п/р 2483 у ВАТ „Електрон Банк, МФО 9 грн. (пятдесят чотири тисячі пятсот сімдесят девять) 82 коп. основного боргу за консультаційні та юридичні послуги, 17061 грн. (сімнадцять тисяч шістдесят одна) 73 коп. інфляційних втрат, 4912 грн. (чотири тисячі девятсот дванадцять) 25 коп. три проценти річних, а усього 76553 грн. 80 коп. ( сімдесят шість тисяч пятсот пятдесят три), 402 грн. 75 коп. судового збору, 30 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

У позові в частині стягнення пені в розмірі 10225,12 грн. відмовити за пропущенням строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двох місяців до Верховного Суду України.

Головуючий Штефаніца Ю.Г.

Судді Мусіна Т.Г.

ОСОБА_3