Справа №22-ц-3879/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Рибалки В.Г.,

суддів - Криворотенка В.І., Хвостика С.Г.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області, від 11 червня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку;

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, стягнення боргу за договором позики,

встановила:

У липні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що з 23 квітня 2008 року працювала продавцем у фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, а 27 квітня 2009 року була звільнена на підставі ст.38 КЗпП України, однак при звільненні з нею не проведено остаточний розрахунок, тому вона просила стягнути на її користь з ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі з лютого по квітень 2009 року в сумі 1230 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 625 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 1875 гри., 2500 грн. на відшкодування моральної шкоди та середній заробіток за затримку розрахунку з дня звільнення і по день ухвалення рішення суду.

У травні 2010 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася з зустрічним позовом, який обґрунтовувала тим, що при проведенні інвентаризації товару у магазині «Світлана», у якому ОСОБА_2 працювала продавцем, у березні 2009 року була виявлена нестача матеріальних цінностей на суму 16027 гри. ОСОБА_2 разом з іншими працівниками магазину погодилась з актом ревізії від 23 березня 2009 року, у зв'язку з чим на неї покладено матеріальну відповідальність у розмірі 2000 гри.

01 квітня 2009 року ОСОБА_2 висловила бажання звільнитись з роботи і отримавши заробітну плату за березень 2009 року, взяла у борг 685 гри., які обіцяла повернути протягом місяця, про що написала розписку. Після цього вона поштою отримала заяву ОСОБА_2 про звільнення у звязку з порушенням роботодавцем трудового законодавства, в якій визначила дату зняття з реєстрації трудового договору - 27 квітня 2009 року. У визначений день разом з ОСОБА_2 у Охтирському центрі зайнятості було оформлено розірвання трудового договору на підставі ст.38 КЗпП України. У звязку з наведеним вона просила стягнути з ОСОБА_2 2000 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 685 грн. боргу за договором позики.?

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 червня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково - стягнуто на її користь з ОСОБА_2 685 грн. боргу за договором позики. 51 грн. повернення сплаченого судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин справи, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 в повному обсязі.

Зокрема, зазначає, що судом не враховано, що факт порушення трудового законодавства з боку ОСОБА_4 підтверджується матеріалами адміністративної справи, а тому суд безпідставно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення вихідної допомоги. Також вона послалась на те. що факт нестачі не знайшов свого підтвердження, оскільки акту ревізії не надано. Крім того, вказує, що боргова розписка не має жодного відношення до ОСОБА_4, оскільки написана на ім'я ОСОБА_5.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 23 квітня 2008 року між сторонами був укладений трудовий договір на невизначений строк, згідно з яким ОСОБА_2 зобовязана була виконувати обовязки продавця, приймати і реалізовувати товар, дотримуватись санітарних норм праці, а фізична особа-підприємець ОСОБА_4 - оплачувати роботу працівника у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць. Зазначений договір розірвано з 01 квітня 2009 року на підставі ст.38 КЗпП України.

На момент звільнення ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі відсутня.

Крім того, судом не встановлено підстав для відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав як для задоволення позову ОСОБА_2, так і для задоволення вимоги ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди.

Доводи ОСОБА_2 в її апеляційній скарзі про те, що судом не враховано, що факт порушення трудового законодавства з боку ОСОБА_4 підтверджується матеріалами

адміністративної справи, що факт нестачі не знайшов свого підтвердження, зазначених висновків суду не спростовують.

Як встановлено в судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_4 дійсно притягалась до адміністративної відповідальності за порушення трудового законодавства, зокрема, ст.ст.96, 108-1 КЗпП України та ст.30 Закону України «Про оплату праці», проте. ОСОБА_2 сама погодилась на умови трудового договору, в тому числі і щодо оплати праці.

Крім того, трудовий договір з нею розірвано 01 квітня 2009 року на підставі ст.38 КЗпП України і знято з реєстрації 27 квітня 2009 року, що зазначено у трудовій книжці ОСОБА_2 (а.с.3).

Також ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження нестачі у магазині «Світлана» товаро - матеріальних цінностей станом на березень 2009 року, проте це не свідчить про наявність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_2

з

Однак, що стосується її доводів про те, що боргова розписка не має жодного відношення до ОСОБА_4, оскільки написана на імя ОСОБА_5, то, на думку колегії суддів, такі доводи є обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 квітня 2009 року ОСОБА_2 склала імя ОСОБА_5 розписку в тому, що взяла у останньої у борг 685 грн., які зобовязалась повернути не пізніше 06 квітня 2009 року (а.с.13).

На думку колегії суддів, зазначена розписка не може бути доказом факту наявності боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_5 Н.1.

У звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором

позики підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 3, 314 ч,2, 316 ЦГІК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 червня 2010 року в частині задоволення позову ОСОБА_4.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В іншій частині рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 червня 2010 року у даній справі залишити без зміни.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо .до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: