Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2010 року м.Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Коваленко А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про стягнення заборгованості по аліментам, неустойки за прострочення їх сплати, додаткових витрат на дитину, зміну розміру аліментів і визначення їх у твердій грошовій сумі, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка у лютому 2009 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому просила визначити заборгованість по аліментам, що присудженим рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.05.1995 року, із розрахунку доходу відповідача або середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника для даної місцевості; стягнути із ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, яка утворилася після 01.01.2004 року; змінити розмір аліментів, визначивши їх у твердій грошовій сумі в розмірі 701 грн.; стягнути із ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину, понесені на вимушене лікування, оздоровлення, навчання, розвиток здібностей у сумі 1 999грн.(а.с.2-5).

В подальшому неодноразово уточнювала позовні вимоги (а.с.20-23,47-50,60-63,85-87,99-101), і в остаточній редакції просила суд стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість по аліментам у сумі 13 160 грн. 09 коп., неустойку за прострочення, яка утворилася із 01.01.2004 року у сумі 119 111 грн.73 коп., одноразові додаткові витрати на дитину у сумі 2 978 грн.00 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000грн. та змінити розмір аліментів, визначивши їх у твердій грошовій сумі в розмірі 701 грн..

Ухвалою суду від 18.11.2009 року за заявою представника позивача позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 третя особа Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в частині визначення розміру аліментів із розрахунку доходу відповідача або середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника для даної місцевості залишено без розгляду (а.с.80).

У судовому засіданні представник позивачки, діючий за довіреністю ОСОБА_1, уточнені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, просив суд у задоволенні вимог відмовити. Суду пояснював, що впродовж примусового виконання ним в залежності від матеріальних можливостей добровільно перераховувалися аліменти на користь позивачки. На виклики державного виконавця він завжди зявлявся, подавав розрахункові документи у підтвердження сплати аліментів, які із матеріалів втрачалися. Впродовж тривалого часу він вимушено не працював у звязку із відсутністю роботи, тому перебував на обліку у центрі зайнятості, у звязку із утриманням непрацездатної матері - інваліда першої групи, коштів для виплати аліментів на дитину у повному обсязі не мав, тому аліменти сплачував періодично. Останнім часом він працює, аліменти виплачує, у тому числі, й з урахуванням існуючої заборгованості.

Представник третьої особи - Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, діюча за довіреністю ОСОБА_3, у своїй позиції покладалася на розсуд суду. Суду пояснила, що заборгованість у відповідача по аліментам має місце, по відкритому виконавчому провадженні здійснюються відповідні виконавчі дії, спору між сторонами виконавчого провадження та виконавчою службою з приводу розрахунку заборгованості не існує, а розрахунок пені не входить до компетенції виконавчої служби.

За ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Суд, дослідивши матеріали виконавчого провадження про примусове стягнення аліментів, вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони від зареєстрованого шлюбу мають дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Неповнолітній проживає разом із матірю, позивачкою по справі за адресою АДРЕСА_1, є студентом технікуму залізничного транспорту (а.с.8,9,95). Позивачка працює на закритому акціонерному товаристві Науково-виробничий комплекс «Дніпроспецмаш», згідно наданих нею довідок, у 2008 році її заробітна плата в середньому складала 600 грн.00 коп. на місяць, у 2009 році 1 300 грн.00 коп. (а.с.10, 92,93).

Відповідач постійно зареєстрований та проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 у належній йому на праві спільної часткової власності квартирі № 311 у м.Дніпропетровську. Разом із ним у квартирі також проживала його мати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 із 20.12.1999 року інвалід першої групи, потребуюча постійного догляду у звязку із порушенням функції опори та ходьби, яка померла 10.08.2005 року (а.с.39, 70, 74, 89, 90).

За рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.1995 року із ОСОБА_2 на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини заробітку доходу (а.с.6,7,11).

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, у разі їх невиконання у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV.

За змістом положень ст.25 Закону № 606-XIV, рішення про стягнення аліментів підлягають негайному виконанню. Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Дублікат виконавчого листа № 12-123, виданий Ленінським районним судом м.Дніпропетровська 06.08.1998 року, надійшов до Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції для примусового виконання 27.01.1999 року. У той же день постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження, однак, фактично дії щодо примусового виконання рішення суду розпочато лише у 2003 році. Зокрема, 08.08.2003р. та 25.09.2003 року складено два акти про те, що за місцем проживання боржника двері ніхто не відчинив. З метою зясування майнового становища боржника 12.11.2003 року надіслано відповідні запити до міжміського бюро технічної інвентаризації та управління державтоінспекції. 14.11.2003 року складено акт про те, що ОСОБА_2 не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, кв.№ 311 у м.Дніпропетровську. 18.11.2003 року надіслано ОСОБА_2 попередження про необхідність сплати заборгованості по аліментам у сумі 1600 грн., а 19.11.2003 року запит до адресно-довідкового сектору. 16.12.2003 року від боржника відібрано письмове зобовязання працевлаштуватися на роботу. В подальшому лише у листопаді 2006 року боржнику повторно надіслано письмове попередження про необхідність погашення заборгованості, але без зазначення її конкретного розміру. На що ОСОБА_2 зявився до ВДВС і власноручно письмово зобовязався надати до відділу квитанції у підтвердження сплати аліментів (а.с.109-114).

16.01.2007 року за вих. № 147/27 відділом державної виконавчої служби направлено до органів внутрішніх справ, прокуратури Ленінського району подання з приводу вирішення питання про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за фактом ухилення від сплати аліментів, за результатами якого постановою оперуповноваженого Ленінського РВ ДМУ УВС України у Дніпропетровській області від 11.08.2007 року відмовлено у порушенні кримінальної справи у відношенні ОСОБА_2 на підставі п.2 ст.6 КПК України. Із прийнятим рішенням погодилася прокуратура Ленінського району м.Дніпропетровська (а.с.15, 127).

Проте, як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, згідно наданих ОСОБА_2 до відділу виконавчої служби довідок без реквізитів щодо дати видачі та вихідного номеру, в період із квітня 2006 року по березень 2007 року відповідач працював на посаді консультанта у ПП ОСОБА_8, його дохід за вказаний період складає 5400 грн. Із квітня 2007 року по листопад 2008 року на посаді сборщика у ПП «Ємцов», у якого заробітну плату отримав у розмірі 12000 грн. (а.с.117-119). Згідно відомостей Державного реєстру фізичних осіб, отриманих на запит суду, інформація щодо розміру отримуваних ОСОБА_2 доходів за цей же період відсутня (а.с.136,137).

При цьому, суд зауважує, що у досліджених в судовому засіданні матеріалах виконавчого провадження, відсутні документи, що посвідчували би вчинення державним виконавцем процесуальних дій, передбачених ст.ст.4, 42, 67, ч.ч.2,6,8 ст.74 Закону № 606-XIV, у звязку із чим приходить до висновку щодо неналежного виконання державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції покладеного ст.5 Закону № 606-XIV обовязку щодо своєчасного і повного виконання рішення про стягнення аліментів.

В період із 09.02.2004 року по 01.01.2005 року, із 26.02.2005 року по 13.05.2005 року ОСОБА_2 перебував на обліку у Ленінському районному відділі центру зайнятості, розмір отриманої ним допомоги по безробіттю у зазначений період відповідно становив 692 грн. 85 коп. та 258 грн. 92 коп.(а.с.75,76). Водночас, як вбачається із отриманої судом від органів державної податкової служби інформації (а.с.136-137), в продовж перебування на обліку ОСОБА_2 із 23.11.2004 року по 07.02.2005 року працював у ТОВ ТД «Сибірський берег», розмір його отримуваних доходів становив 1251 грн. 00 коп.

Із 15.03.2010 року ОСОБА_2 працює на посаді охоронця у ТОВ «АТБ - Маркет», згідно довідки, його нарахований дохід становить всього 2627грн.45коп.(а.с.138).

У відповідності до довідки розрахунку Ленінського ВДВС від 08.06.2010 року у період із 01.01.2004 р. по 31.12.2004 р. боржником сплачено аліменти всього у сумі 250 грн.00коп., із 01.01.2007 р. по 31.12.2007р. 1582 грн.50 коп., із 01.01.2008 р. по 31.12.2008 року 1440грн.00коп., із 01.01.2009р. по 31.12.2009р. 1228грн.36коп., із 01.01.2010р. по травень поточного року 2681грн.00коп.. Загальна сума заборгованості по нарахованим, але несплаченим аліментам за період із січня 1999 року станом на 01.06.2010 року становить 14 794 грн.21коп. (а.с.139,140).

Аналізуючи подані докази, суд приходить до висновку, що заборгованість ОСОБА_2 по аліментам утворилася в силу причин, що викликані як з вини органів державної виконавчої служби, так і внаслідок невиконання ним покладеного обовязку негайного повідомлення державному виконавцеві про зміну місця своєї роботи та приховуванням доходів.

Відповідно до ч.2 ст.194 Сімейного кодексу України, заборгованість по аліментам стягується за весь минулий час тільки у тому випадку, якщо аліменти не стягувалися у звязку із розшуком платника аліментів або перебуванням його за кордоном. Таким чином, в законі визначено два випадки, коли аліменти сплачуються за весь минулий час без обмежень. Обидва ці випадки повязані із винною поведінкою платника, але тільки вразі якщо це повязано із його розшуком або перебуванням за кордоном.

Згідно ст. 196 Сімейного Кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що у розшуку відповідач у звязку із ухиленням від сплати аліментів не перебував, сплачував аліменти несистематично та не в повному обсязі із обєктивних причин, викликаних як тимчасовою відсутністю роботи, утриманням непрацездатної матері, так і внаслідок існуючих недоліків в діяльності органу виконавчої служби, у звязку із чим стягнення із нього заборгованості за минулий період у сумі 13 160 грн. 09 коп. та неустойки за прострочення, яка утворилася із 01.01.2004 року, у сумі 119 111 грн.73 коп. не допускається, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення із ОСОБА_2 на користь позивачки додаткових витрат на дитину у сумі 2 978 грн.00 коп. суд виходить із наступного.

За змістом ст.185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів, зобовязаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину вразі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

В силу покладеного ст.60 ЦПК України обовязку на доказування, сторона, що звертається з вимогою про відшкодування вже зроблених додаткових витрат, повинна надати суду докази фактично понесених витрат, їх розрахунок та обґрунтування.

В обґрунтування доводів щодо фактично понесених нею витрат на лікування, навчання та оздоровлення дитини позивачкою надано суду відповідно довідку від лікаря ПП ОСОБА_9 від 24.04.2009 року, за змістом якої ОСОБА_5 дійсно перебував на лікуванні у стоматологічному кабінеті із 22.09.2007 року по 18.10.2007 року у звязку із травматичним переломом коронки 22 зуба, загальна сума виконаної лікарем роботи складає 979 грн. 00 коп. (а.с.45), копії роздрукованої 27.08.2007 року квитанції підприємця Кугай із найменуванням канцтоварів на загальну суму 179 грн.05 коп. (а.с.16), договору № 223/08 про надання освітніх послуг, укладеного із ПП ОСОБА_10 від 29.08.2008 року із корінцем квитанції до прибуткового ордеру без номеру на суму 200 грн.00коп. (а.с.17), корінця квитанції до прибуткового касового ордеру №173 т/ф «Росія» від 14.00.2007 року за путівку у ДОТ «Лазурна радуга» 16.07.- 03.08. на суму 1550грн.00коп. (а.с.16).

Оцінюючи подані позивачкою докази, суд зауважує, що у відповідності до вимог ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», довідка лікаря та квитанція підприємця Кугай не є розрахунковими документами встановленої форми та змісту, що належним чином підтверджував би факт отримання платних стоматологічних послуг та купівлі-продажу товарів у конкретному місці або часі, тому не приймаються судом у звязку із неналежністю.

Згідно до Закону України «Про позашкільну освіту», позашкільна освіта та виховання є частиною структури освіти і спрямовується на розвиток здібностей, талантів дітей. Позашкільна освіта та виховання здійснюються навчальними закладами, сімєю, трудовими колективами, громадськими організаціями, товариствами, фондами і ґрунтується на принципі добровільності і вибору типів закладів, видів діяльності. Використання батьками своїх прав на вибір методів і форм навчання невіддільно взаємоповязано із покладеним в силу ст.150 Сімейного кодексу України на батьків обовязку піклуватися про виховання та розвиток своєї дитини.

Як вбачається із корінця квитанції до прибуткового ордеру без номеру від 29.08.2008 року позивачкою оплачено ПП Турова 200 грн.00 коп. за освітні послуги. Водночас, згідно з умовами договору № 223/08, укладеного із ПП ОСОБА_10, ТОВ «ОСОБА_11 3Д» та ОСОБА_4 від 29.08.2008 року вартість цих послуг, строк дії договору взагалі не визначені, предметом договору є навчання ОСОБА_4 за обраним курсом «2Д і 3Д анімація, компютерні ігри», що не відноситься до жодного із напрямків позашкільної освіти, визначених у ст.15 Закону України «Про позашкільну освіту». Крім того, суд зауважує, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 08.07.2007 року за №1019 «Про ліцензування діяльності з надання освітніх послуг» здійснення субєктами господарювання освітніх послуг за напрямком позашкільної освіти, у тому числі й оздоровлення дітей, підлягає обовязковому ліцензуванню, однак, ні із змісту договору ні із інших наданих суду доказів відомості про наявність такого спеціального дозволу у т/ф «Росія», ТОВ «ОСОБА_11 3Д», як виконавців освітніх послуг взагалі відсутні.

Таким чином, доводи позивачки щодо понесених нею фактичних витрат на навчання сина та його розвиток суд вважає необґрунтованими та неспроможними.

Згідно ч.3 ст. 181, ч.1 ст. 183, ч.1 ст. 191 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову у вигляді частини від доходів його матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. В силу частини 1 статті 184 Сімейного Кодексу України, в разі якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач має постійну роботу, отримує регулярний дохід, будь-які інші обставини, що надавали би суду підстави змінити розмір стягуваних із ОСОБА_2 рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.1995 року на користь позивачки аліментів на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 із розміру ? частини заробітку доходу аліментів на тверду грошову суму в розмірі 701 грн., відсутні, тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Предметом доведення крім наявності самого факту моральної шкоди підлягає доказуванню її глибина, від якої залежить розмір та форма відшкодування.

Натомість, в порушення статті 60 ЦПК України, якою на позивачку покладено обовязок щодо доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог з приводу завданої діями ОСОБА_2 моральної шкоди, ступінь та глибину якої оцінює у розмірі 10 000 грн. 00коп., з боку ОСОБА_4 на підтвердження своїх моральних страждань взагалі не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, у звязку із чим, суд вважає її доводи такими, що ґрунтуються на припущеннях, тому задоволенню також не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивачкою при зверненні до суду судові витрати не оплачувалися, позивачка не звільнена від сплати державного мита, її позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому із ОСОБА_11 на користь держави підлягають до стягнення державне мито у сумі 59 грн. 50 коп. та 120 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.9, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.ст. 23, 1167 ЦК України,ст.ст.150, 180 ч.3 ст. 181, ч.1 ст. 183, ч. 1 ст. 184, ст.185 ч.1 ст. 191, ч.2 ст.194, ст. 196 СК України, ст.ст.4, ст.25, 42, 67, ч.ч.2,6,8 ст.74 Законом України «Про виконавче провадження», ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», ст.1,15 Закону України «Про позашкільну освіту», постановою Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст.10,11,59,60,61,88, 209,212, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про стягнення заборгованості по аліментам, неустойки за прострочення їх сплати, додаткових витрат на дитину, зміну розміру аліментів і визначення їх у твердій грошовій сумі, стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судові витрати по справі у сумі 59грн.50коп. (пятдесят девять грн.50коп.) витрати на інформаційно-технічне забезпечення справи у сумі 120 грн. (сто двадцять грн.00коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у 20-ти денний строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошені в судовому засіданні 08 червня 2010 року.

Повністю рішення складено 14 червня 2010 року.

Суддя В.С. Шавула