АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2010 року м. Львів

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: судді Зубарєвої К.П.,

суддів: Бакуса В.Я., Монастирецького Д.І.,

при секретарі: Безп`ятко О.І.,

з участю: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2009 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку, прибудинкової земельної ділянки, відшкодування коштів за проведений ремонт, -

встановила:

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2009 року в задоволені вказаного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1, просить його скасувати, а справу направити на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права відхилення в прийняті його позовної заяви, поданої в порядку ст.31 ЦПК України, щодо збільшення позовних вимог визнання заповіту батька недійсним, оскільки батько розпорядився майном, яке фактично повинно належати йому.

Відповідачі у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки не повідомили.

У відповідності до ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. А відтак колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності осіб, які не з`явилися.

Вислухавши суддю-доповідача, учасника процесу на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Як вбачається з матеріалів справи позивач спочатку (30.06.2004 р.) звернувся до суду із позовом до своїх батьків про відшкодування вартості проведеного ним ремонту будинку. Згодом, з наступним уточненням та збільшенням позовних вимог, позивач просив визнати за ним право власності на 17/20 ідеальних частин будинку № 21 по вул. Яреми в м. Львові, 17/20 частин прибудинкової території, господарських споруд під літерами «Б» і «Г» та зобовязати відповідача ОСОБА_3Т відшкодувати йому кошти в сумі 24 319 грн. за проведений ремонт його (відповідача) квартири.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що спірний будинок був побудований його батьками під час шлюбу в 1958 році. В будинку проживали батьки, він (позивач) із своєю сімєю та брат відповідач по справі. Оскільки брат купив собі квартиру, то між ним (позивачем) та відповідачами була домовленість, що він (позивач) робить ремонт в квартирі брата, який переходить туди проживати, та капітальний ремонт в будинку батьків, з тим, що останній перейде згодом у його власність.

Оскільки він свою домовленість виконав, а відповідачі ні, крім того брат квартиру продав та перейшов проживати в 2003 році у спірний будинок до батьків, просив задовольнити його вимоги, посилаючись на значні фінансові та матеріальні витрати.

Встановлено, що стверджується відповідними правовстановлюючими документами (реєстраційним посвідченням, Державним актом на право приватної власності на землю, розпорядженням Франківської районної адміністрації м. Львова) спірний будинок, господарські будівлі гараж і сарай, прибудинкова земельна ділянка для обслуговування будинку в розмірі 564 кв. м. належала ОСОБА_4, який був батьком позивача та відповідача ОСОБА_3 і чоловіком відповідачки ОСОБА_2К (а.с.178, 183, 193 т.1 та а.с.40 інвентаризаційної справи на будинковолодіння).

10 червня 2004 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого розпорядився: перший поверх спірного будинку, хліви (згідно плану Б, Г), ? частину прибудинкової земельної ділянки заповів відповідачу ОСОБА_3, а другий поверх спірного будинку, гараж (згідно плану В) та ? частину цієї ж земельної ділянки - позивачу ОСОБА_1 (а.с.188).

02 лютого 2005 року ОСОБА_4 помер (а.с.167 т.1).

07 червня 2005 року ОСОБА_1, а 26 липня ОСОБА_3 і ОСОБА_2 звернулись в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини (а.с.164-166 т.1).

Відмовляючи у задоволені позову щодо відшкодування вартості проведеного ремонту квартири (24 319 грн.) суд виходив з того, угоди на проведення ремонту між сторонами не укладались, доказів проведення позивачем ремонту квартири відповідача немає і такий заперечується відповідачем.

Відмовляючи у визнанні права власності на будинок суд, зокрема, виходив з того, що збільшення площі у будинку проведено внаслідок самочинно зведеної добудови та прибудови. Будь-яких доказів на одержання відповідного дозволу на проведення цих робіт, відповідність їх будівельним, санітарним та протипожежним нормам немає, як і немає відповідно затвердженого проекту. Самовільне будівництво в експлуатацію не приймалось. А відтак зазначене позбавляє визнання обєктом цивільних прав.

Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №7 від 04.10.1991 року із наступними змінами та доповненнями, розяснив, що оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям у період шлюбу жилий будинок у звязку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сімї жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, що брали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обовязок.

За таких обставин, з врахуванням затрат позивача на ремонт спірного будинку (а.с.115- 135 т.1), суд прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову і в цій його частині.

Посилання апелянта на те, що судом не було прийнято його позовну заяву в порядку ст.31 ЦПК щодо збільшення позовних вимог визнання недійсним заповіту батька, не впливає на законність рішення суду та не позбавляє апелянта на предявлення позову щодо визнання недійсним заповіту в загальному порядку. Крім того, якщо рішення, що буде прийнято за цим позовом вливатиме на оскаржуване рішення, це не позбавить апелянта на перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Суд повно і всебічно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, дав належну оцінку зібраним доказам.

Висновок суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, а відтак не є підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.1 ч.1ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Франківського районного суду м. Львова залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Зубарєва К.П.

Судді: Бакус В.Я.

ОСОБА_5І