Христинівський районний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5листопада 2010 року м. Христинівка

Христинівський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді: Орендарчука М.П.

при секретарі: Кулібабі Н.А.

за участі представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Христинівка справу за позове'. Приватного підприємства «Зевс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договор: позики та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Зевс > пг: визнання договору позики недійсним,-

встановив:

Приватне підприємство «Зевс» звернулось з позовом до суду, відповідно до заявлених позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_3 на їх користь заборгованість за договором позики у розмірі 50 000 грн., обґрунтовуючи тим, що 1 жовтня 2009 року між Приватним підприємством «Зевс» та ОСОБА_3 було укладено договір позики №23 КК0027.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 3.1. даного договору Приватне підприємство «Зевс» (позикодавець) передав В:з- Л.В. (позичальник) грошові кошти в сумі 50000 грн., які остання зобовязувалась повернути до 1 лютого 2010 року частинами або одним платежем.

На виконання Позивач, відповідно до видаткового касового ордеру надав позику 1.10.2009 року в розмір: 5 000 грн. Однак, відповідачка порушила взяті на себе зобовязання та позику не повернула, а тому ПП «Зевс» змушено звернутись до суду з відповідною вимогою. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки судові витрати п: сплаті державного1 мита в сумі 500 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.

В попередньому судовому засіданні відповідачка подала зустрічну позовну заяву до Приватного підприємства «Зевс» про визнання договору позики недійсним, мотивуючи свій позов тим, по 16 грудня 2009 року працювала / Київській філії приватного підприємства «Зевс» на посаді менеджера. 1 жовтня 2009 року керівник підприємства поставив її до відома, що усі працівники підписують договори позики з підприємством, так би мовити ПП «Зевс таким чином підстраховує себе у разі нестачі грошових коштів, які здаються у касу з виручки, що збирається менеджером з торгової точки, ОСОБА_3 власноручно записала у відповідній графі договору позики, а також підписала касовий ордер. Але фактично ніяких грошей за вказаними касовими ордерами вона з каси підприємства не отримувала. 16 грудня 2009 року ОСОБА_3 звільнилася з ПП «Зевс» за власним бажанням і жодних претензій від ПП «Зевс» не було, тому просить суд визнати недійсним договір позики №23 ККОО від 1 жовтня 2009 року, укладений з між ОСОБА_3 та ПП «Зевс».

Ухвалою суду зустрічний позов ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Зевс» про визнання договору позики недійсним обєднано в одне провадження з позовом Приватного підприємства «Зевс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав, викладених у позовній заяві та запереченнях на зустрічний позов.

Представник відповідачки проти первісного позову заперечувала, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги, з підстав, викладених у зустрічному позові та запереченнях на первісний позов.

Суд, заслухавши думку представника позивача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.

1 жовтня 2009 року між Приватним підприємством «Зевс» та ОСОБА_3 укладено договір позики №23 ККОО.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого, Приватне підприємство «Зевс» (позикодавець по договору) передало ОСОБА_3 (позичальник по договору) грошові кошти в сумі 50 000 грн., на умовах повернення у визначений договором строк.

п. 3.1 зазначеного договору передбачено, що позичальник зобовязується повернути позику частинами або одним платежем із таким розрахунком, щоб повернути всю суму позики до 1 лютого 2009 року.

Повернення позики відбувається у готівковій формі шляхом внесення відповідної суми коштів до каси позикодавця ( п. 3.3 договору позики).

Саттею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладений з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як убачається з матеріалів справи, позивач відповідно до видаткового касового ордеру від 1 жовтня 2009 року видав ОСОБА_3 суму позики в розмірі 50 000 грн.,.

Відповідно до вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 не заперечувала факт підписання нею спірного договору позики та касового ордеру, зазначала, що була ознайомлена з умовами даного договору. Отже, надані позивачем докази вказують на те, що в даному випадку договір позики між сторонами був укладений в установленому законом порядку, тому він підлягає виконанню на умовах, що визначені ним.

Доводи представника відповідачки, що в касі ПП «Зевс» не було відповідної суми в розмірі 50 000 гривень та договір позики укладався без наміру реального надання грошової позики, спростовуються також наданою представником позивача касовою книгою підприємства за 1 жовтня 2009 року, відповідно до якої в графі «надходження» зазначена сума 56 275.08 грн., а у графі «видатки» зазначено, що ОСОБА_3 видано 50 0000 грн., по договору суди №23 ККОО.

Статтею 204 ЦІ< України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Частиною 1 ст. 1051 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачка не надала суду доказів на підтвердження своїх пояснень та зустрічних вимог щодо неотримання нею коштів по спірному договору позики.

Твердження представника відповідачки про те, що ПП «Зевс» заключає договори позики із працівниками і в разі їх звільнення предявляє до них позови про стягнення заборгованості спростовуються рішеннями судів відповідно до яких позови ПП «Зевс» про стягнення заборгованості задоволені.

Окрім того, суд приймає до уваги, що з заявою до правоохоронних органів про неправомірні дії керівництва ПП «Зевс», ОСОБА_3 не зверталася.

Посилання представника відповідачки на письмові пояснення свідків в підтвердження фіктивності укладеного договору позики в даному випадку не заслуговують уваги, оскільки відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник не має права використовувати свідчення свідків як докази у судовій справі про фіктивність правочину, і має надати інші докази для обґрунтування укладення безгрошової позики.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України такими доказами, зокрема, можуть бути письмові докази (різного роду документи, акти, листування службового або особистого характеру) і речові докази (зокрема звуко- та відеозаписи). висновки експертів, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи, однак в матеріалах цивільної справи такі докази відсутні й до суду вони також не надані.

Відповідно до вимог ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до ст.ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства «Зевс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики підлягають задоволенню, а саме підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача невиплачена позика в розмірі 50 000 грн., і не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача понесені судові витрати по сплаті державного мита в сумі 500 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 611, 1046, 1049, 1051 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов Приватного підприємства «Зевс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного підприємства «Зевс» суму боргу у сумі 50 000 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 500 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. а всього на загальну суму 50 620 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Зевс» про визнання договору позики недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Христинівський районний суд Черкаської області протягом десяти днів з дня його проголошення

Суддя: М.П. Орендарчук