Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 8015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ», третя особа публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 листопада 2009 року звернувся до суду з позовом до відповідача ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» про стягнення суми. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 09 липня 2007 року позивач уклав з третьою особою договір кредиту, а з відповідачем договір страхування. 15 серпня 2008 року позивач видав доручення на право керування своїм автомобілем ОСОБА_2 Згодом під час дії договору страхування сталася дорожньо-транспортна пригода, пошкоджено автомобіль, ОСОБА_2 загинув. Він звернувся до відповідача з питання виплати страхової суми, але отримав відмову. Вважає такі дії відповідача не законними та просив стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що вини або незаконних дій їх стосовно позивача по договору страхування не встановлено, не доведено і не було. Всі їх дії стосовно позивача проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Ніяких зобовязань інших відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та матеріальної і моральної шкоди не завдавали. Вважають, що позовні вимоги необґрунтованими і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засіданні не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, повідомив, що вини або незаконних дій їх стосовно позивача по договору кредиту не встановлено, не доведено і не було. Всі їх дії стосовно позивача проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Ніяких зобовязань інших відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та шкоди не завдавали. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Аналогічний припис містить ст. 25 Закону України «Про страхування», а саме: виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

В судовому засіданні встановлено, що між відповідачем ЗАТ «Страховою компанією «ІНГОССТРАХ» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір страхування транспорту ЖЖ81 АЯ00270008 від 09 липня 2007 року. 16 серпаня 2008 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2, який загинув у цьому ДТП. 18 серпня 2008 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, але йому було відмовлено. Не погодившись з вказаним, позивач звернувся з позовом до суду. Суд вважає вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про страхування» для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. 09 липня 2007 року позивач звернувся до відповідача із заявою про укладення договору страхування наземного транспорту, якою попросив укласти договір на строк з 09 липня 2007 року по 08 липня 2008 року. В графі «Керування ТЗ доручаю наступним особам» не було проставлено жодної особи, як і не проставлено на екземплярі цієї заяві, що міститься у відповідача, по теперішній час. Посилання позивача на те, що ним 15 серпня 2008 року була видана довіреність на ОСОБА_2 та на те, що він був зазначений у заяві про укладення договору, як на підставу виплати страхового відшкодування - є неправомірним.

18 серпня 2008 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. Однак позивач лише 20 жовтня 2008 року надав відповідачу копію вищезазначеної довіреності (вхідні номер та дата проставлені на копії) та пред'явив заяву про укладення договору страхування від 09 липня 2007 року, в якій під графою «Керування ТЗ доручаю наступним особам» вже був вказаний ОСОБА_2 Однак значений запис був зроблений позивачем вже після підписання заяви від 09 липня 2007 року, оскільки ця заява містить запис, що ОСОБА_2 має право управління транспортного засобу на підставі довіреності від 15 серпня 2008 року. Тобто, на момент дійсного підписання заяви про укладення договору страхування 09 липня 2007 року довіреності від 15 серпня 2008 року взагалі не існувало (тому неправомірне на неї і посилання).

Згідно п. 13.3.7. договору страхування відповідач має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, передбачених розділом 16 цього Договору. Згідно ж п. 16.6. відповідач не несе відповідальності, якщо керування ТЗ на момент страхового випадку здійснювалось особою, що не вписана у свідоцтво про реєстрацію ТЗ та не мала довіреності на керування ТЗ чи тимчасового реєстраційного талону, та яка не входить в перелік осіб, визначених у заяві на страхування, чи у цьому договорі. Згідно довідки про ДТП застрахованим ТЗ керував ОСОБА_2, який не входив в перелік осіб, визначених у заяві на страхування.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За таких обставин, дії відповідача по відмові у виплаті страхового відшкодування відповідають чинному законодавству України. Якщо позивач і хотів зазначити ОСОБА_2 в заяві чи в договорі страхування як особу, що має управління, то він повинен був керуватись п. 13.2.2. договору страхування, відповідно до якого позивач зобов'язався інформувати відповідача про будь-яку зміну страхового ризику, особливо - у разі необхідності зміни водіїв. Зазначений обов'язок позивачем не виконаний. Згідно ж п. 8.1.6. Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), з умовами яких позивач ознайомлений, лише після подання позивачем заяви про зміну ризику настання страхового випадку відповідач повинен внести відповідні зміни до договору страхування. Зміни щодо ОСОБА_2. як особи, що має право керувати ТЗ, не вносились до договору страхування за відсутності відповідної заяви позивача, як і не вносились зміни до заяви про укладення договору страхування.

Крім того, вимоги, що заявлені позивачем (77219,00 грн.) перевищують можливу виплату страхового відшкодування при вищевказаному страховому випадку, оскільки відповідно до п. 6. договору страхування у разі лонгації договору страхування (що мало місце 08 липня 2008 року) на наступні періоди ліміт відповідальності у разі повного знищення ТЗ зменшується за кожен рік лонгації договору на 10% від страхової суми.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином ніякими неправомірними діями відповідача, повязаними з невиконанням умов договору страхування, позивачу не було завдано майнової шкоди, які знаходяться в безпосередньому причинному звязку зі вказаними діями сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не заперечує домовленості договору і зобовязання стосовно позивача, а відповідач не довів не правомірності не виплати коштів за договором страхування, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, наявність можливості виплати коштів та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до відповідача про стягнення суми страхового відшкодування відмовити, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» про стягнення суми відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя