Київський районний суд м. Одеси
Справа №2-5936/10
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2010 року.

Київський районний суд м. Одеси у складі: *

головуючого - судді Таварткіладзе О.М. при секретарях - Олійник Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

«Про продовження строку для прийняття спадщини за заповітом, встановлення факту нікчемності договору купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі- продажу, витребування % частини квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності на Ул частину квартири», -

ВС ТАНОВИВ :

?

ОСОБА_1 звернулася до суду до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з позовною заявою, доповненою позовними вимогами про продовження строку для прийняття спадщини, встановлення факту нікчемності договору купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу, витребування 1А частини квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності на % частину квартири» (а. с. 94-98), мотивуючи це тим, що 26.03.1997 року померла її мати ОСОБА_6, яка проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі своєю дочкою ОСОБА_2 і її сім*єю. ОСОБА_6 належала на праві приватної власності Ул частина даної квартири. Задовго до своєї смерті - 06.03.1992 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, яке буде належати їй на день смерті та на що за законом вона буде мати право, своїй дочці ОСОБА_1, про що було відомо ОСОБА_2 - рідній сестрі позивача, яка також є відповідачкою по справі. Після смерті матері позивачка зі згоди ОСОБА_2 забрала меблі, які належали померлій матері і перевезла їх до своєї квартири і таким чином вступила в управління і володіння частиною спадкового майна. Однак ОСОБА_2 таємно від позивачки звернулася до суду, визначила частки у спірній квартирі, після чого також таємно звернулася до нотаріальної контори і оформила на своє ім*я свідоцтво про право власності на Ул частину квартири в порядку спадкування за Законом після смерті матері ОСОБА_6, якій дана частка квартири належала. При цьому ОСОБА_2 ввела в оману нотаріуса і не повідомила, що є спадкоємець за заповітом - ОСОБА_1 і інший спадкоємець 1-ї черги за Законом ОСОБА_7 Позивачка зазначає, що вона не звернулася своєчасно до нотаріальної контори у зв*язку з тим, що тривалий час хворіла, знаходилася у відрядженнях у тому числі за кордоном. Дізнавшись у квітні 2010 року від свого брата ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_2 таємно визначила частки за рішенням суду і отримала свідоцтво про спадщину на 1/4 частину квартири в порядку спадкування за Законом після смерті матері ОСОБА_6, позивач одразу ж звернулася до апеляційного суду із заявою про поновлення строку звернення до суду і з апеляційною скаргою на рішення суду. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.07.2010 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.08.2005 року було скасовано і справу направлено на новий розгляд. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.08.2010 року позовна заява ОСОБА_2 була залишена без розгляду. Однак в подальшому позивачкою ОСОБА_1 було з*ясовано, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 скористалися тим, що на квартиру не було накладено арешт і зробили відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Позивачка ОСОБА_1 вважає, що вона є єдиним спадкоємцем за заповітом і має переважне право на спадщину після смерті матері і тому даний договір є за своєю правовою природою нікчемним, оскільки укладений з порушенням закону та направлений на незаконне заволодіїня її майном. Позивач зазначає, що вона хворіла тривалий час, а також проходила лікування у санаторіях і знаходилася у відрядженнях за кордоном, тому не змогла вчасно звернутися за спадщиною після смерті матері. Позивач просить продовжити їй строк звернення до суду та захистити її права шляхом встановлення факту нікчемності правочину, застосувати наслідки нікчемності правочину, витребувати % частину квартири з чужого незаконного володіння, визнати права власності на Уа частину квартири.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні просила свої позовні вимоги повністю задовольнити та додатково пояснила, що після смерті матері вона не знала про заповіт, складений на її ім*я ОСОБА_6 і не знала про наявність у матері нерухомого майна у вигляді % частки квартири АДРЕСА_1 і тому не зверталася до нотаріуса за спадщиною. Про те, що існує заповіт і у матері була власність у вигляді частки у квартирі, вона дізналася у квітні 2010 року від свого брата ОСОБА_7 і одразу ж звернулася до суду.

Представник позивача ОСОБА_1 доводи позову підтримав, просив позовні вимоги повністю задовольнити і приєднався до пояснень позивачки. В подальшому представник позивача до суду не заявився, про причини не явки у встановленому порядку не повідомив.

Представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8 позов не визнала, просила у задоволенні позовної заяви відмовити і суду пояснила, що позивачці ОСОБА_1 було відомо і про спадщину і про те, що дійсно у березні 1992 року під час проживання у квартирі ОСОБА_1 АДРЕСА_2, ОСОБА_6 було складено заповіт, згідно якого вона заповіла все своє майно ОСОБА_1 У подальшому - у квітні 1992 року ОСОБА_6 паралізувало і позивач у травні 1992 року перевезла матір до своєї сестри ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_6 будучи паралізованою, останні п*ять років життя до дня смерті проживала у даній квартирі і за нею доглядала ОСОБА_2 Ніякого майна ОСОБА_6, крім особистих речей, в спірній квартирі не було.

Представник відповідачки ОСОБА_5 позов не визнала, просила у задоволенні позовної заяви відмовити і суду пояснила, що 02.07.2010 року вона купила квартиру у сім*ї ОСОБА_2. Договір було укладено нотаріально. Квартира під забороною арештом і будь-яким іншим обтяженням не перебувала, що було перевірено нотаріусом. ОСОБА_5 є добросовісним набувачем квартири. В подальшому представник ОСОБА_5 до суду не з*явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю і просила врахувати її думку щодо відмови у позові ОСОБА_1

Допитана у якості свідка за клопотанням позивача ОСОБА_1 свідок ОСОБА_9 суду показала, що з ОСОБА_1 вона знайома з дитинства. Також вона знає і сестру ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дошлюбне прізвище обох сестер ОСОБА_7. Вони всі колись жили в будинку на вул. Середньофонтанській в м. Одесі. Вона точно не пам*ятає з ким саме і де на час смерті проживала ОСОБА_6 При цьому вона точно пам*ятає, що ОСОБА_10 померла 26 березня у 1996 або у 1997 році, оскільки цей день є днем народження її свекрові і в той день вона раптово зустріла ОСОБА_1, яка їй повідомила, що ОСОБА_6 померла. Зі слів ОСОБА_1 їй стало відомо, що позивач після смерті матері забрала її меблі. Вона бачила меблі у гаражі ОСОБА_1, яка потім їх перевезла до себе додому.

Допитана у якості свідка за клопотанням позивача ОСОБА_1 свідок ОСОБА_11 суду показала, що знайома з ОСОБА_1 з 1976-1977 років. Вона також знала і сім*ю ОСОБА_1 її рідних та близьких. Мати позивача - ОСОБА_6 проживала спочатку на вул. Середньофонтанській, а потім отримала квартиру на вул. Академіка Корольова, де проживала деякий час сама, а потім вона і ОСОБА_2 розміняли квартири на спільну. У квартирі, де останні роки проживала ОСОБА_6 з ОСОБА_2 вона не була. Але після смерті вона з ОСОБА_1 їздила забирати речі її матері. Вона чекала біля будинку на вулиці, а позивачка зносила вниз особисті речі померлої. Що це були за речі вона не знає, бо вони були запаковані, але зі слів ОСОБА_1 це були речі її матері. Крім того, через деякий час, ког*; вона робила ремонт, їй знадобилося приміщення, щоб поселити робочих і ОСОБА_1 дозволила використати для цього належний їй гараж на території таксопарку на вул. Середній в м. Одесі. В цьому гаражу були старі меблі, які, як пояснила їй ОСОБА_1 належали її матері. Однак як, коли і звідки до гаражу потрапили ці меблі вона не бачила.

Допитана у якості свідка за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 свідок ОСОБА_12 суду показала, що вона є дружиною ОСОБА_7 - брата ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Вона прожила з ОСОБА_7 з 1974 року до дня його смерті 17.04.2010 року. Вона добре знала мати чоловіка ОСОБА_6, яка тривалий час проживала з ними на вул. Середньофонтанській, а потім переїхала у свою квартиру на вул. Академіка Корольова. В подальшому їй стало відомо, що ОСОБА_6 якийсь час проживала з ОСОБА_1 на вул. Ласточкина. Потім, коли ОСОБА_6 паралізувало, ОСОБА_1 перевезла її до ОСОБА_2 і ОСОБА_13 останні роки доживала там. ОСОБА_2 виділила їй кімнату з ліжком і невеличкою меблевою стінкою. Коли ОСОБА_6 перевозили від ОСОБА_1, то ніяких речей, крім мабуть дрібних особистих, у ОСОБА_6 не було. Останній раз до ОСОБА_7 ОСОБА_1 приходила, коли він був і лікарні у січні 2010 року. Про існування заповіту ОСОБА_1 дізналася не від ОСОБА_7 - про заповіт йшла мова на поминках ОСОБА_6, де була присутня і позивач і розмова йшла між дітьми померлої.

Суд вважає, що спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК України в редакції 1963 року і діючим ЦК України в редакції 2003 року.

Суд, вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про продовження строку для прийняття спадщини за заповітом, встановлення факту нікчемності договору купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу, витребуванню % частини квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності на Ул частину квартири необхідно відмовити, при цьому суд виходить із наступного:

Згідно заповіту від 06.03.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_14, ОСОБА_6, що мешкала в АДРЕСА_3, зробила на випадок смерті розпорядження, що все її майно, де б воно не було та з чого б не складалося, яке на день смерті буде їй належати, та на що вона за Законом буде мати право заповідала ОСОБА_1 (а. с. 4).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 28.04.1994 року ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова 90 «Б» кв. 79, що зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 16.05.1994 року (а. с. 10-11).

Згідно свідоцтва про смерть серії ЖД № 143104 ОСОБА_6 померла 26 березня 199'/ року (а. с. 20).

Згідно відповіді Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 19.08.2010 року заведена спадкова справа № 820/2005 до майна померлої 26.03.1997 року ОСОБА_6, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2»Б» кв. 79. 04.06.2005 року заяву про прийняття спадщини подала дочка померлої ОСОБА_2, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2»Б» кв. 79. Свідоцтво про спадщину не видавалося. 30.07.2010 року за вхід. № 2842/02-14 поштою надійшло електронне повідомлення від ОСОБА_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 «а» про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Крім того 12.08.2010 року поштою за вхід. № 3011/02-14 надійшла заява від ОСОБА_1 про судовий спір щодо спадщини з ОСОБА_2 і доданням копії заповіту ОСОБА_6, згідно якого остання заповідала все майно ОСОБА_1 Особисто ОСОБА_1 до Третьої Одеської державної нотаріальної контори не зверталася (а. с. 37).

Згідно заяви ОСОБА_1 до Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 04.08.2010 року у якості поважності пропущення строку звернення за спадщиною вказано, що вона тривалий час хворіла, є інвалідом 2-ї групи і те, що документи на спадщину ОСОБА_2 від неї приховувала і не надавала(а. с. 83).

Згідно первісної позовної заяви підписаної ОСОБА_1 і поданої нею до суду 13.07.2010 року (а. с. 1-2) вбачається, що ОСОБА_1 маючи заповіт вважала, що ніхто не має право оформити спадщину.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участі у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд ьриймає до уваги ту встановлену обставину, що позивач ОСОБА_1 достовірно знала про смерть своєї матері ОСОБА_6 26.03.1997 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_6 на час смерті була зареєстрована і проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2»Б» кв. 79 разом із сім*єю своєї дочки ОСОБА_2

Таким чином, суд вважає, що позивачці: по-перше було відомо про існування заповіту ОСОБА_6 від 06.03.1992 року, про що вона зазначила у первісному позові, мотивуючи пропущення строку звернення за спадщиною з посиланням на заповіт ОСОБА_6 за наявністю якого вважала, що ніхто не має право оформити спадщину; знала про місце проживання ОСОБА_6

Суд вважає, що причина, на яку позивачка посилається, як на поважну причину для продовження їй строку прийняття спадщини за заповітом - незнання про спадщину матері у вигляді Ул частини квартири № 79 в будинку № 90 «Б» по вул. Академіка Корольова в м. Одесі і у зв*язку з цим відсутність наміру подавати заяву про прийняття спадщини, не може вважатися поважною, оскільки у відповідності до ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на час відкриття спадщини - 26.03.1997 року не допускається прийняття спадщини піл„ умовою або з застереженням.

Крім того позивач не довела суду поважність причин пропуску строку звернення за спадщиною протягом більше 13 років після смерті матері належними і допустимими доказами, а пояснення позивача з приводу пропущення строку звернення до суду є неконкретними, суперечливими і такими, що спростовуються матеріалами справи.

Суд не приймає до уваги надані ОСОБА_1 документи на підтвердження поважності пропущення нею строку звернення за спадщиною після смерті матері з 26.03.1997 року, а саме:

Довідки про відрядження ОСОБА_1 у якості заступника директора фірми «ВІЯ» для виробничих і робочих потреб підприємства :

ум.Стамбул з 27.03.1997 року до 26.05.1997 року (61 доба); V м. Дніпропетровськ з 08.07.1997 року до 23.08.1997 року (47 діб); у м. Скадовськ з 12.10.1997 року до 23.11.1997 року (43 доби); у м. Київ з 04.12.1997 року до 27.12.1997 року (24 доби);

-у м. Стамбул з 12.03.1998 року до 20.05.1998 року (70 діб);

-у м. Київ з 07.06.1998 року до 23.07.1998 року (47 діб);

у м. Дніпропетровськ з 22.08.1998 року до 30.09.1998 року (40 діб);

-у м. Київ з 06.12.1998 року до 28.12.1998 року (23 доби);

-у м. Стамбул з 10.04.1999 року до 09.06.1999 року (61 доба);

-у м. Скадовськ з 03.07.1999 року до 18.08.1999 року (47 діб);

-у м. Бангкок з 12.09.1999 року до 25.12.1999 року (105 діб);

-у м. Харків з 11.01.2000 року до 28.01.2000 року (18 діб);

-у м. Скадовськ з 22.04.2000 року до 25.05.2000 року (35 діб);

-у м. Чернівці з 12.06.2000 року до 15.07.2000 року ((34 доби);

-у м. Харків з 30.07.2000 року до 29.08.2000 року (31 доба);

-у м. Ужгород з 20.09.2000 року до 14.11.2000 року (56 діб);

-ум. Київ з 28.11.2000 року до 25.12.2000 року (28 діб);

-ум. Стамбул з 16.01.2001 року до 06.03.2001 року (50 діб);

у м. Скадовськ з 16.04.2001 року до 25.05.2001 року (41 доба);

-ум. Москва з 10.06.2001 року до 15.08.2001 року (67 діб);

-ум. Москва з 25.09.2001 року до 30.11.2001 року (67 діб);

-ум. Москва з 16.01.2002 року до 25.03.2002 року (69 діб);

-у м. Стамбул з 16.04.2002 року до 27.05.2002 року (42 доби);

-у м. Москва з 06.04.2003 року до 03.07.2003 року (89 діб);

у м. Скадовськ з 07.08.2003 року до 12.10.2003 року (67 діб);

-ум. Київ з 15.12.2003 року до 25.12.2003 року (11 діб);

-у м. Москва з 20.01.2004 року до 03.03.2004 року (44 доби);

-&g ; м. Скадовськ з 22.03.2004 року до 29.04.2004 року (39 діб);

~1

4

-у м. Чернівці з 01.05.2004 року до 25.06.2004 року (56 діб);

-ум. Ужгород з 06.11.2004 року до 27.12.2004 року (52 доби);

-у м. Київ з 12.09.2005 року до 29.11.2005 року (80 діб);

-ум. Скадовськ з 05.12.2005 року до 24.12.2005 року (20 діб);

-ум. Москва з 18.01.2006 року до 05.03.2006 року (47 діб);

-ум. Київ з 20.03.2006 року до 18.04.2006 року (30 діб);

-у м. Чернівці з 02.08.2006 року до 27.09.2006 року (57 діб);

-у м. Київ 3 08.11.2007 року до 29.11.2007 року (22 доби);

-у м. Дніпропетровськ з 18.03.2008 року до 28.04.2008 року (42 доби);

-у м. Харків з 03.06.2008 року до 16.08.2008 року (76 діб);

-у м. Київ з 09.01.2009 року до 27.01.2009 року (19 діб);

-у м. Скадовськ з 07.04.2009 року до 30.04.2009 року (24 доби);

-у м. Москва з 11.05.2009 року до 17.-07.2009 року (68 діб):

-ум. Харків з 12.08.2009 року до 18.10.2009 року (68 діб),

а всього довідок про 41 відрядження на 1909 діб, що в середньому складає 46*56 діб за одне відрядження.

Довідки, якими позивачка підтверджує своє знаходження у відрядженнях і таким чином поважність пропущення нею строку звернення за спадщиною після смерті матері, не є належними документами, якими може бути підтверджено знаходження у відрядженні. Такими документами є документи первинного бухгалтерського обліку, передбачені діючим законодавством - накази про відрядження, заповнений бланк відрядження з відміткою про прибуття і вибуття, документи про перетинання кордону, якщо відрядження за межі України, документи про проживання, витрати на інші потреби, звіт про відрядження і документи про виплату грошей на відрядження.

Суд вважає, що сам по собі факт знаходження позивачки у відрядженні не є перешкодою для подання нею телеграми або поштового повідомлення до нотаріальної контори про прийняття спадщини, і"о позивач зробила лише 30.07.2010 року за допомогою електронного повідомлення. Пояснення позивачки, що вона раніше цього не знала, суд вважає неспроможними.

Крім того, суд вважає сумнівним факт знаходження позивача у' відрядженню, зазначених у довідках, оскільки деякі дати відряджень співпадають на події, які свідчать про знаходження позивачки у іншому місці ніж те, яке вказано у довідках про відрядження.

Так, судом встановлено, що мати позивачки померла 26.03.1997 року і позивачка була присутня на похованні матері і поминках, які не відбувалися в день смерті матері, однак відповідно до довідки фірми «ВІЯ» від 25.03.1997 року ОСОБА_1 була направлена у відрядження до м. Стамбул з 27.03.1997 року до 26.05.1997 року тому за відсутністю документа про перетинання кордону і відмітки про прибуття у м. Стамбул, дана довідка не може бути прийнятою до уваги.

Крім того з копії паспорту ОСОБА_1 для виїзду за кордон вбачається, що позивачка літаком перетинала кордон України 14.09.2005 року і повернулася в Україну літаком 21.09.2005 року, в той час, як згідно довідки фірми «ВІЯ» ОСОБА_1 була направлена у відрядження до м. Києва з 12.09.2005 року до 09.11.2005 року, що також викликає сумнів у достовірності даної довідки.

Також суд вважає неспроможним ствердження ОСОБА_1, що в неї і?уло одразу два паспорти громадянина України для виїзду за кордон строком дії до 2007 року, один з яких вона здала після закінчення строку його дії і взамін якого було видано її діючий паспорт для виїзду за кордон, а другий паспорт для виїзду за кордон вона залишила в себе і не здавала, при цьому всі підтвердження про перетинання кордону у зв*язку з виїздом у м. Стамбул у відрядження фірми «ВІЯ» знаходилися у паспорті, що нею був зданий для обміну. Суд виходить з того, що позивачкою не надані докази про існування паспорту для виїзду за кордон з відмітками про перетинання кордону України у зв*язку з відрядженнями о роботі ц у фірмі «ВІЯ».

Крім того, з відповіді Головного управління статистики в Одеській області фірма «ВІЯ» (код СДРПОУ 13911915) ліквідовано Суворовською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради 10.04.2000 року за рішенням господарського суду Одеської області, що також свідчить про неможливість прийняти до уваги, як належні докази поважності пропущення позивачкою строку звернення до суду надані ОСОБА_1 довідки про відрядження у якості заступника директора фірми «ВІЯ» (код СДРПОУ 139119Ь) за 1997-2009 роки включно.

Суд дослідивши доводи ОСОБА_1 щодо при зняття нею частини спадщини після смерті ОСОБА_6 у вигляді належних їй меблів і інших речей, приходить до наступного:

Згідно ст. 549 ч.І п.1 ЦК України редакції 1963 року вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Відповідно до даної статті спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він довів, що вступив в управління чи користування спадщиною.

Суд вважає недоведеним, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_6 у вигляді меблів, що належали померлій і вигляді її особистих речей, що належали їй на час смерті.

Суд не приймає до уваги, як належний доказ прийняття позивачем спадщини після смерті матері ОСОБА_6 у вигляді меблів, що належали померлій і вигляді її особистих речей, оскільки суду не надано спроможних доказів, що: *

меблі, про які зазначено у позові ОСОБА_15 і у показаннях свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_11, дійсно належали ОСОБА_6 (паспорти меблів, інструкція з експлуатації, квитанції про оплату меблів, чеки, накладні) і на час смерті і не були нею даровані, відчужені, залишені позивачці або взагалі кинуті за її життя; позивач вступила в управління і користування меблями ОСОБА_6 після її смерті і дійсно забрала та вивезла їх з квартири, де мешкала ОСОБА_6 на день смерті; позивач вступила в управління і користування іншим майном ОСОБА_6

При цьому суд враховує, що позивач не надала пояснення про перелік і точне найменування іншого майна ОСОБА_6, в управління яким вона вступила, а свідок ОСОБА_11 у своїх показаннях не зазначила, які саме речі ОСОБА_6 ОСОБА_16 забирала з будинку, де жила ОСОБА_6 після її смерті.

Таким чином суд вважає недоведеним, що позивач фактично вступила в управління майном ОСОБА_17 після її смерті. *

Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо можливості продовження строку для прийняття спадщини за заповітом є такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того позивачем ОСОБА_1 заявлені вимоги про встановлення факту нікчемності договору купівлі-продажу квартири, застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу, витребування Ул частину квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності на Ул частину квартири.

Перелічені способи захисту права власності є різними за своєю правовою природою.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути пред*явлена буль-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором аоо актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Приймаючи до уваги висновок суду про недоведеність позовних вимог позивачки про продовження строку для прийняття спадщини і недоведеність доводів позивачки про те, що вона фактично вступила в управління і користування майном ОСОБА_6 після її смерті, суд вважає, що права ОСОБА_1 не порушені укладе;.ням договору купівлі-продажу квартири № 79 в будинку № 90 «Б» по вул. Академіка Корольова в м. Одесі в цілому, куди входить і Ул частина квартири, про право власності на яку заявляє позивачка.

Суд вважає, що ОСОБА_1, втративши право на частку в даній квартирі і не довівши про фактичний вступ в управління і користування спадковим майном спадкодавця, не може вважатися в розумінні ЦК України, заінтересованою особою, права і інтереси якої щодо % частини квартири № 79 в будинку № 90 «Б» по вул. Академіка Корольова в м. Одесі, підлягають захисту судом шляхом визнання факту нікчемності договору купівлі-продажу застосування наслідків нікчемності даного договору.

Суд доходить до переконання про відмову ОСОБА_1 у позовних вимогах про визнання факту нікчемності договору купівлі-продажу і застосування наслідків його нікчемності.

Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник*має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Суд доходить до переконання, що:

-при укладення договору купівлі-продажу квартири, предмет договору під арештом, обтяженням і забороною відчуження не перебував, а відтак законодавчо передбачених обмежень щодо здійснення купівлі-продажу у сторін договору - продавців і покупця не було;

-ОСОБА_1 ніколи не була власником % частини спірної квартири, а лише мала право протягом передбаченого Законом шестимісячного строку, як спадкоємець за заповітом, заявити про своє право на вказану частку квартири після смерті заповідача 26.03.1997 року шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори, що було зроблено позивачем лише 30.07.2010 року, при цьому позивачкою не доведено вступ в управління і користування спадковим майном спадкодавця ОСОБА_6 ;

- під час судового розгляду ОСОБА_1 не доведено, а судом не встановлено обставин, що при укладенні даного договору ОСОБА_5 знала і мала знати, що % частик*, квартири, яку вона в цілому придбала у ОСОБА_2 за відплатним договором, є майном, право власності на яке ОСОБА_2 набула за рішенням суду, постановленого у 2005 році з порушенням процесуальних норм, яке, однак, на час укладення договору скасованим не було. Ухвала апеляційного суду Одеської області, якою було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.08.2005 року, постановлено 14.07.2010 року - тобто через 12 днів після укладення договору і виконання його суттєвих умов.

Суд приходить до переконання у безпідставності позовної вимоги ОСОБА_1 в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, внаслідок чого в даній позовній вимозі позивачці слід відмовити.

Недоведеність позовних вимог про продовження строку для прийняття спадщини за заповітом, необґрунтованість позовних вимог про встановлення факту нікчемності договору купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу відсутність правових підстав задоволення позовних вимог про витребування % частини квартири з чужого незаконного володіння унеможливлює також: задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 'А частину квартири, оскільки дані позовні вимоги знаходяться у причинно-слідчому зв*язку.

Суд, з урахуванням обставин здійснення фінансово-господарської діяльності фірмою «ВІЯ» (СДРПОУ-13911915) протягом 1997-2009 років ліквідованої у 2000 році за рішенням господарського суду, вважає за необхідне відригувати на адресу прокурора Одеської області і голови ДПА в Одеської області відповідними окремими ухвалами з метою організації належної перевірки і надання правової оцінки діям директора підприємства фірма «ВІЯ» ОСОБА_18, заступника директора ОСОБА_1, з*ясування питання про знаходження печатки ліквідованого підприємства і перевірки на предмет можливої легалізації фіктивних товарів, робіт, послуг і сприяння мінімізації доходів та операцій, що підлягають оподаткуванню.

На підставі викладеного і керуючись т. ст. 529, 548, 549, 550, 553 ЦК України в редакції 1963 року, ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 386, 388, 1270, 1272 ЦК України і ст. ст. 59, 60, 61, 169, 208, 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про продовження строку для прийняття спадщини за заповітом, встановлення факту нікчемності договору купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі- продажу, витребування 1А частини квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності на Ул частину квартири - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області -ч рез Київський районний суд м. Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий