Справа № 22ц- 201 /2010р. Головуючий у 1 інст. Матвієнко А.І.
Категорія 45 Доповідач: Мусіна Т.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2010 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Павлишина О.Ф.

Суддів: МусіноїТ.Г., ОСОБА_1

При секретарі: Безпятко О.І.

З участю представника прокуратури Львівської області ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області

на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2008 року

встановила:

06 серпня 2008 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Пустомитівської районної державної адміністрації про визнання нечинним рішення Пустомитівської районної державної адміністрації № 04/12 - 1655 від 30 липня 2008 р. про відмову у передачі земельної ділянки у власність та зобовязання Пустомитівської районної державної адміністрації про передачу їй у приватну власність земельної ділянки площею 1, 2861 га на території ОСОБА_4 сільської ради для ведення особистого селянського господарства на підставі ст. 119 Земельного кодексу України.

В процесі розгляду справи до участі у справі в якості 3- ї особи притягнуто голову ОСОБА_4 сільради.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2008 р. позов задоволено частково та зобовязано Пустомитівську районну державну адміністрацію прийняти рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1.2862 га на території ОСОБА_4 сільської ради Пустомитівського району для ведення особистого селянського господарства.

Рішення суду оскаржила прокуратура Львівської області.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення ст. 119 Земельного кодексу. Окрім того, суд не врахував, що розпорядження з питання передачі позивачу у власність спірної земельної ділянки не видавалось, тому ухвалюючи рішення про зобовязання райдержадміністрації передати земельну ділянку у власність позивачу, суд вийшов за межі своєї компетенції. Суд допустив порушеннянорм процесуального права, оскільки не повно зясував обставини щодо міси розташування земельної ділянки та не визначив у звязку з цим, до компетенції якого органу належить вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність.

Просить скасувати рішення суду та направити справу на новий судовії) розгляд.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника прокуратури Львівської області ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачка ОСОБА_3 правомірно на підставі наказу № 1376 від 28.03.1993 р. АТП „Винниківське„ користується земельною ділянкою площею 1,3 га, яка розташована за межами населеного пункту, тому на підставі ст. 119 Земельного кодексу України має право на передачу земельної ділянки за давністю користування.

Проте такого висновку суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Виходячи з норм ч. 1 ст. 374, частин 1 та 5 ст. 60 Закону України „Про місцем самоврядування в Україні власником землі у с.Підберізці Пустомитівського району Львівської області є територіальна громада, правомочності щодо володінні) користування та розпорядження якою від її імені та її інтересах здійснює ОСОБА_4 сільська рада як орган місцевого самоврядування.

Відповідно до положень частин 1 та 3 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, а районні державі адміністрації на їх території передають у власність земельні ділянки із земель, державної власності у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів.

Наведене свідчить про те, що при здійсненні повноважень власника землі рада або райдержадміністрація є не субєктом владних повноважень у тому значенні цього терміна, в якому його вжито в п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України, а є рівноправним субєктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися землею.

Згідно із ч.1 ст. 15 ЦПК України розгляд справ у спорах, що виникають із земельних відносин, належить до компетенції судів загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

З врахуванням наведеного та того, що предметом спору є право власності конкретну земельну ділянку, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин, правильно відкрив провадження у справі за нормами ЦПК і розглянув справу в порядку цивільного судочинства, проти чого позивач не заперечував, тому саме по собі посилання у позовній заяві, яка не визначена як адміністративний позов на ст. 104 КАС України, на думку колегії суддів правової значення немає.

Однак при розгляді справи по суті суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, застосував матеріальний закон, який не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами, проте допущене судом першої інстанції процесуальне порушення позбавляє суд апеляційної інстанції можливості ухвалити нове рішення.

Зокрема, суд належним чином не зясував, чи у правомірному користуванні ОСОБА_3 знаходиться земельна ділянка пл. 1,3 га, яка була виділена їй у с. Підберізці для вирощування сільгоспкультур наказом № 137 від 28.03.1993р. АТП „Винниківське, оскільки відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України від 1991р. чинного на час видання зазначеного наказу, надання земельних ділянок у користування для всіх потреб (зокрема і городництва) із земель сіл, селищ, а також за їх межами належало до виключної компетенції відповідно ради народних депутатів.

Відповідно до ст.ст. 22,23 Земельного кодексу України 1991р., чинного на час виділення позивачці земельної ділянки, наказом підприємства, право користування земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право, проте суд не зясував, чи приймалось рішення відповідної ради про виділення позивачці спірної земельної ділянки, чи складався акт про встановлення меж земельної ділянки в натурі, чи видавався правовстановлюючий документ.

Зобовязуючи Пустомитівську райдержадміністрацію прийняти рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 судом першої інстанції чітко не встановлено точне місце розташування спірної земельної ділянки - в межах с. Підберізці, чи за його межами, не встановлено обєктом якої власності - комунальної чи державної є спірна земельна ділянка, хоча це має суттєве значення, виходячи з вимог ч. 1,3 ст. 122 ЗК для правильного визначення органу влади, до компетенції якого належить вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність, а відповідно і правильне визначення належного відповідача.

Для зясування вказаних обставин Пустомитівська райдержадміністрація у письмовому запереченні на позов заявила клопотання про притягнення до участі у справі в якості другого відповідача ОСОБА_4 сільську раду, проте вказане клопотання судом в порушення вимог ст. 168 ЦПК взагалі не розглядалось, а натомість за усним клопотанням представника позивача з порушенням ст.ст. 35,36 ЦПК в якості третьої особи був залучений голова сільської ради, який визнав позов, хоча рішення у справі на його особисті права та обовязки не впливають, а зачіпають інтереси сільської ради.

Наведене свідчить про те, що суд вирішив питання про права та обовязки сільської ради, яка не брала участь у розгляді справи.

Окрім того, констатувавши, що рішення органу влади про відмову передачі земельної ділянки у власність позивачки не приймалось, суд вийшов за межі своїх повноважень та зобовязав орган влади прийняти рішення конкретного змісту та передати конкретну земельну ділянку у власність ОСОБА_3, хоча відповідно до чинного ЗК України передача земельних ділянок у власність або відмова у такій належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, рішення якого можна оскаржити до суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову неправильно застосував положення ст. 119 ЗК України, що набрав чинності з 1 січня 2002 р., оскільки перехідні та прикінцеві положення цього кодексу не передбачають зворотну дію цієї норми, тому 15-ти річний термін користування земельною ділянкою слід обраховувати з 1 січня 2001 року з врахуванням п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а отже передавати земельну ділянку у власність громадян на підставі набувальної давності можна не раніше 1 січня 2016 року в порядку, встановленому Земельним кодексом.

За таких обставин, коли суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, рішення суду залишатись в силі не може.

При новому розгляді справи суду належить врахувати наведене, перевірити обґрунтованість позовних вимог та заперечень проти позову та ухвалити рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п. 5 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 311, п. 6 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 262008 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд в той же суд іншим суддею.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двох місяців до Верховного Суду України.

Головуючий Павлишин О.Ф.

Судді Мусіна Т.Г.

ОСОБА_1