Полонський районний суд Хмельницької області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2010 року

Полонський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого судді - Горщар А.Г.

при секретарі Салюк Т.М.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полонне

цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», третьої особи на стороні відповідача приватного нотаріуса ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів споживчого кредиту та договорів іпотеки,-

встановив:

Позивачка звернулась до суду з позовом в якому просила визнати недійсними: договори споживчого кредиту укладені між нею та відповідачем від 30.06.2006 року, 16.08.2006 року, 20.02.2007 року, 23.04.2007 року; іпотечні договори укладені в аналогічні дати; зобовязати ОСОБА_4 прийняти у неї суму у розмірі 618 421 грн. 47 коп. з розстрочкою платежів на 120 місяців, за умов, що місячний платіж буде складати 5133 грн. 51 коп., а також зобовязати приватного нотаріуса виключити із реєстру іпотеку та заборонити відчуження нерухомого майна яке було передано в іпотеки за вказаними договорами.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що за переліченими договорами споживчого кредиту вона отримала у Банку кредити в іноземній валюті та повинна здійснювати повернення грошей також в іноземній валюті. ОСОБА_4 відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а статті 524, 533 ЦК України передбачають, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, і виконуватись також у гривні, тому на її думку є незаконними дії Банку щодо надання для неї кредиту у іноземній валюті, та зобовязувати її повертати кредит у валюті. Крім цього зазначила, що у неї відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції, тому і з цієї підстави ОСОБА_4 не мав права видавати кредит в іноземній валюті. Також позивачка вважає, що через недійсність договорів споживчого кредиту укладених між нею та відповідачем є незаконними іпотечні договори, які укладені в забезпечення виконання кредитних договорів.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позов підтримав і просив його задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав письмові заперечення на позов, вимоги якого на його думку є безпідставними, і просив їх відхилити та провести розгляд справи у його відсутність.

Представник третьої особи приватний нотаріус в судове засідання не зявилась.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази суд вважає позов задоволенню не підлягає.

Встановлено, що 30.06.2006 року, 16.08.2006 року, 20.02.2007 року, 23.04.2007 року 5 березня 2007 року між Банком та позивачкою укладено договори споживчого кредиту за якими ОСОБА_2 отримала у відповідача кредити в іноземній валюті, зокрема у швейцарських франках, та доларах США. На забезпечення виконання цих договорів також у згадані дати між позивачкою і Банком укладені іпотечні договори.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Таким чином, згідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти також є допустимим.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» ( далі - Декрет).

Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії.Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Отже законодавство у сфері банківської діяльності не містить заборони банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Що стосується валютного законодавства, то відповідно до вимог Декрету (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій.

Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія Національного банку України, наданий у частині 4 цієї статті.

Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Пункт «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає вимогу про отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору.

ОСОБА_4 в установленому порядку отримав генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, а тому має достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на положеннях законодавства України, через що відсутні правові підстави визнавати оспорювані позивачем договори недійсними, та покладати на відповідача запропоновані ОСОБА_2 обовязки.

Керуючись наведеним, ст. 10, 60, ч.3 ст. 209, 212-215 ЦПК суд,-

вирішив:

В позові ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Хмельницької області шляхом подачі до суду першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий _____________