МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 2-3533/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2010 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.

при секретарі - Луньовій В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення авансового платежу, матеріальних збитків і моральної шкоди та по зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання угоди дійсною, стягнення невиплачених коштів, матеріальних збитків та моральної шкоди,

встановив:

У травні 2010р. ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на те, що в серпні 2007р. між ним та відповідачем в усній формі була досягнута домовленість про продаж йому належного відповідачу обладнання столярного цеху за вісім тисяч доларів США, що на день отримання коштів за офіційним курсом НБУ становило сорок тисяч чотириста грн. Відповідно до домовленості відповідач зобовязувався протягом тижня після передачі йому авансу передати позивачу обладнання. Позивач зазначав, що 12 серпня 2008р. передав відповідачу в якості авансу три тисячі доларів США, що на день отримання коштів за офіційним курсом НБУ становило пятнадцять тисяч сто пятдесят грн. На підтвердження передачі авансу у розмірі трьох тисяч доларів США, відповідач 12 серпня 2007р. надав позивачу розписку. Після отримання авансу відповідач обладнання позивачу не передав та відмовився повернути суму авансу у розмірі трьох тисяч доларів США. Позивач вважає, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода в розмірі 5000,00 грн., тому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму авансу у розмірі трьох тисяч доларів США, 5000,00 грн. моральної шкоди, судовий збір в сумі 261,50 грн., витрати на ІТЗ судового розгляду справи в розмірі 30,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн.

У червні 2008р. ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення невиплачених коштів, матеріальних збитків та моральної шкоди. Зазначав, що в 2007р. між ним та ОСОБА_2 в усній формі було укладено договір про продаж останньому за сорок тисяч чотириста гривень належного йому столярного цеху. На виконання договору ОСОБА_2 передав йому аванс в розмірі пятнадцять тисяч сто пятдесят грн., а він 12.08.2007р. надав розписку та передав останньому столярний цех зі всім обладнанням. Стверджує, що умовами усного договору було передбачено, що столярний цех та обладнання він повинен був передати лише після передачі йому ОСОБА_2 останньої суми в розмірі 25250,00 грн.(еквівалент 5000,00 доларів США). Проте, ОСОБА_2 завчасно отримавши від нього столярний цех з обладнанням не повернув йому ні 25250,00 грн., ні обладнання. Вважав, що відмова ОСОБА_2 від виконання угоди купівлі-продажу та повернення всієї суми за придбане обладнання, порушує його право власності та завдало йому матеріальні збитки на суму 33541,50 грн. та моральну шкоду, яку він оцінив в розмірі 5000,00 грн. Тому просив суд стягнути з ОСОБА_2 25250,00 грн. як різницю вартості переданого за договором купівлі-продажу обладнання, 5000,00 грн. моральної шкоди, судовий збір в розмірі 261,50 грн., витрати на ІТЗ судового процесу в розмірі 30,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Сторони неодноразово змінювали свої позовні вимоги, та остаточно ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на його користь суму авансового платежу в розмірі 23734,80 грн., судовий збір в сумі 261,50 грн., витрати на ІТЗ судового розгляду справи в розмірі 30,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн.

За зустрічним позовом ОСОБА_3 остаточно просив визнати договір купівлі-продажу від 12.08.2007р. столярного обладнання між ним та ОСОБА_2 та ОСОБА_5 дійсним та стягнути з останніх на його користь по 20000,00 грн. моральної шкоди, 40000,00 грн. несплаченої суми, судовий збір в розмірі 291,50 грн., витрати на ІТЗ в розмірі 30,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 надав суду заяву про відмову від позовних вимог, в частині стягнення моральної шкоди і ця відмова була прийнята судом (а.с.167)

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представник позивача за первісним позовом та представник відповідачів за зустрічним позовом, діючий за довіреністю, в судове засідання зявилася, позовні вимоги за первісним позовом підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала та просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні. Свої позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі та розглядати справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за її відсутності.

Представник відповідачів за первісним позовом та представник позивачів за зустрічним позовом у судове засідання зявився, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги за первісним позовом не визнав та просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення авансового платежу, витрат на правову допомогу та судових витрат підлягають задоволенню частково, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та стягнення моральної шкоди, судових витрат на правову допомогу, слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом першим главою 49 параграфом пятим книги пятої ЦК України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Судом у ході розгляду справи встановлено, що в серпні 2007р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в усній формі була досягнута домовленість про продаж останньому належного ОСОБА_3 столярного цеху за вісім тисяч доларів США, який зобовязувався протягом тижня після передачі йому авансу передати ОСОБА_2 столярний цех з обладнанням.

12 серпня 2008р. ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 в якості авансу три тисячі доларів США, а ОСОБА_3 на підтвердження отримання авансу надав ОСОБА_2 розписку про отримання передоплати (а.с.15).

Після отримання авансу ОСОБА_6 столярний цех та обладнання ОСОБА_2 не передав та відмовився повернути суму авансу у розмірі трьох тисяч доларів США.

Саме дане приміщення використовувалося ОСОБА_6 під розміщення столярного цеху та обладнання.

У судовому засіданні ОСОБА_3 не заперечував та визнав факт отримання ним від ОСОБА_2 3000,00 доларів США в якості авансу за продаж останньому столярного цеху та обладнання.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 пояснив суду, що дійсно між ним та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість за продаж останньому столярного обладнання, яке належало йому на праві власності і тому вважає, що дана угода повинна бути визнана судом дійсною на підставі ч.2 ст.220 ЦК України.

Стверджував, що він передав ОСОБА_2 не тільки обладнання, приміщення та ключі від столярного цеху але і свій «бізнес», маючі на увазі всі відносини по поставці сировини.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечував факт передачі йому ОСОБА_3 ключів від столярного цеху та столярного обладнання. Пояснив, що на момент домовленості з ОСОБА_3 про продаж столярного цеху та обладнання і передачі останньому авансу, він не був субєктом підприємницької діяльності, але дійсно бажав придбати столярне обладнання та у подальшому організувати свій «бізнес», яким би керувала ОСОБА_5, яка на той час була субєктом підприємницької діяльності.

Стверджував, що після передачі авансу він зробив пробну партію продукції і чекав поки ОСОБА_3 передасть йому документи та звільнить приміщення, але останній приміщення не звільняв і аванс не повертав, хоча ОСОБА_2 на протязі року неодноразово звертався до ОСОБА_3 з проханням повернути аванс.

Дані обставини були підтверджені ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які були допитані судом в якості свідків.

Відповідно до ч.2 ст.570 ЦК України поки не встановлено інше, грошова сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, вважається авансом.

Аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції. Аванс сплачується боржником у момент настання обовязку платежу, тобто виконує функції попередньої оплати. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобовязаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно, до відшкодування збитків.

З цих підстав суд вважає, що сума авансового платежу, яку отримав ОСОБА_3, повинна бути стягнута саме з нього, так як він особисто отримав дані кошти. Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення суми авансу також і з дружини ОСОБА_4, то дані вимоги задоволенню не підлягають, так як у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3Є не приймала участі в домовленості про купівлю-продаж столярного цеху та обладнання, кошти не отримувала.

Крім того, позивач не надав суду доказів того, що дані кошти були використані ОСОБА_3 на потреби сімї.

Згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

За правилами зазначеної статті визнання дійсним договору можливе лише за відсутності передбачених законом обмежень для його укладення та в разі наявності письмових доказів про узгодження сторонами усіх істотних умов договору; при цьому повинно мати місце ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення договору.

Отже, закон передбачає можливість визнання судом дійсним лише того договору, який підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Крім того, норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обовязків для сторін.

Відповідно до розяснень п.13 Пленуму Верховного Cуду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статті 210 та 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

У судовому засіданні встановлено, що столярний цех, який відповідно до розписки від 12 серпня 2008р. повинен бути проданий ОСОБА_2, не належав на праві власності ОСОБА_3, а тільки знаходився у тимчасовому користуванні його дружини ОСОБА_4 на підставі договору оренди від 15 жовтня 2006р., укладеного між ТОВ ВКФ «Тервис» та ОСОБА_4 (а.с.81-83).

Згідно вказаного договору ОСОБА_4 було передано в оренду нежитлове приміщення загальною площею 130,0 кв.м., розташоване за адресою: м.Одеса, вул. Партизанська, 7/9.

Встановлено, що фактично між сторонами була домовленість відносно продажу столярного обладнання.

Договір купівлі-продажу столярного обладнання не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, а тому не може бути визнаний дійсним відповідно до вимог ч.2 ст.220 ЦК України.

Ствердження ОСОБА_3, що йому на праві власності належало столярне обладнання, а саме станки, які були передані ОСОБА_2, не нашли свого підтвердження в судовому засіданні.

ОСОБА_3 не надав суду письмові докази, які б підтверджували його право власності на столярний цех та на столярне обладнання.

Крім того, не найшли свого підтвердження і ствердження ОСОБА_3 про те, що він передав, а ОСОБА_2 отримав столярне обладнання. Дані обставини також не підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8І.(а.с.161-162)

Отже, на протязі року після встановлення ОСОБА_3 факту пропажі столярного обладнання, останній не звертався з заявою ні до правоохоронних органів, ні до ОСОБА_2 про повернення обладнання.

Зустрічний позов ОСОБА_3 подав до суду тільки після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення авансу.

Також у судовому засіданні ОСОБА_3 не надав суду доказів того, що ОСОБА_2 ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що передбачено ч.2 ст.220 ЦК України.

Відповідно до розяснень п.12 зазначеного Пленуму, які мають рекомендований характер, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що вчинили з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у цивільному кодексі визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України). Тому суд вважає що пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, які були допитані в судовому засіданні, не можуть бути взяті судом як докази підтвердження права власності ОСОБА_3 на столярне обладнання.

Тому суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 в судовому засіданні не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог та заперечень.

За такими обставинами, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тому при ухваленні рішення суд враховує те, що ОСОБА_3 не заперечував та визнав факт отримання ним від ОСОБА_2 3000,00 доларів США в якості авансу за продаж останньому столярного цеху та обладнання, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Суд вважає доведеним факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошей у сумі 3000,00 доларів США, а також той факт, що аванс у сумі 3000,00 доларів США на момент розгляду справи ним не повернений, розписка до цього часу знаходиться у ОСОБА_2.

Стосовно витрат на правову допомогу, то суд виходить із того, що зазначені витрати ОСОБА_2 склали 12000 грн., які сплачені ним відповідно до квитанцій №130/21-11/07 від 27.11.2007 р., №145-01/12-08 від 01.12.2008р., №98-14/11-09 від 14.11.2009 р. /а.с.6,156/.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Із матеріалів справи вбачається, що представник позивача приймала участь безпосередньо у судових засіданнях по даній справі в суді першої інстанції десять годин 30 хвилин (а.с.97,100-115,117,118,143, 149-151,163, 168,173,175).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави у разі якщо компенсація сплачується іншою стороною, граничний розмір не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи із того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Враховуючи, що мінімальний розмір заробітної плати на час ухвалення рішення складає 907,00 грн., сума компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивачки з відповідачки складає 362,80 гривень (1год.х 907,00 грн. х 40%). Інші витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

З цих підстав суд вважає, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 належить стягнути аванс в сумі 23734,00 грн. що є еквівалентом 3000,00 доларів США, у відповідності до офіційного курсу НБУ.

Судовий збір у справі складає 237,34 грн., витрати на ІТЗ судового розгляду справи - 30 грн., які сплачено ОСОБА_2 при зверненні до суду.

В порядку ст.88 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені ними судові витрати та витрати на правову допомогу.

Керуючись ч.2 ст.220, ст.ст.509, 526, 530, 570, 611 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення авансового платежу, матеріальних збитків та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму авансового платежу в розмірі 23734 ( двадцять три тисячі сімсот тридцять чотири) грн.80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 3809 (три тисячі вісімсот девять) грн.40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 237 (двісті тридцять сім) грн. 34 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30.00 грн. (тридцять гривень).

В інший частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.М. Сегеда

08.12.10