Миколаївський районний суд Львівської області
Справа №2-64/10 РІШЕННЯ
19 травня 2010 року Миколаївський районний суд Львівської області
в складі: головуючого - судді Карбовніка І.М.
при секретарі Данилів О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом Закритого акціонерного товариства „Проммонтаж СУ-27" до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди завданої недостачею товарно-матеріальних цінностей, -
Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві доводи та докази. Просив позов задоволити.
Відповідач ОСОБА_1 та його захисник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали з тих підстав, що заподіяна товариству матеріальна шкода є безпідставною так як вона суперечить вимогам чинного законодавства України. Відповідач зазначив, що при його звільненні 01.06.2007року комісія з передачі товарно - матеріальних цінностей не створювалася. Акт про нестачу матеріальних цінностей він не бачив, його підпису на ньому немає. Після звільнення з ним було проведено розрахунок, ніяких вимог з боку адміністрації до нього не було. Вважає, що позивачем було пропущено строк звернення до суду без поважних причин. Просив суд застосувати строк позовної давності.
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. ст. 56, 60 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, взявши до уваги показання свідка, з'ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до висновку про необхідність залишення позову без задоволення з наступних підстав.
Матеріалами справи встановлено, що згідно наказу від 18.04.2005р. №16-к голови правління ЗАТ „Проммонтаж СУ-27" ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах, так як був прийнятаий на посаду інженера відділу матеріально-технічного постачання управління.
04 липня 2005 року між сторонам було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання доручених йому підприємством цінностей, тощо. Дія цього договору була поширена на весь час роботи ОСОБА_1 на підприємстві.
Згідно п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
У відповідності з ч.1 ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.
Як вбачається із запису трудової книжки ОСОБА_1, такого 01.06.2007року було звільнено з посади інженера відділу матеріально-технічного постачання, на підставі ст.38 КЗпП України - за власним бажанням, наказ №207 від 01.06.2007р.
Відповідач твердить, що виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей утворилася не за рахунок того, що він проігнорував встановлений на підприємстві порядок обліку товарно-матеріальних цінностей та не забезпечив їх зберігання, як це стверджується в позовній заяві, а за рахунок халатних дій адміністрації товариства. Своєї вини у виникненні недостачі товарно-матеріальних цінностей відповідач не вбачає.
У судовому засіданні представником позивача не надано суду жодного доказу, що при звільненні відповідача, вказані товарно-матеріальні цінності були передані від ОСОБА_1 іншій новопризначеній відповідальній особі під звіт, а відповідач посилається на відсутність акту-прийому передачі.
Крім того, при звільненні ОСОБА_1 обов»язковою є передача товарно-матеріальних цінностей, передача яких зі слів відповідача не відбулася, хоча він своєчасно, за два тижні до звільнення подав роботодавцю заяву про звільнення за власним бажання. На час звільнення не було встановлено нестача товарно-матеріальних цінностей, оскільки за інших умов відповідач не був би звільненим. Інвентаризація не проводилась, а була проведена майже через 6 місяців після звільнення відповідача.
Також в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_4 вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 інвентаризація товарно-матеріальних цінностей не проводилась, хоча він 30.05.2007року. згідно товарно-транспортної накладної отримав 20тон цементу, які не були передані іншій відповідальній особі під звіт, а інвентаризація була проведена лише в січні 2008 року. Зазначила, що відповідач був звільнений за власним бажанням, а не у зв'язку з виявленою недостачею.
Будь-які підтвердження передачі відповідачем іншим відповідальним особам товарно-матеріальних цінностей суду не надано, коли вони були передані, суду також не повідомлено, тому не було встановлено, що відповідач своїми протиправними діями завдав підприємству шкоди, а позивачем не доведено, що недостача виникла з вини саме відповідача.
Згідно ч. 3 ст. 233 Кодексу законів про працю України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 зі змінами, встановлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Як пояснив в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, з даним позовом до суду раніше не звертались так як сподівались на добровільне відшкодування відповідачем завданої шкоди і також рахували, що строк позовної давності рахується з моменту складання акту тобто з 01.01.2008року, тому заяву до суду подали в 2009 році.
Отже, з вищевказаних пояснень представника позивача суд не вбачає за можливе поновити позивачу пропущений встановлений законом строк звернення до суду, оскільки в судовому засіданні не доведено поважності причин його пропуску.
За викладених обставин позов задоволенню не підлягає.
В зв'язку з повною відмовою в задоволенні позову не підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати.
Керуючись ст. 233 ч.3 КЗпП України та ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212. 214, 215. 218 ЦПК України, суд -
В позові Закритого акціонерного товариства „Проммонтаж СУ-27" до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди завданої недостачею товаро-матеріальних цінностей -відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя: Карбовнік І.М.