Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

іменем України

« 7» липня 2010 року апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів: Павицької Т.М., Забродського М.І.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційні скарги ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за рішення Богунського районного суду м.Житомира від 27 квітня 2009 року

справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, Житомирської міської ради про визнання частково недійсними договору дарування земельної ділянки, Державного акту на право власності на землю, поділ земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, Житомирської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та знесення самочинного будівництва,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом з інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Просила визнати частково недійсними: договір дарування від 27 січня 2006 року, за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 167 кв.м.; державний ОСОБА_1 про право власності на земельну ділянку площею 167 кв.м. на ім"я ОСОБА_5 в частині земельної ділянки площею 60 кв.м. Позивачка також просила поділити лірну земельну ділянку між її донькою та відповідачем ОСОБА_5 за другим варіантом експертизи. При цьому посилалася на те, що у січні 1998 року відповідачка ОСОБА_6 одарувала належні їй 16/100 частин будинку №22 по вул.Хлібній у м.Житомирі своїй онуці ОСОБА_3, а 28/100 частин цього будинку - своєму синові - відповідачу ОСОБА_5 У січні 2006 року ОСОБА_6 подарувала всю належну їй земельну ділянку для обслуговування жилого будинку площею 167 кв.м. своєму синові ОСОБА_5 Останній одержав ОСОБА_7 на право власності на вказану земельну ділянку. Позивачка вважає, що вказаними угодами та правовстановлюючим документом порушуються права її доньки як співвласниці жилого будинку, оскільки у неї відсутня земельна ділянка для обслуговування належної їй частини будинку.

У листопаді 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом. Просили усунути перешкоди в користуванні ними земельною ділянкою по вул.Хлібній, 22 шляхом зобов'язання відповідачки ОСОБА_2 знести самочинну прибудову кухні, ванної кімнати та санвузла. При цьому посилалися на те, що зазначені самочинно збудовані приміщення є перешкодою для встановлення порядку користування земельною ділянкою та негативно впливають на їх психологічний стан, викликають відчуття дискомфорту.

У липні 2008 року ОСОБА_2 в інтересах своєї неповнолітньої доньки звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог. Просила визнати частково недійсним рішення Житомирської міської ради від 21 вересня 1995 року № 504 в частині передачі ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 167 кв.м. по вул.Хлібній,22 у м.Житомирі.

Ухвалою Богунського райсуду м.Житомира від 23 лютого 2009 року згідно з поданою позивачкою заявою залишено без розгляду позовну заяву щодо визнання частково недійсним рішення Житомирської міської ради від 21 вересня 1995 року № 504.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 27 квітня 2009 року позов ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано частково недійсним договір дарування земельної ділянки площею 167 кв.м. по вул. Хлібній, 22 у м.Житомирі від 27 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та ОСОБА_7 акт на право власності на земельну ділянку площею 167 кв.м. по вул.Хлібній,22 у м.Житомирі серії ЯБ № 549066 в частині закріплення за ОСОБА_3 на праві власності земельної ділянки площею 60 кв.м. у відповідності з правом власності на 16/100 ідеальних часток будинку №22 по вул.Хлібній у м.Житомирі. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 111 грн.87 коп. Цим же рішенням ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3, Житомирської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та знесення самочинного будівництва.

У поданій в інтересах неповнолітньої доньки апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування зазначеного рішення суду в частині відмови їй в поділі спірної земельної ділянки з ухваленням в цій частині вимог нового рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, вважає, що суд мав всі підстави задоволити її вимоги, оскільки в матеріалах справи є висновок експертизи, проведеної в іншій справі, із зазначенням варіантів поділу земельної ділянки.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 також порушують .питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового рішення про відмову в позові в частині вимог ОСОБА_2 та направленням справи на новий розгляд в частині вимог, заявлених в зустрічному позові. При цьому посилаються на те, що суд не з"ясував предмет спору. Вважають, що суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не були притягнуті до участі у справі. Це зокрема інші співвласники будинку № 22 по вул.Хлібній. На думку апелянтів, при вирішенні спору судом неправильно застосовані норми матеріального права. Вважають, що в даному випадку суд мав керуватися положеннями ч.2 ст.377 ЦК. Крім того, зазначають, що обставини справи судом з"ясовані неповно. Вважають, що суд мав з"ясувати, чи виділені в натурі доньці позивачки належні їй 16/100 ідеальних частин будинку, чи підтверджений доказами заявлений розмір земельної ділянки площею 60 кв.м., чи мало місце самочинне будівництво та чи не порушені цим права інших співвласників будинку.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5 і ОСОБА_6 - задоволеннюне підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 була власницею 44/100 частин будинку по вул.Хлібній,22 у м.Житомирі.

Згідно з ОСОБА_7, актом на право власності на земельну ділянку серії 1-ЖТ №044510 бід 8 грудня 1995 року ОСОБА_6 також належала земельна ділянка площею 167 кв.м. по вул.Хлібній,22 у м.Житомирі для обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

30 січня 1998 року ОСОБА_6 подарувала 16/100 частин вказаного вище жилого будинку своїй онуці ОСОБА_3, а 28/100 частин цього ж будинку - синові ОСОБА_5 (а.с.10,42). Вказані обставини підтверджені копіями договорів дарування.

Відповідно до роз"яснень, що викладені в п.18"г" постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" із змінами, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року при переході права - власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Тобто, при переході права власності на будинок право на земельну ділянку автоматично переходить до набувача будівлі.

Згідно з ч.2 ст.30 ЗК (в редакції 1990 року) при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські споруди декількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об"єктів.

За наведених обставин, вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що до нових співвласників подарованих відповідно 16/100 та 28/100 частин будинку перейшло право власності на належну до будинку земельну ділянку пропорційно до розміру часток кожного у праві власності на будинок.

Разом з тим, обгрунтовуючи висновки в цій частині вимог, суд помилково посилався на ст.120 ЗК та ст.377 ЦК (-в редакції 2004 року)- матеріальний закон, який не підлягав- застосуванню. Тому, відповідно до ст.309 ЦПК рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом виключення посилання на зазначений закон із мотивувальної та резолютивної частин рішення.

Згідно з договором від 27 січня 2006 .року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 167 кв.м. по вул.Хлібній,22 у м.Житомирі, надану їй для обслуговування житлового будинку і господарських споруд без зміни цільового призначення (а.с.6).

Оскільки із наведених вище підстав зазначена угода не відповідає вимогам закону то відповідно до ч.Г ст.215 ЦК суд правильно визнав її недійсною в частині,що,-відповідає частці позивачки у праві власності на будинок.

Крім того, на підставі зазначеного' договору дарування 3 липня 2007 року ОСОБА_5 видано ОСОБА_7 на право власності на земельну ділянку (а.с.7).

Але, із наведених вище підстав суд також правильно вважав, що він є частково недійсним в тій частині земельної ділянки, що відповідає частці позивачки, у праві власності на будинок.

Проте, резолютивна частина рішення в цій частині вимог викладена таким чином, що не містить чітких, вичерпних, безумовних висновків щодо обставин справи. Тому в цій частині рішення підлягає зміні із викладенням резолютивної частини в іншій редакції.

Також підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в частині вимог про поділ земельної ділянки, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між сторонами склався певний порядок користування жилим будинком. Зокрема, ОСОБА_3 користується приміщеннями в будинку 5-1,5-2,5-3, ОСОБА_5- 3-1,3-2,33,3-4,5-4 та хлівом і вбиральнею (а.с.93). Вказані обставини визнані всіма сторонами, а тому додаткового доведення не потребують.

Відповідно до висновку експертизи, проведеної під час апеляційного розгляду справи, та виходячи із розміру часток кожного із співвласників у праві власності на будинок, розмір належних їм земельних ділянок становить: ОСОБА_3- 60,7 кв.м., ОСОБА_5- 106,3 кв.м.

Експертом запропоновано три варіанти поділу спірної земельної ділянки.

На думку апеляційного суду найбільш прийнятним при вирішенні спору в цій частині вимог є перший варіант додаткової експертизи №75-06-10 від 11 червня 2010 року, враховуючи наступне (а.с.282- 283).

Розміри .земельних ділянок, що виділяються кожній із сторін, в даному випадку, з точністю відповідають розмірам їх часток у праві власності на будинок.

Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що законним представником неповнолітньої позивачки ОСОБА_3 зроблено 4 самовільні прибудови до належної їй частини будинку розміром 22,7 кв.м. Зазначена обставина підтверджена також і висновком експерта (а.с.216). Вказаний варіант поділу дає можливість виділити позивачці земельну ділянку під цими забудовами в межах розміру належної їй частки.

Також при даному варіанті поділу враховані: фактичне розташування будівель і споруд на земельній ділянці; порядок фактичного користування жилим будинком та господарськими спорудами; забезпечується можливість обслуговування, під"їзду та підходу до будинку і господарських споруд для обох сторін.

Заперечення відповідача ОСОБА_5 щодо неможливості в такому випадку проведення в майбутньому прибудов до належної йому частини будинку заслуговували б на увагу у разі існування у нього на даний час відповідного дозволу на проведення будівельних робіт. Проте доказів на підтвердження цих обставин відповідачем не надано.

Поділ спірної земельної ділянки між сторонами у такий спосіб не виходить за її загальні межі (167 кв.м.) . Тому є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення прав інших співвласників будинку, оскільки цим поділом не порушено межі ділянок, належних останнім.

Крім того, на думку апеляційного суду рішення суду першої інстанції в частині вимог про зобов'язання знести самочинне будівництво скасуванню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вже зазначалося вище, висновком експертизи встановлено, що законним представником неповнолітньої позивачки ОСОБА_3 зведено самовільну прибудову до належних їй приміщень 5-1 і 5-2 загальним розміром 22,7 кв.м., яка складається із кухні, ванної кімнати та санвузла (а.с.216). Вказана прибудова зроблена на земельній ділянці, належній ОСОБА_5 Тобто, спірне самочинне будівництво зведене за земельній ділянці, яка не виходить за межі спірної ділянки розміром 167 кв.м., а тому права інших співвласників будинку не порушені.

Вирішуючи спір в цій частині суд врахував, що за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст.391 ЦК в разі доведеності особою відповідно до вимог ч.3ст.10 ЦПК факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб.

Оскільки позивачі за цим позовом не довели, що спірні (приміщення негативно впливають на їх психологічний стан, викликають у них відчуття дискомфорту, вони не перешкодили визначити порядок користування спільною земельною ділянкою, то суд ^правильно вважав, що підстав для задоволення позову в цій частині вимог не було.

На підставі викладеного та керуючись ст.30 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.ст.209,307,309,313,314,316 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 задоволити. Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відхилити.

Змінити рішення Богунського районного суду м.Житомира від 27 квітня 2009 року в частині вимог ОСОБА_2 ві інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3! до ОСОБА_6, ОСОБА_5! Сергійовича про визнання частково недійсними договору даруванняр земельної ділянки, Державного акту на право власності на землю в і1 частині правового обгрунтування рішення та визначення розміру земельної ділянки. Виключити із мотивувальної та резолютивної І частини рішення посилання на ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК та| викласти резолютивну частину рішення в цій частині вимог в наступній редакції.

Визнати недійсним в частині дарування земельної ділянки площею 60,1 кв.м. договір дарування від 27 січня 2006 року, посвідчень приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу за реєстрсі № 832, за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 167 кв. м. Визнат недійсним в частині земельної ділянки площею 60,7 кв.м. державши ОСОБА_7 на право власності на земельну ділянку площею 167 кв.м. серії ЯБ № 549066, виданий ОСОБА_5 3 липня 2007року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 111 грн. 87 коп. понесених судових витрат.

Скасувати рішення Богунського районного суду м.Житомира від 27 квітня 2009 року в частині вимог ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ земельної ділянки, ухваливши в цій частині вимог нове рішення.

Встановити між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 порядок користування земельною ділянкою площею 167 кв. м. по вул. Хлібній,22 у м.Житомирі згідно з першим варіантом судово-технічної експертизи № 75-06-10 від 11 червня 2010 року, а саме: виділити ОСОБА_5

ОСОБА_8 у користування земельну ділянку загальною площею 60,7 кв. м., межа якої позначена у висновку експерта числами 6-7-8-10-11-14-13-12-6. Виділити ОСОБА_5 у користування земельні ділянки загальною площею 106,3 кв. м. , межі яких позначені числами 1-2-3-4-5-6-7-81 та 15-16-1718-15. Земельну ділянку площею 2,7 кв.м., межі якої позначені числами 13-14-15-16-13 залишити в спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_5

В решті рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: