Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА Іменем України

„22" грудня 2010 року в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С., Забродського М.І.

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

з участю представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 листопада 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання довіреності удаваною угодою та визнання укладеним договору купівлі-продажу,

встановив:

У травні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом. Просив визнати удаваним правочином довіреність на право керування та розпорядження автомашиною від 5 вересня 2008 року, видану відповідачем ОСОБА_3 на його ім"я та визнати укладеним договір купівлі-продажу автомашини. При цьому посилався на те, що за домовленістю з відповідачем ОСОБА_3 він мав намір купити у останнього „в розстрочку" автомашину ВАЗ-21083,1993 року випуску. В підтвердження цієї домовленості відповідач видав йому довіреність на право розпорядження зазначеною автомашиною, передав сам транспортний засіб, ключі та документи. 21 березня 2009 року він розрахувався з власником автомашини, про що останній написав розписку. Проте в подальшому відповідач став заперечувати факт укладення договору купівлі- продажу, що спонукало його звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Богунського райсуду м.Житомира від 9 листопада 2010 року ОСОБА_2 відмовлено в позові до ОСОБА_3 про визнання довіреності удаваною угодою та визнання укладеним договору купівлі-продажу.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення його вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає, що поза увагою суду залишилось визнання обома сторонами факту посвідчення довіреності з метою приховання іншої угоди. Тому ці обставини додатковому доказуванню не підлягали. Вважає, що в порушення вимог ст.214 ЦПК суд не з"ясував ті обставини, які підлягали з"ясуванню. А саме, не дав належної оцінки наданій відповідачем розписці про отримання коштів за автомашину та безпідставно відхилив його клопотання про долучення до справи доказів про вартість аналогічних автомобілів.

Розглянувши справу в межах доводів,, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з п. З ч. 1 ст. 208 цього ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (ч.2 ст.218 ЦК).

В силу ч. 1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обгрунтовуючи свої вимоги в даній справі, позивач ОСОБА_4 посилався на те, що видана відповідачем ОСОБА_3 довіреність на його ім"я є удаваним правочином, укладеним з метою приховати договір купівлі-продажу автомашини.

Проте, вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність вимог позивача, зважаючи на наступне.

Відповідно до довіреності від 5 вересня 2008 року ОСОБА_3 за попереднім усним договором надав ОСОБА_2 право представляти його інтереси в усіх підприємствах, установах і організаціях з питань, пов"язаних з експлуатацією та продажем належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ АМС № 032654 автомобіля ВАЗ-21083,1993 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № ХТА 210830Р123580, р.н. НОМЕР_1. Довіреність видана терміном на десять років з правом передовіри та правом виїзду за межі України (а.с.6).

Зміст зазначеної довіреності свідчить про те, що вона являлася договором про представництво, за умовами якого позивачеві (представникові) було надано право діяти від імені відповідача. Тому, в силу ч. 3 ст. 238 ЦК на підставі вказаної довіреності позивач не мав права укладати угоду від імені особи, яку він представляв, у своїх інтересах.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. В такому випадку припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляв.

Скориставшись своїм правом відповідач 5 травня 2009 року скасував довіреність (а.с.73).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст.235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

В даному випадку позивачем не надано доказів, які б свідчили про свідоме посвідчення відповідачем довіреності з метою приховання договору купівлі-продажу автомашини. Більше того, протягом розгляду справи в суді відповідач та його представник такі обставини заперечували. -

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК).

У зв'язку з цим безпідставними є також доводи позивача про те, що довіреність є удаваним правочином ще і з наступних підстав.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК).

Відповідно до розписки ОСОБА_3 «отримав за свою автомашину НОМЕР_2 повний розрахунок в сумі 4500 долларів США» 21 березня 2009 року (а.с.27).

Отже, позивачем не доведено, що на момент посвідчення довіреності (5 вересня 2008 року) сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу автомашини.

Крім того, даючи оцінку зазначеній розписці суд правильно вважав, що виходячи із змісту ст.ст.202,207,208,655 ЦК договір купівлі-продажу автомашини є двосторонньою угодою, для виникнення якої необхідні зустрічні волевиявлення двох сторін, а за формою і змістом цей договір має відповідати вимогам закону і бути укладеним у письмовій формі та містити підписи осіб, що його укладають, якщо угода громадян між собою перевищує визначену законом суму. Проте розписка зазначеним вимогам не відповідає, що не давало підстав для визнання її договором купівлі-продажу.

Згідно з п.п.2,7,8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок, моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року порядок набуття права власності на транспортний засіб передбачає обов'язкову реєстрацію власника придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Матеріали справи не містять доказів про оформлення права власності позивача на спірний транспортний засіб у визначеному законом порядку.

Згідно зі ст.ст.238,244 ЦК довіреність не є правовим оформленням, переходу права власності на автомобіль.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову не було.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.209,307,308,313-315 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити

Рішення Богунського райсуду м.Житомира від 9 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: