ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
справа № 2-1541/10
провадження № Б/н 1166
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2010 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Цимбал І.К.

при секретарі Барвицькій М.Т.

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві, житлово будівельний кооператив «Молодіжний-19», про встановлення порядку користування житловим приміщення, поділ майна та зобовязання вчинити дії, позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3, про визнання права власності та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, який неодноразово уточнювала в судовому засіданні, про встановлення порядку користування житловим приміщення, поділ майна та зобовязання вчинити дії, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем ними було набуте майно, яке складається: диван «Версачі Блю» вартістю 1500 грн., кухонний гарнітур, 2006 року випуску вартістю 4000 грн., телевізор «Панасонік», 1996 року випуску вартістю 300 грн., електроплита «Електролюкс» ЕКС 5004, 2006 року випуску, вартістю 2565 грн., цифровий фотоапарат «Олімпус», 2007 року випуску, вартістю 1500 грн., холодильник «Вірпул» АРС 4010, 2003 року випуску вартістю 2500 грн., дитячу стінку «Юніор», 2002 року випуску вартістю 1200 грн., телевізор «Л ДЖИ» вартістю 2500 грн., телевізор «Панасонік», 1998 року випуску вартістю 800 грн., телевізор «Ельдорадо», 2001 року випуску вартістю 700 грн., мякий кухонний куточок, 2006 року випуску вартістю 1000 грн., відеокамеру «СОНІ», вартістю 2700 грн., музичний центр, 1996 року випуску вартістю 700 грн., монітор «АСУС», 2007 року випуску та компютер «АТЛОН 1000», 2001 року випуску вартістю 2900 грн., диван «Кубик», 2005 року випуску вартістю 1670 грн., відеомагнітофон «Панасонік», вартістю 200 грн., ДВД «Плеєр», вартістю 450 грн., Факс модем, 2002 року випуску, вартістю 200 грн. Позивач просила поділити дане майно, оскільки шлюб з відповідачем розірвано, можливість подальшого спільного проживання в квартирі, яка належить на праві власності в рівних частинах їй, відповідачу та їх спільній донці є невизначеною через неприязні відносини, які склалися між ними та матірю відповідача, тому окрім поділу майна, з урахуванням уточнень щодо розподілу про який позивач просила під час судового засідання 24.09.2010 року, позивач просить встановити порядок користування квартирою № 205 в будинку № 6 по вулиці Анни Ахматової в м. Києві, де проживають та зареєстровані вище вказані особи. Зокрема позивач просила встановити порядок користування вказаною квартирою виділивши їй та неповнолітній донці ОСОБА_3 в користування кімнату площею 18,2 кв.м., ОСОБА_4 в користування кімнату 12,1 кв.м., ОСОБА_5 в користування кімнату 11,9 кв.м., кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити в загальному користуванні. Також, позивач просила стягнути з відповідача 38884 грн., в рахунок 2/3 частини вартості транспортного засобу автомобіля «Фольцваген», і в цій частині відступити від засади рівності часток при поділі майна, посилаючись на те, що даний транспортний засіб не був відчужений відповідачем у спосіб передбачений законом, знаходився у кредиті, який був взятий під час перебування у шлюбі та виплачувався подружжям, зокрема позивачем у більшому розмірі, проте в подальшому кредит був погашений, а відповідач видав генеральну довіреність на право розпорядження транспортним засобом третій особі, отримав кошти, частину яких позивачу не повернув, в свою чергу позивач особисто утримує дитину, на відповідача покладені аліментні зобовязання по яких має місце заборгованість, що підтверджує обставину утримання дитини позивачем одноособово.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з урахуванням уточнень.

Відповідач позовні вимоги не визнав просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що майно придбане за час шлюбу належить не тільки йому та позивачу, а його матері, яка весь час з дня реєстрації шлюбу проживала з ними разом, вела спільне господарство і отримані кошти надавала у спільний сімейний бюджет, а тому також має право на частину майна, а також має право на визнання за нею права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, оскільки вона також вносила кошти для її придбання від продажу квартири, яка належала їй на праві приватної власності. Крім того, відповідач зазначив про те, що вимоги позивача щодо стягнення коштів за продаж транспортного засобу є необґрунтованими, оскільки вони з позивачем припинили вести спільне господарство ще у травні 2008 року, як вона особисто зазначила у позові про розірвання шлюбу і що відображено у судовому рішення про його розірвання і до цього часу вони разом з ОСОБА_2 виплатили лише частину кредиту і транспортний засіб знаходився в роботі, а саме здачі його в оренду, кошти від чого йшли у сімю, а в подальшому спільне господарство сторонами не велося, у відповідача склалася незадовільна ситуація, внаслідок чого він особисто звертався до банківської установи, щодо перегляду умов договору кредитування, а в подальшому знайшов особу, яка погасила за нього кредит і в той же день на неї була оформлена довіреність на право розпоряджатися транспортним засобом, але фактично третя особа викупила цей транспортний засіб у банківської установи, однак договір купівлі продажу на неї не оформлявся за браком коштів.

Крім того, до суду також звернулась позивач ОСОБА_5 з позовом до відповідачів ОСОБА_4 ОСОБА_2, про визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вона проживала однією сімєю з відповідачами, вела з ними спільне господарство і всі отримані нею кошти надавала відповідачу для розпорядження, вона працювала та здавала в оренду власну однокімнатну квартиру. Так, до придбання вище вказаної квартири, нею була продана однокімнатна квартира, яка належала їй на праві приватної власності і кошти від її продажу були надані відповідачу ОСОБА_4, який є її рідним сином, з метою купівлі трикімнатної квартири для поліпшення житлових умов, проте під час купівлі квартири АДРЕСА_1, вона не була присутня і про те, що її не було зазначено як покупця вказаної квартири, їй стало відомо тільки під час звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про розподіл майна, а тому вона вважає, що дізналась про порушення свого права тільки з часу звернення ОСОБА_2 до суду з відповідним позовом. Також, позивач ОСОБА_5 зазначає про те, що враховуючи спільне проживання із сином та його дружиною однією сімєю має право на визнання за нею права власності на частину майна набутого під час їх спільного проживання, мотивуючи це тим, що також витрачала кошти на загальний сімейний бюджет, чим приймала участь у його придбанні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав наведених вище.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_5 визнав та просив їх задовольнити, з підстав зазначених вище, а також пояснив, що під час купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, не знав, що частину квартири необхідно оформлювати на матір, не зорієнтувався тощо і зазначив, що дійсно після продажу ОСОБА_5 власної однокімнатної квартири, остання надала кошти йому для придбання трикімнатної квартири. Крім того, під час спільного проживання його матері із ним та ОСОБА_2, мати завжди працювала, здавала власну квартиру в оренду та надавала йому кошти для витрачення на загальний бюджет сімї, чим приймала участь у придбанні майна, купувала їжу, готувала їсти.

ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги ОСОБА_5 не визнали та просили відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що ОСОБА_5 дійсно проживала з ними разом, проте участі в розпорядженні коштами сімї їх колишнього подружжя з ОСОБА_4 не приймала, дійсно купували їжу готувала для себе, а кошти отримувані нею за оренду квартири і заробітну плату вона можливо і надавала сину, проте останні не були витрачені на придбання майна для колишнього подружжя. Крім того, кошти від продажу квартири ОСОБА_5, яка належала їй на праві власності, остання надала синові за які останнім були придбані транспортні засоби, які він здавав в оренду, в свою чергу трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була придбана за рахунок коштів від продажу двохкімнатної квартири, яка належала на праві власності їй, колишньому чоловіку ОСОБА_4 та їх спільній донці в рівних частинах. Крім того, представник ОСОБА_2 пояснив, що враховуючи, що ОСОБА_5 приймала участь при укладенні угоди купівлі продажу квартири, яка належала їй на праві власності і була обізнаною з відповідною процедурою, зокрема присутності сторін договору, підписів на відповідному документі, під час купівлі трикімнатної квартири, присутня не була, довіреність на сина щодо внесення її як покупця у вказаний договір не оформляла і син нічого не казав про те, що б внести свою матір у договір як покупця, проте враховуючи ті обставини на які посилається ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо проживання однією сімєю, ОСОБА_5 знала про те, що договір купівлі продажу трикімнатної кватири був оформлений на трьох осіб, а саме колишнє подружжя та їх спільну дитину, а отже пропустила строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання права власності. Крім того, представник ОСОБА_2 зазначив, що висуваючи вимоги про визнання за нею права власності на ? квартири АДРЕСА_1, позивач не зазначає на якій саме підставі таке право має бути визнано, не ставить вимоги щодо визнання договору в частині удаваним та не просить внести у договір відповідні зміни, а отже підстав для задоволення вимог ОСОБА_5 в цій частині не вбачається. Також, представник ОСОБА_2 зазначив, що вимоги ОСОБА_5, що визнання за нею права власності на частину майна набутого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 також не підлягають задоволенню, оскільки під час спільного проживання між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не було укладено будь яких договорів та визначено домовленостей з приводу набуття та розпорядження майном, крім того ОСОБА_2 не було включено до позовних вимог майно набутого особисто ОСОБА_5 і деяке майно, помилково зазначене у позові до уточнення останнього було виключено зі складу майна, яке підлягає поділу. Власні кошти ОСОБА_6 витрачала на себе на їжу, оплату комунальних послуг, оскільки також проживала у квартирі та користувалася ними, зокрема особисто ОСОБА_5 зазначає, що частину отримуваних нею коштів віддавала своєму синові ОСОБА_4, яким чином останній їх витрачав, в якому обсязі вони надавалися та з якою метою ОСОБА_5 не зазначалося, проте як вбачається з письмових доказів, які підтверджують обставини придбання майна, прізвища ОСОБА_5 останні не містять, тому вимоги в цій частині також є необґрунтованими.

Представники третіх осіб органу опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві та житлово будівельного кооперативу «Молодіжний-19» в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у звязку з чим суд дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність представників третіх осіб, проти чого не заперечували учасники процесу.

Вислухавши пояснення ОСОБА_2 її представника, ОСОБА_4, ОСОБА_5 її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2, ОСОБА_4, перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення суду від 09.07.2009 року, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів 08.09.2009 року зроблений актовий запис № 708 /а.с. 24, 203/.

Під час спільного проживання ОСОБА_2, ОСОБА_4, було набуте наступне майно: диван «Версачі Блю» вартістю 1500 грн., кухонний гарнітур, 2006 року випуску вартістю 4000 грн., телевізор «Панасонік», 1996 року випуску вартістю 300 грн., електроплита «Електролюкс» ЕКС 5004, 2006 року випуску, вартістю 2565 грн., цифровий фотоапарат «Олімпус», 2007 року випуску, вартістю 1500 грн., холодильник «Вірпул» АРС 4010, 2003 року випуску вартістю 2500 грн., дитячу стінку «Юніор», 2002 року випуску вартістю 1200 грн., телевізор «Л ДЖИ» вартістю 2500 грн., телевізор «Панасонік», 1998 року випуску вартістю 800 грн., телевізор «Ельдорадо», 2001 року випуску вартістю 700 грн., мякий кухонний куточок, 2006 року випуску вартістю 1000 грн., відеокамеру «СОНІ», вартістю 2700 грн., музичний центр, 1996 року випуску вартістю 700 грн., монітор «АСУС», 2007 року випуску та компютер «АТЛОН 1000», 2001 року випуску вартістю 2900 грн., диван «Кубик», 2005 року випуску вартістю 1670 грн., відеомагнітофон «Панасонік», вартістю 200 грн., ДВД «Плеєр», вартістю 450 грн., Факс модем, 2002 року випуску, вартістю 200 грн. /а.с. 28-44/. Крім того, учасниками процесу не заперечувалось, що вище вказане майно було придбано під час шлюбу ОСОБА_2, ОСОБА_4, і останнє є у наявності, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), дана обставина не потребує доказування.

Під час судового розгляду ОСОБА_4 заперечував щодо вартості майна, яку визначила ОСОБА_2, проте доказів на спростування доводів останньої відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України суду не надав, свого контррозрахунку вартості майна також не надав, зокрема й відмовився від проведення товарознавчої експертизи. Таким чином, суд приймає до уваги і при ухваленні рішення виходячи саме з вартість майна визначеного ОСОБА_2

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може

бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Учасниками процесу визнана та не заперечувалась обставини, що ОСОБА_5 з часу реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4, проживала разом з ними о двох кімнатній квартирі № 166 в будинку

№ 4 по вулиці Кошиця в м. Києві, а власну квартиру АДРЕСА_2 /а.с. 72/ ОСОБА_5 здавала в оренду, а в подальшому стала проживати також разом з колишнім подружжям о трикімнатній квартирі АДРЕСА_1, у звязку з чим дана обставина також на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

В судовому засіданні не встановлено обставин, що між сторонами за час спільного проживання мали місце будь які домовленості або відповідно до ст. 64 СК України, укладалися будь які договори щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема і щодо права володіння його частиною матірю ОСОБА_4 ОСОБА_5, зокрема рухомого майна. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_5 щодо виділу їй у власність частини майна набутого за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки статус такого майна під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 прямо визначений законодавством. В свою чергу ОСОБА_5 згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надала доказів того, що майно, яке просить поділити ОСОБА_2 було придбано нею особисто або остання надавала кошти на його придбання, і судом не можуть бути прийняті до уваги покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,ОСОБА_9, ОСОБА_10, допитаних в судовому засіданні, оскільки останнім відомі обставини щодо витрачання коштів ОСОБА_11 під час проживання із колишнім подружжям зі слів останньої. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що майно, яке належить особисто ОСОБА_5 до складу майна, яка просить поділити ОСОБА_12 не вносилось, зокрема меблева стінка, щодо якої ОСОБА_2 змінила вимоги та виключила останню із складу майна набутого за час шлюбу /а.с.98/. Також, в судовому засіданні не спростовано доводів ОСОБА_2, що під час спільного проживання із ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 витрачала кошти на їжу, оплату житлово комунальних послуг, одяг і враховуючи рід її діяльності, працюючи прибиральницею та підробляючи на торгівельному лотку, суд вважає, що дохід останньої міг забезпечити виключно її власні потреби, а ОСОБА_13, як зазначено вище, не було надано доказів, зокрема і щодо наявності доходу, який би дозволяв утримувати себе та приймати участь у придбанні майна. В свою чергу відповідно до кредитного договору від 23.08.2006 року вбачається, що ОСОБА_2 укладався договір споживчого кредиту, що підтверджує обставину, що кошти колишнього подружжя останні отримували не тільки у вигляді заробітної плати або додаткового доходу, а й на підставі договорів укладених в інтересах сімї і їх дохід, зокрема дохід ОСОБА_14 підтверджений довідками про заробітну плату давав можливість брати на себе кредитні зобовязання /а.с. 37,155-165/. Крім того, в судовому засіданні не спростовано доводи ОСОБА_2 про те, що остання підробляла репетитором на індивідуальних зайняттях.

Згідно договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, вбачається, що 25.10.2002 року ОСОБА_5 продала належну їй на праві приватної власності вище вказану квартиру /а.с. 78/.

Згідно копії договору купівлі - продажу квартири вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, належала на праві приватної власності в рівних долях квартира АДРЕСА_3, яка 27.12.2002 року /а.с. 80/ і була ними продана.

Згідно договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 27.12.2002 року в рівних долях була придбана вище вказана квартира /а.с.79/.

Відповідно до ч.1 ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.4 ст. 355 ЦК України, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене, вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 є власниками у праві спільної часткової власності, оскільки договором визначені їх частки в рівних долях, тобто останні є власниками по 1/3 частині у вище вказаної квартири.

В судовому засіданні не встановлено, що грошові кошти від продажу 25.10.2002 року власної квартири ОСОБА_5 були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1, крім того згідно відомостей наданих з УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, вбачається, що на імя ОСОБА_4 02.11.2002 року було видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «Мерседес БЕНЦ 310» в подальшому зареєстрованого 28.01.2003 року /а.с. 190/, в свою чергу вбачається, що двохкімнатна квартира колишнього подружжя та їх доньки були продана 27.12.2002 року і в це же день придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1. Таким чином суд дійшов висновку, що грошові кошти ОСОБА_5 були надані останньою ОСОБА_4 на придбання вище вказаного транспортного засобу і у придбання трикімнатної квартири вкладені не були. Крім того, суд вважає неспроможними доводи ОСОБА_5 щодо необізнаності останньої бути присутньою під час угод купівлі продажу нерухомого майна, оскільки остання до цього часу приймала особисту участь при укладенні договору купівлі продажу власної квартири та розписувалася у договорі. Крім того, як ОСОБА_5 зазначала в судовому засіданні вона знала, що ОСОБА_2 ОСОБА_4, купують трикімнатну квартиру і у разі надання грошових коштів для її купівлі мала можливість оформити довіреність на ОСОБА_4 або на ОСОБА_2, для здійснення такої операції в її власних інтересах або особисто прийняти участь і бути визначеною покупцем квартири із відповідною долею і суд вважає, що такі обставини не можуть бути спростовані показами свідків, джерело обізнаності яких є слова ОСОБА_5. Також, суд приймає до уваги, що ОСОБА_5 обґрунтовуючи вимоги щодо визнання за нею права власності на частку квартири не ставить вимоги про визнання угоди купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 в частині удаваною, посилаючись на відповідні законні підстави та зміну угоди щодо внесення її в останню як покупця, у звязку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. З досліджених, повно та всебічно оцінених в судовому засіданні доказів, суд вважає, що під час придбання спірної квартири у сторін була домовленість щодо проживання ОСОБА_11 у квартирі без реєстрації за нею права власності.

Відповідно до ч. 1ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

ОСОБА_2 маючи разом із донькою на праві власності по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 просить виділити їм в користування кімнату площею 18,2 кв.м., ОСОБА_4 в користування кімнату 12,1 кв.м., ОСОБА_5 в користування кімнату 11,9 кв.м., кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити в загальному користуванні. В судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_11 не надали суду заперечень з приводу даної позовної вимоги, крім того ОСОБА_5 зазначила, що не заперечує проти встановлення такого порядку користування, у звязку з чим суд вважає, що підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині не встановлені і є такими, що підлягають задоволенню, оскільки останні не будуть порушуватиме права співвласників квартири, тим більш, що ОСОБА_2, маючи на утриманні дитину, також власницю 1/3 частини квартири сама просила про такий порядок користування і щодо встановлення такого порядку у ОСОБА_4 заперечень також не було.

Також, суд вважає вимоги ОСОБА_2 в частині поділу рухомого майна набутого за час шлюбу такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні остання зменшила їх розмір та просила виділити їй у власність: диван «Версачі Блю» вартістю 1500 грн., кухонний гарнітур, 2006 року випуску вартістю 4000 грн., телевізор «Панасонік», 1996 року випуску вартістю 300 грн., електроплита «Електролюкс» ЕКС 5004, 2006 року випуску, вартістю 2565 грн., цифровий фотоапарат «Олімпус», 2007 року випуску, вартістю 1500 грн., холодильник «Вірпул» АРС 4010, 2003 року випуску вартістю 2500 грн., дитячу стінку «Юніор», 2002 року випуску вартістю 1200 грн., а всього на загальну суму 13565 грн., а ОСОБА_4 з урахуванням його вимог, про які він зазначив у судовому засіданні: телевізор «Л ДЖИ» вартістю 2500 грн., телевізор «Панасонік», 1998 року випуску вартістю 800 грн., телевізор «Ельдорадо», 2001 року випуску вартістю 700 грн., мякий кухонний куточок, 2006 року випуску вартістю 1000 грн., відеокамеру «СОНІ», вартістю 2700 грн., музичний центр, 1996 року випуску вартістю 700 грн., монітор «АСУС», 2007 року випуску та компютер «АТЛОН 1000», 2001 року випуску вартістю 2900 грн., диван «Кубик», 2005 року випуску вартістю 1670 грн., відеомагнітофон «Панасонік», вартістю 200 грн., ДВД «Плеєр», вартістю 450 грн., Факс модем, 2002 року випуску, вартістю 200 грн. на загальну суму 13820 грн. Враховуючи те, що частки ОСОБА_2 ОСОБА_4 практично урівнялися, ОСОБА_4 не надав суду заперечень щодо такого поділу, ОСОБА_2 з урахуванням такого поділу не просила стягнути з ОСОБА_4 грошову компенсацію, оскільки при такому поділі частка ОСОБА_4 стала більшою, суд вважає, що такі вимоги ОСОБА_2, які остання уточнила та просила їх задовольнити не будуть порушувати прав та інтересів ОСОБА_2 та ОСОБА_4, оскільки як зазначалося вище останнім не надано заперечень або іншого варіанту поділу майна, за виключенням його думки, що право власності на частину майна має бути визначено за ОСОБА_5

Разом з тим, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення грошової компенсації за продаж транспортного засобу автомобіля «Фольцваген ЛТ 35» є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

28.12.2006 року ОСОБА_4 уклав за згодою ОСОБА_2 кредитний договір для придбання вище вказаного транспортного засобу, поручителем по якому виступила ОСОБА_2 /а.с. 26/. Як вбачається з копії рішення Дарницького районного суду м. Києва про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, де зазначила, що припинила ведення спільного господарства з ОСОБА_4 у травні 2008 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні ОСОБА_4 зазначив, що придбаний транспортний засіб «Фольцваген ЛТ 35» надавав в оренду і отримувані кошти ішли на потреби сімї, проте після припинення спільного господарства у травні 2008 року ОСОБА_4 продовжив особисто нести відповідні кредитні зобовязання, а в подальшому через неможливість за браком стабільного доходу /а.с. 200, 201/ вирішив відчужити останній, знайшов покупця ОСОБА_15, який 15.10.2009 року виконав за нього кредитні зобовязання перед банківською установою та цього ж дня на його імя ОСОБА_4 була видана довіреність, яка фактично є договором передачі права власності на дане майно /а.с. 128, 202/, що також підтверджується показами свідка ОСОБА_9, який особисто був присутній при здійсненні вище вказаних операцій.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з часу укладення договору кредиту для придбання транспортного засобу «Фольцваген ЛТ 35» і під час його використання та сплати кредиту, до травня 2008 року колишнє подружжя, як несли спільні кредитні зобовязання так і отримували відповідний дохід по використанню вказаного транспортного засобу, проте в подальшому з травня 2008 року по жовтень 2009 рік ОСОБА_4 особисто виконувалися кредитні зобовязання і через неможливість їх виконання зобовязання по виплаті кредиту взяла на себе третя особа, яка погасила кредит і до неї фактично перейшло право на відповідний транспортний засіб, тому суд вважає, що за автомобіль «Фольцваген ЛТ 35» ОСОБА_2 не може бути присуджена компенсація, оскільки нею під час шлюбу не була сплачена його повна вартість, а під час перебування у шлюбних відносинах із ОСОБА_4 вони обидва користувалися доходами отриманими ОСОБА_4 від оренди автомобіля «Фольцваген ЛТ 35», а тому таке стягнення буде порушенням прав ОСОБА_4

Також, суд вважає не доведеними вимоги ОСОБА_2 в частині зобовязання житлово будівельний кооператив «Молодіжний-19» укласти з нею окремий договір найму житлового приміщення, оскільки ОСОБА_2 не надала доказів, що третьою особою в подальшому після встановлення порядку користування квартирою, будуть чинитися перешкоди або не визнаватися право на укладення відповідного договору, тому в цій частині позовних вимог суд також вважає за необхідне відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212-218 ЦПК України,

ст. ст. 60, 61 СК України, ст. 355, ст. 356, ст. 358, ч. 3 ст. 368 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві, житлово будівельний кооператив «Молодіжний-19», про встановлення порядку користування житловим приміщення, поділ майна та зобовязання вчинити дії задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою № 205 в будинку № 6 по вулиці Анни Ахматової в м. Києві виділивши ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 в користування кімнату площею 18,2 кв.м., ОСОБА_4 в користування кімнату 12,1 кв.м., ОСОБА_5 в користування кімнату 11,9 кв.м., кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити в загальному користуванні.

Визнати в порядку поділу майна набутого подружжям за час шлюбу право власності на диван «Версачі Блю» вартістю 1500 грн., кухонний гарнітур, 2006 року випуску вартістю 4000 грн., телевізор «Панасонік», 1996 року випуску вартістю 300 грн., електроплита «Електролюкс» ЕКС 5004, 2006 року випуску, вартістю 2565 грн., цифровий фотоапарат «Олімпус», 2007 року випуску, вартістю 1500 грн., холодильник «Вірпул» АРС 4010, 2003 року випуску вартістю 2500 грн., дитячу стінку «Юніор», 2002 року випуску вартістю 1200 грн., а всього на загальну суму 13565 грн. за ОСОБА_2.

Визнати в порядку поділу майна набутого подружжям за час шлюбу право власності на телевізор «Л ДЖИ» вартістю 2500 грн., телевізор «Панасонік», 1998 року випуску вартістю 800 грн., телевізор «Ельдорадо», 2001 року випуску вартістю 700 грн., мякий кухонний куточок, 2006 року випуску вартістю 1000 грн., відеокамеру «СОНІ», вартістю 2700 грн., музичний центр, 1996 року випуску вартістю 700 грн., монітор «АСУС», 2007 року випуску та компютер «АТЛОН 1000», 2001 року випуску вартістю 2900 грн., диван «Кубик», 2005 року випуску вартістю 1670 грн., відеомагнітофон «Панасонік», вартістю 200 грн., ДВД «Плеєр», вартістю 450 грн., Факс модем, 2002 року випуску, вартістю 200 грн. на загальну суму 13820 грн. за ОСОБА_4.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3, про визнання права власності та поділ майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2, судові витрати в розмірі 387 грн. 65 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: