Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 6133
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора і комунальне підприємство «ОСОБА_3 міжміське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_3 обласної ради про визначення часток в спільній власності на житло та припинення права сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 12 жовтня 2009 року звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 міської ради про визначення часток в спільній власності на житло та припинення права сумісної власності, позовні вимоги уточнювалися. Позивачі в своєму позові та в ході судового засідання посилалися на те, що позивачем разом з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 була отримана для постійного мешкання квартира ІНФОРМАЦІЯ_1, де вони і мешкали всією своєю сімєю. В 1998 році вони приватизували займане житло, про що отримали свідоцтво. 30 жовтня 2001 року померла ОСОБА_5, а 08 травня 2009 року помер ОСОБА_4 батько позивачів, відкрилася спадщина, позивачі звернулися до нотаріальної контори та МБТІ про надання витягу з реєстру нерухомого майна та визнання права власності в порядку спадкування, але отримали відмову через відсутність належним чином встановлених часток власності в приватизованій квартирі. Вважаючи частку вказаної квартири спадковим майном, позивачі просили суд встановити, що частки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 і їх дочки ОСОБА_2 на вказану квартиру в праві спільної власності складають по 1/3 частині (позивач участі в приватизації не приймав), припинити право спільної сумісної власності, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказавши на безпідставність позову, частки повинна встановити нотаріальна контора або відмовити в цьому, чого зроблено не було, просив рішення винести про відмову в задоволенні позову за наявними матеріалами справи.

Представники третіх осіб КП «ОСОБА_3 міжміське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_3 обласної ради та Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні просили суд розглянути справи за відсутності їх представників і рішення винести за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивачів та представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 і їх діти ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Вовк) і ОСОБА_1 у встановленому порядку отримали для постійного мешкання квартиру ІНФОРМАЦІЯ_2, де вони були належним чином прописані та зареєстровані і мешкали всією своєю сімєю. В 1998 році вони у встановленому законом порядку приватизували займане житло, про що отримали свідоцтво від 24 листопада 1998 року, де вказано, що ця квартира знаходиться в їх спільній сумісній власності (позивач ОСОБА_1 участі в приватизації не приймав). 30 жовтня 2001 року померла ОСОБА_5, а 08 травня 2009 року помер ОСОБА_4 батько позивачів, що підтверджується свідоцтвами про смерть. Після цього позивачі звернулися до відповідної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в вигляді частки приватизованої квартири після смерті ОСОБА_5 і ОСОБА_4, для чого їм потрібно було отримати в КП ДМБТІ ОСОБА_3 обласної ради виписку з реєстру прав власників нерухомого майна, але їм в отриманні такої виписки було відмовлено через відсутність визначення конкретних часток власності в квартирі АДРЕСА_1. З цих підстав (відсутність виписки з реєстру прав власників нерухомого майна) нотаріальна контора відмовила позивачам в отриманні свідоцтва про спадщину після смерті ОСОБА_5 і ОСОБА_4 стосовно частин вказаної квартири. Ніхто з родичів позивачів в приватизації вказаної квартири участі більше не приймав, єдиними спадкоємцями є позивачі, які визначилися зі спадкуванням.

З метою захисту своїх прав позивачі вимушені були звернутися до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інакше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивачі з ОСОБА_5 і ОСОБА_4 мешкали та були зареєстровані у вказаному житлі разом, жодних домовленостей між ними і позивачкою стосовно часток спільної сумісної власності не існувало, а отже ці частки у праві спільної сумісної власності відносно квартири АДРЕСА_1 є рівними для позивачки та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та складають по 1/3 частці, після смерті ОСОБА_5 і ОСОБА_4 відкрилася спадщина, позивачі фактично прийняли спадщину і вступили в управління та володіння цим спадковим майном, інших спадкоємців немає. ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не залишили заповіту на свою частку, позивачка готова до спадкування за законом.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При таких обставинах суд вважає можливим визначити, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1, припинивши їх право спільної сумісної власності на це житло.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 319, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 10, 11, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визначити, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1, припинивши їх право спільної сумісної власності на це житло.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя