Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Справа №8-19/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2010 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Кабанячого ЮВ,

при секретарі судового засідання Захарченко Ю.М.,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, Бориспільського міжрайонного прокурора та ОСОБА_2, які діють від імені та в інтересах ОСОБА_1, до виконавчого комітету Бориспільської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору відкрите акціонерне товариство „ОСОБА_5 ОСОБА_6, про визнання недійсними розпорядження органу приватизації та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності на житло,

встановив:

Наприкінці квітня 2009 року ОСОБА_2, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1, звернулась до суду з вказаним позовом, вимоги якого обґрунтовувала тим, що її довіритель разом з відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживав в квартирі №29, що розташовується в багатоквартирному жилому будинку по вул. Київський шлях, 90 в м. Бориспіль. Рішенням Бориспільського міського суду від 26 вересня 2001 року ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування цією квартирою. Тому розпорядженням органу приватизації №7672 від 1 лютого 2002 року квартира була передана у власність лише ОСОБА_3 та ОСОБА_1 На підставі цього розпорядження того ж дня на їх ім'я було видано свідоцтво про право власності на житло №7831.

В подальшому ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропет-ровської області від 4 грудня 2007 року рішення суду першої інстанції від 26 вересня 2001 року скасовано. Тому ОСОБА_2 вважає, що на час приватизації спірної квартири за її довірителем ОСОБА_1 зберігалося право користуватися нею, а відтак він повинен був приймати участь у приватизації квартири та набути право власності на частку в ній. Вказаним вище розпорядженням органу приватизації та виданим на підставі нього розпорядженням ОСОБА_1 було незаконно позбавлено цього права. Тому ОСОБА_2 просить суд визнати недійсними розпорядження органу приватизації №7672 від 1 лютого 2002 року та видане на підставі нього свідоцтво про право власності на житло №7831.

У судове засідання ОСОБА_2, Бориспільський міжрайонний прокурор, який також діє від імені та в інтересах ОСОБА_1, не зявилися. Надыслали до суду заяви в яких просять позов задовольнити та розглядати справу без їх участі.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судове засідання не зявився, але подав письмову заяву про визнання позовних вимог та про розгляд справи за його відсутності.

Представник ВАТ „ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_8 у судове засідання не з*явилася, але надав письмову заяву в якій зазначає, що ОСОБА_3 виконала свої зобов8язання по кредитному договору, а тому рішення суду не може вплинути на права та обовязки ВАТ „ОСОБА_5 ОСОБА_6, а тому просить розглядати справу без участі представника третьої особи.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов обґрунтований, тому підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі ордера №1039 від 17 лютого 1986 року (а.с.36) в квартиру №29, що розташовується в багатоквартирному жилому будинку по вул. Київський шлях, 90 в м. Бориспіль, вселились: позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3, яка на той час була його дружиною, її син ОСОБА_6 та від-повідач ОСОБА_4, яка є спільною дочкою сторін по спору. В подальшому ОСОБА_6 припинив проживати в цій квартирі та припинив його реєстрацію за адресою квартири. Ця обставина сторонами по спору визнається, тому за правилом ч.1 ст.61 ЦПК України не потребує доказування.

Рішенням Бориспільського міського суду від 26 вересня 2001 року був задоволений позов ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування вказаною вище квартирою. Це рішення протягом 30-денного строку в апеляційному порядку не оскаржувалось, тому набрало законної сили. 25 січня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до місцевого органу приватизації з заявою (а.с.38) про безоплатну передачу в їх спільну часткову власність квартиру №29, що розташовується в багатоквартирному жилому будинку по вул. Київський шлях, 90 в м. Бориспіль. Розпорядженням органу приватизації №7672 від 1 лютого 2002 року (а.с.10, 40) їх заява була задоволена: у спільну власність відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках була передана вказана квартира. На підставі цього розпорядження того ж дня на їх ім'я було видано свідоцтво про право власності на житло №7831 (а.с.9).

За змістом ч.2 ст.8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду право на привати-зацію квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) мали всі без виключення повнолітні члени сім'ї, які постійно мешкали у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі, тимчасово відсутні, за якими зберігалось право на житло.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2007 року (а.с.29-30) рішення Бориспільського міського суду від 26 вересня 2001 року, яким ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування квартирою, було скасоване. Ця обставина свідчить про те, що на час приватизації спірної квартири за позивачем ОСОБА_1 зберігалось право на проживання в цій квартирі, а відтак він мав право брати участь в її приватизації та безоплатно набувати у власність частку в квартирі. Не зважаючи на це, оспорюваним розпорядженням органу приватизації було вирішено передати спірну квартиру лише у власність відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3, лише на їх ім'я було видано свідоцтво про право власності на житло.

Проаналізувавши ці обставини в сукупності, суд дійшов до висновку, що позивача ОСОБА_1 було незаконно позбавлено права на приватизацію спірної квартири, а відтак і на набуття ним права власності на частку в ній.

На час приватизації квартири рішення Бориспільського міського суду від 26 вересня 2001 року набрало законну силу, тому у органа приватизації були всі підстави для передачі квартири у власність лише відповідачів. При цьому суд виходить з того, що, як зазначено вище, ухвалою касаційного суду це рішення суду першої інстанції скасовано як незаконне. Ознака незаконності цьому рішенню властива не з моменту його скасування, а ще з часу його ухвалення. Тому суд вважає, що рішення Бориспільського міського суду від 26 вересня 2001 року з часу його ухвалення не зумовило виникнення жодного юридично наслідку.

Разом з тим, у відповідності до ст.ст.256-257, ч.1 ст.261 ЦК України особа може звернутись до суду з ви-могою про захист свого цивільного права або інтересу протягом трьох років від дня, коли вона довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

В ході судового розгляду по даній справі дана справа була переглянута за нововиявленими обставинами. Підставою для перегляду даної справи за нововиявленими обставинами послужила довідка виконавчого комітету Бориспільскої міської ради Київської області №97 від 28.03.08 р. адресованої Бориспільському міськрайонному суду Київської області по справі №2-1160/08, за позовом Бориспілського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бориспілської міської ради, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло. Відповідач виконком Бориспілської міської ради визнав позовні вимоги, тобто визнав, що розпорядження органу приватизації та видача на його підставі свідоцтва про право власності прийнято з порушенням законних прав ОСОБА_1, в наслідок чого в силу вимог ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України, строк позовної давності був перерваний та почав свій перебіг спочатку. При розгляду справи №2-2068/09 позивачу та суду не були відомі дані обставини і не могли бути відомі, так як по результатам розгляду справи №2-1160/08 було прийнято рішення про залишення позову без розгляду.

Тому, проаналізувавши наведені вище обставини в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 слід задовольнити його позовні вимоги щодо визнанні недійсними розпорядження органу приватизації №7672 від 1 лютого 2002 року та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності на житло №7831 від 1 лютого 2002 року лише на підставі пропуску строку позовної давності.

Керуючись ч.2 ст.8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, ст.ст.256-257, ч.1 ст.261 ЦК України, ст.ст.60,88, п.2 ч.1 та ч.3 ст.208, ч.1-ч.3 ст.209, ст.ст.213-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним розпорядження органу приватизації №7672 від 01.07.2002 р.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом Бориспільскої міської ради Київської області 01.02.2002 р. за №783.

Судові витрати покласти на відповідача, стягнувши на користь позивача ОСОБА_1 суму судового збору 8 (вісім) грн. 50 коп. та 7 (сім) грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду.

Заява про апеляційне оскарження рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайсуд Київської області протягом 10 (десяти) днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Бориспільського міськрайонного суду ОСОБА_9