Барський районний суд Вінницької області
Справа № 2-432/10
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 вересня 2010 р. Барський районний суд Вінницької області
в складі: головуючого Хлопецького О.С.

при секретарі Лазаренко Л.Ф.
розглянувши справу за позовом військової частини НОМЕР_1 с.Балки Барського району до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
В с т а н о в и в:
Військова частина НОМЕР_1 с.Балки звернулась до суду з позовом де посилається на те, що ОСОБА_1 , з яким було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, працюючи на посаді начальника відділення механізації та перевезень, допустив нестачу переданих йому для зберігання будівельних матеріалів, запасних частин та навісного обладнання автотехніки на загальну суму 15743 грн. 24 коп., просить винести рішення, яким стягнути з відповідача зазначену шкоду.

Відповідач проти позову заперечує та суду пояснив, що будь-якої нестачі матеріальних цінностей він не допускав, до того ж договір про повну матеріальну відповідальність з ним було укладено незаконно.

Суд, вислухавши сторони, свідка, вивчивши матеріали справи встановив, що в позові слід відмовити із слідуючих підстав.

Відповідно до ст. 134 п.1 Кодексу законів про працю України, на які позивач посилається як на підставу задоволення своїх вимог, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього ж Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. В той же час ст.1351 зазначає, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Наказом командира №132 від 16.07.2001р. ОСОБА_1 прийнято на роботу техніком відділу зберігання в/ч НОМЕР_1 с.Балки. 17.09.2001р. наказом №175 ОСОБА_1 , за його заявою, переведено на посаду начальника відділення механізації та перевезень, де він працював до дня звільнення 14.08.2009р. наказ №175 від 17.09.2009р. Таким чином, відповідач працював на останній посаді біля восьми років, тоді як договір з ним про повну матеріальну відповідальність було укладено менш як за два місяці до звільнення 22.06.2009р. При цьому Переліком посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977р. №447/24 не віднесено ОСОБА_1 до категорії працівників (займаною посадою і виконаною роботою), з якими підприємство повинно укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність.

Крім того, зокрема, нестача шиферу, вартість якого складає значну частину позовних вимог, була виявлена у серпні 2008 року, тобто задовго до підписання договору про повну матеріальну відповідальність з відповідачем. Допитаний же в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , спростував цей факт нестачі, пояснивши, що згаданим шифером було перекрито будівлі та споруди військової частини.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, позивачем не було надано суду переконливих доказів щодо необхідності укладення з ОСОБА_1 договору про повну матеріальну відповідальність, недостачі зазначеного у позові майна, а також передачі цього майна для зберігання відповідачу.

За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного суд, керуючись ст.ст. 30, 60, 212, 213, 215 ЦПК та ст.ст. 134, 1351 КЗпП України,

Р і ш и в:

В позові військової частини НОМЕР_1 с.Балки Барського району до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів.

Суддя: