Справа №2-2092/10
22 жовтня 2010 р. м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Якубіної В.Б.
при секретарі Таралюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Заправник» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Заправник» про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що з 16 липня 2008 року позивач працювала прибиральницею на ПП «Заправник» (наказ № 2 від 16.07.2008 p.). 02 лютого 2009 року позивача було звільнено з роботи у звязку із скороченням чисельності або штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 30 від 02.02.2009 p.). Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2009 р. позовні вимоги ОСОБА_1 до ПП «Заправник» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково. Вищевказане заочне рішення суду в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню. А так, 26.11.2009 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя був виданий виконавчий лист про негайне поновлення позивачки на роботі.
26.11.2009року позивач звернулась до керівника ПП «Заправник» з рішенням суду та виконавчим листом. ОСОБА_3 (керівник ПП «Заправник») відмовився поновити позивача на роботі, внаслідок чого остання була змушення звернутися до виконавчої служби з проханням щодо примусового виконання рішення суду.
Крім того, позивач зазначила, що 27.11.2009 р. та 30.11.2009 р. вона приходила на роботу, однак директор ПП «Заправник» вигнав її з робочого міста в присутності свідків. 02.12.2009р. позивачка знов прийшла на роботу, де директор ПП «Заправник» надав їй наказ про прийняття на роботу з 26.11.2006р., на підставі рішення суду. 03.12.2009р. позивачці було вручено наказ про звільнення у звязку з тим, що вона була відсутня на робочому місці більше трьох годин без поважних причин.
Вважає, що звільнення з таких підстав є незаконним, оскільки директор при її звільненні не врахував того факту, що станом на 02.02.2009 р. позивач не була повідомлена про те, що її прийнято на роботу з 26.11.2009 р.
Крім того, позивач зазначає, що незаконним звільненням їй було завдана моральна шкода у розмірі 3000 грн.
З огляду на викладені вище обставини позивачка просить допустити негайне виконання рішення в частині поновлення її на роботі.
Позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги. Згідно останньої заяви про уточнення позовних вимог від 22.10.2010 р. позивач просить зобовязати відповідача видати трудову книжку, поновити позивачку на роботі прибиральницею у ПП «Заправник», стягнути з відповідача на користь позивачки заробітну плату за 5 днів у розмірі 170 грн. 99 коп., стягнути з відповідача на користь позивачки заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 9151 грн. 77 коп., стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у сумі 500С допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на рос стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць, стягнути з відповідача на Kq позивачки 150 грн. витрат за правову допомогу.
Позивач у судовому засіданні уточнений позов підтримала у повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, поважність своєї неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, внаслідок чого суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд встановив наступне.
Наказом ПП «Заправник» про прийняття на роботу від 16 липня 2008 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду прибиральника.
02 лютого 2009 року позивача було звільнено з роботи у звязку із скороченням чисельності штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 30 від 02.02.2009 р.).
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-1840/09 від
25.11.2009р. позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Зокрема, вищезазначеним рішення суду ОСОБА_1 було поновлено на роботі на ПП «Заправник».
Як підтверджується матеріалами справи та не спростовується поясненнями позивача 26.11.2009 р. наказом ПП «Заправник» № 54 ОСОБА_2 було прийнято на роботу.
Згідно вищезазначеного наказу підставою для прийняття на роботу ОСОБА_2 було рішення суду у справі № 2-1840/09 від 25.11.2009 р.
З наказом ПП «Заправник» № 54 позивач була ознайомлена 02.12.2009 р.
Наказом ПП «Заправник» № 55 від 02.12.2009 року позивача було звільнено з посади прибиральниці приміщень та територій у звязку з її відсутністю більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.
З вищевказаним наказом позивач була ознайомлена 03.12.2009р., про що свідчить підпис позивача та не спростовується нею.
Суд проаналізувавши вищевикладені обставини у їх сукупності, перевіривши надані позивачкою по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Як вже зазначалось раніше, 25.11.2009 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя у цивільній справі № 2-1840/09 за позовом ОСОБА_1 до ПП «Заправник» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди ухвалено заочне рішення. Відповідно до резолютивної частини цього заочного рішення позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, поновлено на роботі незаконно звільнену ОСОБА_1 на ПП «Заправник» на посаду прибиральниці.
Пунктом 4 частини 1 ст. 364 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень справах про, зокрема, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Частиною 4 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.
Матеріалами справи підтверджується той факт, що відповідач добровільно виконуючи вищезазначене заочне рішення суду прийняв позивача на посаду прибиральниці приміщень та територій з 26.11.2009 року, тобто з моменту звернення останньої з вимогою до ПП «Заправник» про прийняття на роботу.
Наказом ПП «Заправник» № 55 від 02.12.2009 року позивача було звільнено з посади прибиральниці приміщень та територій у звязку з її відсутністю більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Суд проаналізувавши вищевикладені обставини у їх сукупності приходить до висновку що вищезазначений наказ про звільнення є законним з огляду на наступне.
Частиною 3 ст. 24 КЗпП України передбачено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Трудовий договір між позивачем та відповідачем був укладений саме 26 листопада 2009 року (наказ ПП «Заправник» про прийняття на роботу № 54 від 26.11.2009р.).
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верхвного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
З огляду на приписи вищевказаної норми суд встановив, що факт відсутності позивача на робочому місці з 27.11.2009 р. по 03.12.2009 р. не підлягає доказуванню, оскільки під час розгляду справи у суді позивач підтвердила, що вона дійсно була відсутня на робочому місці з 27.11.2009 р. по 03.12.2009 p., тобто строком понад три години.
Що стосується поважності причин відсутності робітника на робочому місці понад трьох годин, то позивачем не надано жодних доказів на які вона посилалась у своїй позовній заяві, зокрема, позивачем не надано жодних доказів звернення до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі, не наведено жодного свідка, який би підтвердив факт того, що позивача не було допущено до виконання робочих обовязків.
Суд критично ставиться до доповідної записки від 03.12.2009 p., яка надана позивачем з метою обґрунтування поважності причин відсутності на робочому місці понад трьох годин, оскільки, вказана доповідна записка складена власноруч позивачем, тобто заінтересованою особою, та не є допустимим доказом у розумінні приписів ст. 59 ЦПК України.
Крім того, суд при ухваленні цього рішення враховує той факт, що позивач погоджується з тим, що її було прийнято на роботу до ПП «Заправник» саме з 26.11.2009 p., оскільки у наданих суду уточненнях позовних вимог ставить питання про відшкодування їй заробітної плати за 5 днів, зокрема, 26, 27, 30 листопада 2009 року, 1, 2 грудня 2009 року.
До того ж, підставою для видання наказу ПП «Заправник» № 54 від 26.11.2009 р. про прийняття позивачки на роботу з 26.11.2009 р. було заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 2-1840/09 від 25.11.2009 p., яке на теперішній час ш скасовано ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі № 6-12/2010 від 15.01.2010 р.
З огляду на викладені вище обставини суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про поновлення на роботі та відшкодування заробітної плати за пять днів у сумі 170,99 грн.
Частиною 3 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
З огляду на вищевказану норму суд зазначає, що позовна вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 9151 грн. 77 коп. не підлягає задоволенню, оскільки, позивачем у встановленому законом порядку не доведено наявності причин звільнені неправильними або такими, що не відповідають чинному законодавству.
Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Суд проаналізувавши обставини справи приходить до висновку, що позивачем доведено у встановленому законом порядку порушення його законних прав відповідачем, що в свою чергу унеможливлює задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення на користь з відповідача 5000 грн. суми моральної шкоди.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1,10, 15, 212, 224-233 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Заправник» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.Б. Якубіна