Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2010 року м.Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Коваленко А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_6 про визнання права власності на домоволодіння, зустрічному позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1, виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, ОСОБА_5 міської ради, третя особа : ОСОБА_5 державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на будівельні матеріали, визнання частково неправомірним рішення виконкому та зобовязання щодо внесення змін,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору про забудування від 01.12.1936 року на земельній ділянці за адресою 5-та вулиця пос.Крупський у м.Дніпропетровську (нині вул.Ташкентська, буд.№ 9) його батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було збудовано житловий будинок, позначений під літ.А-1, уборну літ Г та сарай - літ.В. Згідно свідоцтва право власності від 12.12.1952 року домоволодіння належало його матері ОСОБА_7 Батько помер у 1989 році, а 16.08.1994 р. померла матір. За життя батьків зі згоди матері на цій земельній ділянці у 1960 році ним розпочалося самовільне будівництво нового будинку під літ.Б-1, у створенні якого своєю працею та коштами він приймав особисту участь, штукатурив, здійснював газифікацію, будівництво якого закінчив у 1970 році. Крім житлового будинку ним були самовільно збудовані й інші господарчі будівлі та споруди, на які він також просив суд визнати його право власності (т.1 а.с.2-4).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.03.2005 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ним право власності на житловий будинок літ.Б-1, вартістю 17154, гараж Д - 5754 грн., навіс Ж 305 грн., огорожі № 1-7 -1344 грн., водоколонку № 8 - 242 грн., загальною вартістю 24 799 грн., що розташовані на території домоволодіння № 9 по вул.Ташкентській у м.Дніпропетровську (т.1 а.с.84-86).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.03.2006 року вказане судове рішення скасовано з підстав, передбачених п.4.ст.311 ЦПК України, у звязку із розглядом справи без участі сестри позивача ОСОБА_6, яка також є спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_7, справу направлено на новий розгляд до того ж суду в іншому складі (т.1 а.с.141).

Ухвалою від 24.04.2006 року розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до виконкому Ленінської районної ради про визнання права власності на майно розпочато спочатку (т.1 а.с.143).

У вересні 2006 року ОСОБА_1 уточнив обставини позову, у якому посилаючись на те, що його сестра ОСОБА_6 у спірному будинку не проживає із 1963 року, участі у його будівництві не приймала, просив суд визнати за ним право власності саме на самовільно побудовані житловий будинок та забудови, які на його думку, не є спадковим майном спадкодавця ОСОБА_7 (т.1 а.с.171-173)

Ухвалою суду від 31.10.2006 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_6 та ОСОБА_5 міську раду (т.1 а.с.185).

Зі своєї сторони, у листопаді 2006 року ОСОБА_6 звернулася до ОСОБА_1, ОСОБА_5 міської ради, третя особа ОСОБА_5 дніпропетровська державна нотаріальна контора із зустрічним позовом про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування підстав звернення до суду за захистом своїх прав зазначила, що із 1960 по 1968 роки на виділеній під забудову земельній ділянці її матірю ОСОБА_7 був самочинно збудований будинок під літ.Б-1, а пізніше побудовані і надвірні будівлі. З метою оформлення права власності на самочинно збудований будинок, у 1968 році ОСОБА_7 зверталася до КП «ДМБТІ» для проведення інвентаризації домоволодіння, але не довела цього до кінця. ОСОБА_1 до зведення будинку не має ніякого відношення, оскільки земельна ділянка йому не відводилася, а будучи дитиною у 13 років, він не міг з дозволу матері будувати будинок та його фінансувати, із 1966 по 1969 рік проходив строкову службу в армії, усі ці роки та в подальшому знаходився на утриманні своїх батьків. 16.08.1994 року матір померла. Після її смерті вона прийняла спадщину за заповітом у встановлений шестимісячний строк шляхом подання до нотаріальної контори заяви, але не оформлювала свої права, тому що ОСОБА_1, який проживає у спірному домоволодінні, бажав домовитися із нею стосовно передачі йому цього майна із виплатою на її користь компенсації у розмірі вартості домоволодіння. Оскільки досягнуті домовленості тривалий термін братом не виконувалися, вона вирішила звернутися до суду із позовом про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. Для чого звернулася по запиту адвоката до КП «ДМБТІ» з метою витребування документів, звідки їй видали ксерокопії правовстановчих документів та рішення суду, на оскарження якого вона вимушена витрачати час. Просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на домоволодіння в цілому, у тому числі й самовільно збудований спадкодавцем ОСОБА_7 житловий будинок літ.Б-1 (т.1 а.с.192-196).

В уточненій у лютому 2008 року позовній заяві ОСОБА_6, посилаючись на додаткові обставини з приводу затвердженого рішенням виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради від 20.05.2005 року за № 508 акту районної технічної комісії «Про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації», збільшила свої позовні вимоги. Просила суд визнати частково неправомірним рішення Ленінського райвиконкому та зобовязати виконком внести у рішення наступні зміни: виключити у п.1 слова «які належать гр.ОСОБА_1П.», п.2 рішення викласти у новій редакції замість слів «Зобовязати ОСОБА_1 підготувати належні документи та зареєструвати право власності через КП «ДМБТІ» викласти «Питання про визнання права власності на самочинно збудовані житловий будинок літ.Б-1, що складається із чотирьох кімнат житловою площею 47,8 кв.м., загальною площею 94,8кв.м., сараїв В,Н над В, Е і гаража по вул.Ташкентській, № 9 у м.Дніпропетровську вирішити у судовому порядку» ; Визнати за нею, ОСОБА_6, право власності на домоволодіння № 9 по вул. Ташкентській у м.Дніпропетровську у порядку спадкування за заповітом, яке складається із житлового будинку А-1, житлового будинку Б-1, надвірних забудов: сараїв В,н/В,Е, гаражу Д, уборної Г, накриття Ж, огорожі 1-7, мостіння 1, водоколонки № 8 (т.2 а.с.27-32).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.05.2008 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову, а зустрічний позов ОСОБА_6 задоволений частково, за нею визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_7, померлої 16.08.1994 року, на домоволодіння № 9 по вул. Ташкентській у м.Дніпропетровську, яке складається із житлового будинку А-1, житлового будинку Б-1, надвірних забудов: сараїв В,н/В,Е, гаражу Д, уборної Г, накриття Ж, огорожі 1-7, мостіння 1, водоколонки № 8, а в частині вимог щодо рішення виконкому провадження у справі закрито у звязку із непідвідомчістю розгляду вказаного спору в порядку цивільного судочинства (т.2 а.с.61-64).

За апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.11.2008 року рішення суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду (т.2 а.с.140-142).

Ухвалою від 03.12.2008 року розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_6 про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно, зустрічному позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1, виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, ОСОБА_5 міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, визнання частково неправомірним рішення виконкому та зобовязання щодо внесення змін, третя особа ОСОБА_5 державна нотаріальна контора розпочато спочатку (т.2 а.с.144).

В період із 13.05.2009 року по 01.02.2010 року провадження у цивільній справі зупинялося у звязку із проведенням судової будівельно-технічної експертизи, призначеної судом з метою визначення вартості спірних обєктів нерухомого майна, розташованих на території садиби, періоду їх будівництва, вартості будівельних робіт по спорудженню та переобладнанню обєктів, технічного стану (т.2 а.с.200-202, 230).

У червні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із уточненими позовними вимогами. Посилаючись на висновки судової будівельно-технічної експертизи, просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння № 9 по вул.Ташкентській у м.Дніпропетровську, що складається із наступних приміщень: житловий будинок літ.Б-1, площею 110,1 кв.м., літню кухню літ.В, площею 10,2 кв.м., сараї - Н над В, площею 10,2 кв.м., літ.Е, площею 4 кв.м., вбиральню літ.Г, гараж літ.Д, площею 33,8 кв.м., навіси З, Ж, И, теплицю літ.К, площею 11 кв.м., споруди: мостіння, огорожі, водоколонка (т.2 а.с.245-248).

У жовтні 2010 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 частково змінила позовні вимоги та уточнила свої доводи в обгрунтування, зазначивши, що після винесення рішення суду у 2005 році ОСОБА_1 зруйнував житловий будинок літ. А-1, залишивши його фундамент та конструкцію стіни, що використана під стіну гаражу літ.Д., тому на даний час спірне домоволодіння складається із самовільно збудованих житлового будинку літ.Б-1 із господарськими будівлями та спорудами та із залишків житлового будинку літ.А-1, право власності на яке за ОСОБА_7 не скасовано. У звязку із тим, що за померлою вже не можливо визнати право власності на самочинне нерухоме майно, вимушена звернутися до суду із даним позовом , у якому просила суд визнати за нею право власності на будівельні матеріали та обладнання, з яких, за її твердженням, ОСОБА_7 було побудоване домоволодіння № 9 по вул.Ташкентській у м.Дніпропетровську в порядку спадкування за заповітом, що складається із самочинних будівель житлового будинку Б-1, надвірних забудов: сараї В, н/В, Е, гараж Д, уборна Г, накриття Ж, огорожі 1-7, мостіння -1, водоколонка № 8 (т.3 а.с.29-31).

Ухвалою суду від 23.11.2010 року позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом залишено без розгляду в порядку п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України (т.3 а.с.56).

У судовому засіданні ОСОБА_1, діючий за довіреністю його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги. Посилаючись на викладені обставини та надані докази, просили суд позовні вимоги задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 у судове засідання жодного разу не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, будучи належним чином повідомлена про час та день судового розгляду, заяви про розгляд справи за своєї відсутності суду не надсилала.

Представник ОСОБА_6, діючий за довіреністю ОСОБА_3, заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на доводи зустрічної позовної заяви, надані суду письмові пояснення та інші докази. Зустрічні позовні вимоги своєї довірительки підтримував та просив задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 міської ради, діюча за довіреністю ОСОБА_4, у своїй позиції щодо первісних та зустрічних позовних вимог покладалася на розсуд суду.

Співвідповідач - виконком Ленінської районної ради у м.Дніпропетровську в особі свого представника за довіреністю ОСОБА_9, надіслав до суду письмові пояснення, у якому щодо позовних вимог ОСОБА_1 покладався на розсуд суду та письмові заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_6, у яких просив суд в задоволенні вимог відмовити у звязку із необґрунтованістю (т.3 а.с.62-64).

В подальшому у судове засідання представник виконкому не зявився, про причини своєї відсутності суд не повідомив, заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилав.

Третя особа - ОСОБА_5 державна нотаріальна контора в особі свого представника у судове засідання також не зявилась, у письмових листах просила розгляд справи здійснювати без своєї присутності.

За згодою позивача ОСОБА_1, представників сторін, розгляд справи проводився без участі осіб, що не зявилися.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, ОСОБА_13 суду пояснили, що ОСОБА_7 ніколи не працювала, так як займалась господарством, із її дозволу для сина у 60 х роках розпочалося будівництво нового будинку, у побудові якого допомагали сусіди, приймали участь батько ОСОБА_8 та особисто ОСОБА_1, якому на той час було приблизно 14 років. Незважаючи на свій вік, він працював на будівництві будинку, разом із батьком для заробітку на будівництво будинку за наймом у громадян.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що в період із 1968 року по 1971 рік вона із чоловіком та дітьми квартирувала у ОСОБА_7 Їі сімя проживала у будинку із двох житлових кімнат, кухні та сіней, а ОСОБА_15 разом із чоловіком у новому будинку, у якому спільно із господарями святкували свята.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року).

За змістом ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ч.1 ст.393 ЦК України, правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Підставою звернення до суду позивачів як за первісним позовом так і зустрічним є захист майнових прав та інтересів, повязаних із реалізацією права власності.

Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, третю особу, свідків, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору про забудування від 01.12.1936 року, свідоцтва, виданого 12.12.1952 року за № 2002 та зареєстрованого у МБТІ за № 31-143, ОСОБА_7 на праві приватної власності належало домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 800 кв.м. за адресою : вул.Ташкентська, 9 у м.Дніпропетровську (раніше вул. Войцеховської, 7), у складі одного житлового будинку, який за даними технічної інвентаризації 27.10.1948 року, значився під літ.А-1 (т.1 а.с.6-8, 10, 12, 99, т.2 а.с.7).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, є дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (т.1 а.с.51, 96, 98).

Згідно інформації органу реєстрації актів цивільного стану, відомості про запис акта про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відсутні (т.1 а.с.14). Інших належних та допустимих доказів, що посвідчували би факт перебування ОСОБА_16 та ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі сторонами не надано.

За даними книги для прописки громадян, розпочатої внаслідок обміну, станом на 10.02.1969 року у будинку № 9 по вул.Ташкентська у м.Дніпропетровську постійно проживали ОСОБА_7 - домогосподарка, ОСОБА_8 та позивач по справі ОСОБА_17 (т.1 а.с.65-75).

Як свідчить із записів про роботу у трудовій книжці ОСОБА_1, в період із 01.09.1963 року по 20.06.1965 року він навчався у ПТУ-17 м.Дніпропетровська, за винятком служби в армії 11.11.1966 р. 04.02.1969 р., без перерв трудового стажу, мав постійну роботу та заробіток (т.1 а.с.175-177). Зокрема, в період роботи на Державному підприємстві «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім.О.М.Макарова із 23.06.1965 року по 31.10.1966 року ним було одержано заробітну плату у розмірі 1 562,00 рублів (т.2 а.с.173).

Згідно технічної інвентаризації, проведеної станом на 22.03.1968 року, на земельній ділянці по вул.Ташкентська, № 9 у м.Дніпропетровську окрім житлового будинку під літ.А-1, 1939 року забудови, вже були розташовані самовільно збудовані житловий будинок Б-1, 1968 року забудови, В - сарай, Г- уборна, Д - вхід у погріб, № 1 водоколонка, № 2 огорожа, загальною вартістю будівель та споруд у розмірі 3 125 рублів (т.1 а.с.60, 200-207).

Копію замовлення без підпису замовника та дати, з яким, за твердженням позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6, саме матір зверталася до ДМБТІ з метою оформлення завершених будівництвом самочинних будівель суд вважає неналежним доказом (т.1 а.с.199).

ОСОБА_8 помер 18.02.1989 року (т.1 а.с.49).

Зі смерті батька позивач ОСОБА_17 постійно своєю сімєю продовжував проживати разом із матірю. На правах голови сімї утримував домоволодіння та земельну ділянку, сплачуючи податки та платежі за послуги (т.1 а.с.15-48, т.2 а.с.174, т.3 а.с.26, 94-100).

Із заяви ОСОБА_1 до виконкому Ленінської районної ради від 13.06.1995 року свідчить, що він звертався до органів виконавчої влади з приводу узаконення закінченого у 1970 році будівництва будинку (т.1 а.с.13). З метою узаконення будинку за його заявою проведена поточна інвентаризація домоволодіння у 2003 році та виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с.53-58).

Постановою інспекції державного архітектурно будівельного контролю ОСОБА_5 міської ради від 21.02.2005 року ОСОБА_1 за самовільне будівництво житлового будинку літ. «Б-1», сараїв В; Н над В; Е, гаража літ. «Д» притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.97 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 170 грн., який ним оплачено. Також ним оплачено 21.02.2005 року за одержання висновку державної санітарно-епідеміологічної служби з приводу відповідності самовільно збудованих будівель та споруд державним санітарним нормам (т.3 а.с.81, 112, 113).

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради за № 508 від 20.05.2005 року «Про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації» за зверненням ОСОБА_1 затверджено акт районної технічної комісії, житловий будинок літ.Б-1, сараї В, Н над В, Е і гараж Д, розташовані по вул.Ташкентській № 9 у м.Дніпропетровську введено в експлуатацію (а.с.74, 77).

Згідно ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року, реєстрації підлягають права власності на обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено, та які прийняті в експлуатацію за наявності матеріалів технічної інвентаризації.

Судом зясовано, що у встановленому порядку ОСОБА_1 не зареєстрував право власності на введені рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради спірні обєкти нерухомого майна, у звязку із тим що домоволодіння є зареєстрованим на праві власності за ОСОБА_7 (т.1 а.с.99).

За даними технічної документації, а також за висновку судово-будівельної експертизи № 1264-09 від 31.12.2009 року (т.2 а.с. 215-226) судом встановлено, що на час розгляду спору на цій земельній ділянці вже розташовані : житловий будинок «Б-1» 1968 року забудови з прибудовою літ.Б 1 -1, верандою літ. «б-1» та ґанком «б1»; підвал літ.Б 1 -1 з входом до нього літ.«б2-1» «Б»; літня кухня літ.В; сарай літ.Н над літ.В; вбиральня літ.Г; гараж літ.Д; сарай літ.Е; навіс літ.Ж; навіс літ.З;, навіс літ.И, теплиця літ.К; споруди : мостіння I, II, III, огорожа № 1, ворота № 2, огорожі № № 3,4,5,6,7,9,10,11,12,14, водоколонка № 8, зливна яма № 13.

При зіставленні технічної документації на домоволодіння, а саме технічного паспорту від 22.03.1968 року (а.с. 61-63) та від 21.03.2003 року (т.1 а.с. 51) встановлено, що замість відкритої веранди в стовпах з 1968 року добудована закрита веранда літ. «б-1», встановлені вікна, виконаний дверний проріз та встановлений дверний блок, споруджено ґанок літ.«б1». На період 1968 року житловий будинок літ.Б-1 має пічне опалення, проведено електропостачання.

Сарай літ.В згідно схематичного плану від 22.03.1968 року розміром 2,8м х 2,6м переобладнаний у 1980 році згідно технічного паспорту від 17.06.2005 року в літню кухню літ.В розміром 3,0 м х 3,4 м та надбудований над нею сарай літ.Н. вбиральня літ.Г побудована із цегли у 1995 році.

Підведена місцева каналізація до зливної ями № 13. Поміняні пять деревяних вікон на металопластикові. У прибудові літ. «Б-1» замість приміщення 2-1 (16,3 кв.м. станом на 1968 рік) виконані три приміщення : 2-2 (4,3 кв.м.) коридор, 2-3 (7,9 кв.м.) кухня та 2-4 (3,1 кв.м.) санвузол. В приміщенні санвузлу встановлено унітаз, ванна, підведене водопостачання та каналізація (2-4). В приміщенні 2-9 (6,5 кв.м.) демонтований пічний очаг.

Рік будівництва навісу літ.Ж, огорож №№1-7, мостіння I у технічній документації не відмічено, тому за висновком, експерта неможливим є достовірне визначення року початку та закінчення будівництва цих споруд.

Згідно технічного паспорту від 17.06.2005 року (т.2 а.с.175) та при візуальному дослідженні експертом встановлено, що до житлового будинку літ. «Б-1» підведене газопостачання та влаштовано місцеве водяне опалення. За висновком експерта, згідно акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд (т.1 а.с.81), який був складений на підставі технічного паспорту від 21.03.2003 року, будівництво житлового будинку літ. «Б-1» розпочато у 1960 році і закінчено у 1968 році.

Згідно висновку будівельно-технічної експертизи, спірні будівлі і споруди домоволодіння № 9 по вул.Ташкентській у м.Дніпропетровську знаходяться у задовільному стані і відповідають будівельним нормам, їх ринкова вартість складає 246 748 грн., а в цілому домоволодіння 342 788 грн. (т.2 а.с.226).

ОСОБА_7 померла 16.08.1994 року (т.1 а.с.50), залишивши на імя своєї доньки ОСОБА_6 заповіт від 24.09.1992 року (т.1 а.с.97, 133-134).

Відповідно до ст.ст. 4, 13,15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, чинного до 27.04.2007 року, громадянин, якому належить набуте з передбачених законом підстав, право власності на жилий будинок, має право на свій розсуд розпоряджатися належним йому майном, у тому й числі й заповідати, оскільки згідно до ч.4 ст.19 цього Закону право приватної власності могло бути передано у спадщину громадянам, юридичним особам, державі.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР в редакції 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкових справ), довідки Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 подала за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, однак, не оформила своїх спадкових прав (т.1 а.с.48а, т.3 а.с.9-10).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 зволікаючи із оформленням права на спадщину, не вчинила жодних дій, повязаних із утриманням успадкованого майна та його управлінням, тому доводи позивачки щодо створених з боку ОСОБА_1 їй перешкод у володінні, користуванні чи то розпорядженні правом на майно суд вважає неспроможними..

Також не можуть вважатися обґрунтованими доводи ОСОБА_6 з приводу того, що самовільна забудова спірного житлового будинку здійснювалася на земельній ділянці, належній ОСОБА_7 на праві власності чи то користуванні, оскільки у відповідності до ст.23 Земельного кодексу України в редакції 18.12.1990 року, державного акту, яким посвідчувалося би право власності або право постійного користування землею органами місцевого самоврядування ОСОБА_7 не видавалося.

Оцінивши здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з позиції їх належності та допустимості, а також достатності і взаємності у сукупності, суд вважає у повному обсязі недоведеними обставини будівництва житлового будинку літ.Б-1 матірю сторін ОСОБА_7

Водночас, аналізуючи подані сторонами в обґрунтування вимог та заперечень докази, суд приходить до висновку, що обставини будівництва житлового будинку під літ. Б-1, господарських будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці площею 800 кв.м. садиби за адресою вул.Ташкентська, № 9 у м.Дніпропетровську за рахунок власних зусиль та коштів, його утримання та введення в експлуатацію позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 повністю знайшли своє підтвердження, не спростовуються ні доводами ОСОБА_6, ні поданими нею доказами, тому вважаються судом у повному обсязі доведеними.

Тим самим суд приходить до висновку, що внаслідок успадкування позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_6 набула право власності лише на житловий будинок під літ.А-1, що належав її матері на час смерті з підстав передбачених законом.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Оскільки судом не встановлено правових підстав для набуття ОСОБА_6 права власності в порядку спадкування за заповітом на будівельні матеріали, обладнання, та обсягу порушених її прав у звязку із самовільним будівництвом будинку, суд вважає, що позивачка не може вважатися належною особою, яка має право оспорювати законність рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради за № 508 від 20.05.2005 року «Про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації», так як у відповідності до ч.1 ст.393 ЦК України вимога про визнання оспорюваного рішення незаконним може бути предявлена тільки власником майна, щодо якого було прийнято таке рішення, яким ОСОБА_6 не є.

У відповідності до ч.1 ст.331 ЦК України в редакції 2003 року, право власності на нову річ яка виготовлена (створена) особою, набувається нею якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі.

За змістом ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво при відсутності заперечень власника (користувача) земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, якщо це не порушує права інших осіб та за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Судом достовірно встановлено, що на час розгляду спору на земельній ділянці комунальної форми власності за адресою вул.Ташкентська, № 9 у м.Дніпропетровську розташоване нерухоме майно, яке складається із збудованих ОСОБА_1 та частково введених ним в експлуатацію житлового будинку літ.Б-1, площею 110,1 кв.м., літньої кухні літ.В, площею 10,2 кв.м., сараїв - Н над В, площею 10,2 кв.м., літ.Е, площею 4 кв.м., гаража літ.Д, площею 33,8 кв.м., теплиці літ.К, площею 11 кв.м., вбиральні літ.Г, навісів З, Ж, И, споруд: мостіння, огорож, водоколонки, а також залишків фундаменту житлового будинку літ «А-1» та конструкції стіни житлового будинку літ. «А-1» (т.3 а.с.226), право власності на яке до сьогодні не анульовано після смерті 16.08.1994 року ОСОБА_7 та не оформлено за спадкоємицею ОСОБА_6 Враховуючи неврегульованість між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 впродовж тривалого часу майнового спору щодо самовільно збудованого нерухомого майна, відсутність заперечень з боку власника земельної ділянки в особі ОСОБА_5 міської ради, суд розглянувши спір в межах заявлених вимог, вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на спірні житловий будинок, господарчі будівлі та споруди.

Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує, що у відповідності до ст.ст.2, 3 Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито» від 21.01.1993 року, п.9 ч.1 ст.80 ЦПК України, із позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про право власності на нерухоме майно державне мито становить 1 700 грн. (342 788 грн.- експертна вартість), від оплати судових витрат сторони не звільненні, тому із ОСОБА_1 на користь держави належить до стягнення недоплачені судовий збір у розмірі 1452 грн.00 коп. (одна тисяча чотириста пятдесят дві грн. 00коп. ) та 120 грн. 00 коп. (сто двадцять грн. 00 коп.) витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а із ОСОБА_6 на користь держави - судовий збір у розмірі 1691 грн. 50 коп. (одна тисяча шістсот девяносто одна грн. 00коп), та 120 грн.00 коп. (сто двадцять грн. 00коп.) витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Крім того, в силу ст.88 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог ОСОБА_1, із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 підлягають до стягнення документально підтвердженні понесені витрати у звязку із проведенням судової будівельно-технічної експертизи у сумі 3 503 грн. 09 коп. (три тисячі пятсот три грн. 09 коп.) та судові витрати у розмірі 218 грн. 00 коп. (двісті вісімнадцять грн.00 коп.) (т.3 а.с.114-118).

На підставі викладеного, керуючись ст.9, ст.41, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.ст.11, 15, 16, 20, 21, 319, 321, 325, 327, 328, 331, 376, 392, ч.1 ст.393 ЦК України в редакції 2003 року, ч.2 ст.548 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 4, 13,15, ч.4 ст.19 Закону України «Про власність» в редакції Закону від 07.02.1991 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», ст.ст.10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 209 п.3, 212, 213-218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_6 про визнання права власності на домоволодіння задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на самовільно збудовані житловий будинок літ.Б-1, площею 110,1 кв.м., господарчі будівлі : літню кухню літ.В, площею 10,2кв.м., сарай - літ.Н над В, площею 10,2 кв.м., сарай літ.Е, площею 4 кв.м., вбиральню літ.Г, гараж літ.Д, площею 33,8 кв.м., навіси З, Ж, И, теплицю літ.К, площею 11кв.м., споруди: мостіння I,II,III, огорожі №№ 1-7, 9-12, 14, розташовані на садибі за адресою : вул.Ташкентська, № 9 у м.Дніпропетровську.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 3 721 грн.09 коп. (три тисячі сімсот двадцять одна грн. 09 коп.).

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1452 грн.00 коп. (одна тисяча чотириста пятдесят дві грн. 00 коп. ) та 120 грн. 00 коп. (сто двадцять грн. 00 коп.) витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1, виконкому Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, ОСОБА_5 міської ради, третя особа ОСОБА_5 дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на будівельні матеріали, визнання частково недійсним рішення виконкому та зобовязання щодо внесення змін,- відмовити.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у розмірі 1691 грн. 50 коп. одна тисяча шістсот девяносто одна грн. 00 коп), та 120 грн. 00 коп. (сто двадцять грн. 00коп.) витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

У судовому засіданні 28.12.2010 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення складено 04.01.2011 року

Суддя Шавула В.С.