Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

22 квітня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної А.М.

суддів Жигановської О.С., Котік Т.С

при секретарі Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконкому Ушомирської сільської ради, третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою виконкому Ушомирської сільської ради

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2010 року, -

встановила:

29 жовтня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в сумі 15000 грн. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що розпорядженням голови Ушомирської сільської ради № 34-к від 14.09.2009 року її незаконно звільнено з роботи з 01.10.2009 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул з 08.30 години до 13.00 години 14.09.2009 року. Зазначила, що в цей час вона була відсутня на роботі з поважних причин, оскільки перебувала в прокуратурі Коростенського району з приводу її незаконного звільнення.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 22 лютого 2010 року позов задоволено частково. ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії виконкому Ушомирської сільської ради. Стягнуто з відповідача на користь позивачки 5249 грн. 12 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з відповідача на користь держави 52 грн. 49 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. Зокрема зазначив, що позивачкою порушено строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України. Суд першої інстанції поновив ОСОБА_1 на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії виконкому Ушомирської сільської ради, хоча її звільнено з посади бухгалтера дільничної лікарні Ушомирської сільської ради. Крім того, позивачка не просить скасувати розпорядження про її звільнення, тому підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі немає. Вважає, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин, оскільки у неї не було підстав для звернення до прокуратури Коростенського району за захистом своїх трудових прав.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З розяснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів вбачається, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі, як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно, або сумарно протягом робочого дня, без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення робо7ги до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин та наданих сторонами доказів.

Встановлено, що розпорядженням голови Ушомирської сільської ради № 34-к від 14.09.2009 року ОСОБА_1 звільнена з роботи з 01.10.2009 року з посади бухгалтера дільничної лікарні Ушомирської сільської ради на підставі п. 2 ст. 147, п. 4 ст. 40 КЗпП України, ст. 42 Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування, за відсутність на роботі без поважних причин з 08.30 до 13.00 год. 14.09.2009 року /а.с. 7/.

Поважність причин відсутності на роботі 14 вересня 2009 року з 08.30 до 13.00 години позивачка обґрунтовує тим, що вона перебувала у цей час в прокуратурі Коростенського району Житомирської області, до якої звернулась за захистом своїх трудових прав.

Факт перебування позивачки в прокуратурі протягом вказаного часу підтверджується показами свідка ОСОБА_3 /помічник прокуратури/, за підписом якого в подальшому був винесений протест на розпорядження № 34-к від 14.09.2009 року /а.с. 9/. Зокрема, свідок пояснив, що 14.09.2009 року до нього звернулась ОСОБА_1, яка повідомила про те, що її незаконно звільнено з роботи. Оскільки їй не видали розпорядження про звільнення, він зателефонував до Ушомирської сільської ради для зясування обставин звільнення. Секретар ради пояснила, що ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі акта КРУ.

Свідок ОСОБА_4 /секретар Ушомирської сільської ради/ підтвердила, що 14.09.2009 року біля 08.00 години голова сільради повідомив позивачку, що вона буде звільнена з роботи за невиконання своїх обовязків за результатами перевірки КРУ. Після цього, ОСОБА_1 пішла з роботи і повернулась тільки після 14.00 години. В цей же день вона розмовляла з помічником прокурора Шокал В.І., який зясовував підстави звільнення позивачки з роботи. З його слів вона зрозуміла, що ОСОБА_1 звернулася зі скаргою до прокуратури Коростенського району.

Свідок ОСОБА_5 /головний бухгалтер Ушомирської сільради / пояснила, що 14.09.2009 року біля 08.30 години, після розмови з головою сільради, позивачка пішла з роботи і повернулась тільки після обіду. Зі слів працівників вона зрозуміла, що позивачка ходила скаржитися до прокуратури.

Враховуючи вищевикладене, суд першої дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_1 з поважних причин була відсутня на роботі 14.09.2009 року з 08.30 до 13.00 годин. Обрання позивачкою способу захисту своїх трудових прав шляхом звернення до прокуратури зі скаргою на незаконні дії голови сільради є її правом, а тому підстав для її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України немає.

Разом з тим, задовольняючи позов суд помилково вказав, що ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії виконкому Ушомирської сільської ради.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням № 7 від 08.04.1970 року ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду бухгалтера централізованої бухгалтерії виконкому Ушомирської сільської ради /а.с. 6/.

В подальшому, розпорядженням №5 від 13.02.2002 року позивачка

переведена на посаду бухгалтера Ушомирської сільської ради в звязку з ліквідацією централізованої бухгалтерії /а.с. 76 /.

Розпорядженням голови Ушомирської сільської ради № 7-к від 02.06.2003 року ОСОБА_1 була переведена на посаду бухгалтера Ушомирської дільничної лікарні, де і працювала до звільнення.

За таких обставин, рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Суд першої інстанції також допустив помилку при визначенні середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивачки за час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати /далі - Порядок/, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до ч. З п. 2, п. 5, 8 Порядку середньомісячна заробітна плата, у випадку нарахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати /матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо/, а також виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю /п. 4 Порядку/.

Встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню становила:

-у серпні 2009 року - 1075 грн. 63 коп., відпрацьовано 20 днів;

-у вересні 2009 року - 1075 грн. 63 коп., відпрацьовано 22 дні.

Отже, середньоденна заробітна плата позивачки буде становити 51 грн. 22 коп. / 1075,63 +1075,63=2151,26:42=51,22 /, а середньомісячна - 1075 грн. 63 коп.

За таких обставин на користь позивачки необхідно стягнути 5173 грн. 22 коп. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто з часу звільнення по день ухвалення рішення судом першої інстанції - з 01.10.2009 року по 22.02.2010 року / 51,22 х 101 робочих днів/. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без врахування податків та обов'язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В обґрунтування позову про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 посилалась на те, що внаслідок незаконного звільнення у неї погіршився стан здоровя, вона стала погано спати. Однак, позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження цього.

Проте, в будь-якому випадку відновлення її порушених прав шляхом поновлення на роботі є достатнім та адекватним відшкодуванням страждань, які могли бути їй завдані.

За таких обставин, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 60 грн. 23 коп. та 120 грн. витрат на інформаційне технічне забезпечення розгляду справи.

Є безпідставним доводи апелянта про порушення позивачкою строку звернення до суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення абФ з дня видачі трудової книжки.

З пояснень позивачки, секретаря Ушомирської сільради та матеріалів справи вбачається, що копію розпорядження позивачці надано не було, а трудову книжку вона отримала поштою 02.10.2009 року.

До суду ОСОБА_1 звернулась 28.10.2009 року /а.с. 2/, тобто в межах строків, встановлених ст. 233 КЗпП України.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не підлягає поновленню, оскільки не заявила вимог про скасування розпорядження № 34-к від 14.09.2009 року, на підставі якого була звільнена.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 не згодна з вищезазначеним розпорядженням, оскільки заперечує факт прогулу. Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції дав оцінку даному розпорядженню, а тому сам факт відсутності вимоги про визнання його незаконним не має правового значення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу виконкому Ушомирської сільської ради задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду від 22 лютого 2010 року змінити в частині вирішення спору про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Поновити ОСОБА_1 з 01.10.2009 року на посаді бухгалтера Ушомирської дільничної лікарні Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області.

Стягнути з Ушомирської сільської ради на користь ОСОБА_1 5173 грн. 22 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2009 року по 22.12.2009 року. Вказана сума визначена без врахування податків та обов'язкових платежів.

Стягнути з відповідача на користь держави 60 грн. 23 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць в сумі 1075 грн. 63 коп. підлягає негайному виконанню.

Рішення Коростенського міськрайонного суду від 22 лютого 2010 року скасувати в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове рішення /сума визначена без врахування податків та обов'язкових платежів/.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до виконкому Ушомирської сільської ради, третьої особи ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді