Миколаївський районний суд Львівської області
Р І Ш Е Н Н Я справа№2-200/2010

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2010р. Миколаївський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Бачуна О.І.

при секретарі Мартинюк М.Б.

з участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Миколаєві, Львівської області, справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з участю третіх осіб Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області, Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на ? частину будинковолодіння, виділення ? ідеальної частки будинковолодіння, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за ним право власності на ? частину будинку, що знаходиться в с.Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області, по вул..Шевченка 188 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами; виділити йому ? ідеальну частку вказаного будинковолодіння; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на вказане будинковолодіння в частині визнання права власності в цілому за ОСОБА_3. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що спірний будинок з господарськими спорудами знаходиться в с.Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області по вул..Шевченка 188, який належав членам колишнього колгоспного двору, головою якого була відповідач по справі ОСОБА_3 Станом на 15.04.1991року членами цього двору були він та його мати. 13.11.1990року на ім»я відповідачки було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами. Вказане свідоцтво було видане на підставі рішення виконкому Миколаївської районної ради народних депутатів №227 від 18.10.1990року, яке було прийнято на підставі рішення виконавчого комітету Дроговизької сільської ради №68 від 25.09.1990року «Про оформлення права власності на окремих громадян та колгоспних дворів на житлові будинки. Вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю його та відповідача. Зазначив, що на протязі тривалого часу він один доглядає та утримує вказаний будинок, здійснює всі платежі, проводить необхідні ремонти, а тому йому повинно належати ? частина спірного будинку.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково пояснив, що просить поновити строк позовної давності, оскільки про те, що свідоцтво видане виключно на ОСОБА_3 він взнав літом 2009року, оскільки йому стало відомо про заповіт, який був оформлений виключно на його сестру.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, пояснив, що дійсно в с.Дроговиж Миколаївського району, Львівської області, по вул..Шевченка 188 знаходиться будинок з господарськими спорудами, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3. На момент приватизації вказаного будинку в ньому були прописані та проживали шестеро чоловік, які були членами колгоспного двору. Однак, коли видавалося свідоцтво про право власності, ніхто з них не заперечував, щоб власником була ОСОБА_3. Просить в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім цього, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечила, пояснила, що позивач по справі є її братом. Дійсно, в с.Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області, по вул..Шевченка 188 знаходиться спірне будинковолодіння, яке належить на праві приватної власності її матері ОСОБА_3 Вважає, що вказаний будинок повинен надалі належати матері, оскільки остання здійснювала його будівництво. Жодних заперечень, щодо визнання права власності за відповідачем в сторін не виникало. Зазначила, що на момент приватизації будинку в ньому проживало та було зареєстровано шестеро чоловік, а саме: позивач, відповідач, вона, її чоловік та двоє синів. Просить в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог.

В судовому засіданні треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 позов не визнали. ОСОБА_6 суду пояснив, що на початку 1980-х років він одружився з ОСОБА_8 і проживав в спірному будинку до 1990року, після чого переїхав разом з сім»єю у власне помешкання, що в м.Миколаєві, Львівської області. Крім них, у вказаному будинку жили позивач та відповідач. ОСОБА_7 та ОСОБА_5 пояснили, що народилися в спірному будинку, де проживали до 1990року. Ходили в початкові класи Дроговизької шкоди. Вважають, що будинок належить відповідачу в цілому, оскільки вона здійснювала його будівництво та здійснює за ним догляд. Вважають, що позивач має право там проживати, однак не має права на частку.

В судовому засіданні представник Дроговизької сільської ради позов визнав, пояснив, що дійсно на момент приватизації будинку в ньому проживали та були зареєстровані позивач та відповідач, а тому вони мають право на рівні частки в спірному будинковолодінні. Додатково пояснив, що рішенням виконавчого комітету Дроговизької сільської ради від 25.09.1990року за №68 було вирішено оформити право власності окремих громадян та колгоспних дворів на житлові будинки в с.Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області. Зазначене рішення стосувалося і колгоспного двору ОСОБА_3

В судовому засіданні представник Миколаївської районної адміністрації Львівської області при вирішенні спору покладається на розгляд суду. Пояснив, що виконавчим комітетом Миколаївської районної ради народних депутатів Львівської області було прийнято рішення від 18.10.1990року за №227 про оформлення права власності та реєстрацію житлових будинків в с.Дроговиж в тому числі і за колгоспним двором ОСОБА_3, що знаходився по вул..Шевченка 188.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що в с.Дроговиж, по вул..Шевченка 188 знаходиться будинок та господарські споруди, що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 згідно свідоцтва від 13.11.1990року за №32.

Згідно з витягу по господарської книги від 02.09.2009року за №1560 вбачається, що станом на 15.04.1991рік в колгоспному дворі, що знаходився в с.Дроговиж по вул.Шевченка 188 були зареєстровані та проживали ОСОБА_9 та ОСОБА_2.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вбачається, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, повинні вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Як встановлено судом, на момент припинення існування спірного колгоспного двору в ньому були зареєстровані та проживали позивач та відповідач. Однак, згідно з будинковою книгою для прописки громадян проживаючих в ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишнє Верхньодорожнє) вбачається, що у вказаному будинку проживали та були прописані, крім позивача та відповідача, наступні особи: (ОСОБА_2) ОСОБА_8 з 1979року по 17.08.1990рік; ОСОБА_6 з 1981року по 17.08.1990рік; ОСОБА_5 з 1983року по 17.08.1990рік; ОСОБА_7 з 1981року по 17.08.1990рік.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що на момент приватизації спірного колгоспного двору мали право на частку в ньому шестеро осіб. Зокрема, ОСОБА_8Т, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 хоч і не проживали на момент реєстрації права власності на спірне будинковолодіння, однак не менше трьох років підряд проживали за вказаною адресою, брали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства.

Суд не бере до уваги покликання позивача на те, що зазначені особи не могли проживати за спірною адресою, оскільки ОСОБА_7 з 1988року по 1998рік навчався в Миколаївській гімназії (що підтверджується довідкою від 17.11.2009року за №48), а тому треті особи з 1988року проживали вже в м.Миколаєві, оскільки такі спростовуються довідками Миколаївської гімназії від 25.01.2010року за №3 та №2 про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з 31.08.1990року навчалися в Миколаївській гімназії, яку і закінчили. Крім цього відповідно до наказу Миколаївської гімназії від 28.01.2010року було визнано недійсною довідка №48 від 17.11.2009року у зв»язку з технічною помилкою, де замість 1990року було надруковано 1988рік. Факт навчання саме з 1990року стверджується і наказами №81 від 31.08.1990року.

За таких обставин суд приходить до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на 1/6частку спірного будинковолодіння.

Згідно з ст.370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Оскільки домовленості між сторонами про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності не існує, а також відсутнє рішення суду та закон, які б регулювали дане питання, а тому суд вважає, що є всі підстави виділити 1/6 ідеальну частку спірного будинковолодіння за позивачем.

Враховуючи доводи зазначені вище, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право власності на житловий будинок в с.Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області по вул..Шевченка 188 від 13.11.1990року слід визнати, в частині визнання права власності в цілому за ОСОБА_3, частково недійсним, оскільки судом встановлено, що позивач має право на 1/6 частку спірного будинковолодіння

Згідно з ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач взнав про порушення своїх прав влітку 2009року, а тому суд вважає, що є всі підстави поновити ОСОБА_2 право на звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки сторонами не представлено, а судом не здобуто переконливих доказів, що позивачу було відомо раніше про реєстрацію права власності виключно за ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.10,27,31,169,212-215 ЦПК України, ст.ст.261,316,317,325,328,355,369,370 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд, -

вирішив:

Поновити строк позовної давності.

Позов задоволити частково

Визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/6 частину житлового будинку разом з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в с.Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області по вул.Шевченка 188

Виділити ОСОБА_2 1/6 ідеальну частку житлового будинку разом з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в с.Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області по вул..Шевченка 188

Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок в с.Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області по вул..Шевченка 188 від 13.11.1990року в частині визнання права власності, в цілому, за ОСОБА_3.

Зобов»язати Стрийське МБТІ видати нове свідоцтво про право власності на житловий будинок в с.Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області по вул.Шевченка 188 з врахуванням вказаних змін

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю

Заяву про апеляційне оскарження суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя О.І.Бачун