Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-504/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого судді Мазниці А.А.

При секретарі Ковальській Т.Г.

За участю:

Представника позивача ОСОБА_1

Відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2008 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який під час розгляду справи уточнила (а.с. 64, 65). В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що спірне домоволодіння № 134 по вул. Мільмана у м. Дніпропетровську належало на праві власності ОСОБА_5, що помер у 1995 р. Його спадкоємцями першої черги за законом були дружина ОСОБА_6, сини ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також за правом представництва позивачка, що є дочкою сина спадкодавця ОСОБА_7, який на час відкриття спадщини помер. Позивачка згідно ст. 549 ЦК України в редакції Закону 1963 р. є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, оскільки фактично проживала у спірному будинку на час його смерті та у подальшому, втім під час розгляду справи зясувалося, що право власності на спірне майно відповідачі оформили лише за собою в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, при цьому за нею це майно ніколи не було оформлене та зареєстроване. На підставі викладеного, з урахуванням уточнення заявлених вимог, позивачка просила суд визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.12.2005 р. за реєстровими № 3-2054 та № 3-2055, видані на імя відповідно ОСОБА_3 та ОСОБА_2, скасувати право власності кожного з відповідачів на ? частину домоволодіння № 134 по вул. Мільмана у м. Дніпропетровську, визнати за нею право власності на ? частину того ж домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5.

У судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала.

Відповідачі у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на правомірність набуття ними права власності на спірне домоволодіння та пропуск позивачкою строку звернення до суду.

Третя особа надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 41).

Вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що домоволодіння № 134 по вул. Мільмана у м. Дніпропетровську належало ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 21.01.1991 р. (а.с. 13, 14) та було зареєстроване за ним (а.с. 52).

23.12.1995 р. ОСОБА_5, що на той час проживав у спірному домоволодінні, помер (а.с. 39). Спадкова справа після його смерті не відкривалася (а.с. 50).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 7, 53, 100), показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, пояснень позивачки, допитаної у судовому засіданні як свідка, та не спростовується іншими доказами, у зазначеному домоволодінні на час смерті його власника та у подальшому щонайменше до 1998 р. проживала позивачка ОСОБА_4, дочка сина спадкодавця ОСОБА_7 (а.с. 55), що помер 06.02.1991 р. (а.с. 10).

09.12.2002 р. померла ОСОБА_6 (а.с. 71), дружина ОСОБА_5, що залишила заповіт, яким все своє майно заповідала у рівних частках своїм синам, відповідачам у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 73).

28.12.2005 р. відповідачам були видані оспорювані у справі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, кожному на ? частину спірного домоволодіння (а.с. 87, 88). При цьому нотаріус виходив з того, що спадкодавиця була спадкоємицею свого померлого чоловіка ОСОБА_5 та фактично прийняла спадщину, втім юридично свої права не оформила, а отже зазначене домоволодіння увійшло до складу спадкового майна та підлягає поділу у рівних частках між її спадкоємцями за заповітом.

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася та була прийнята спадкоємцями до 01.01.2004 р., згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону 2003 р. до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України в редакції Закону 1963 р.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції Закону 1963 р., фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном є підставою для визнання особи такою, що прийняла спадщину.

Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК України в редакції Закону 1963 р. прийнята спадщина вважається належною спадкодавцеві з моменту її прийняття.

Відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК України онуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем, при цьому вони спадкують порівну ту частку, що належала б йому.

Оскільки з фактичних обставин справи вбачається, що позивачка, будучи онукою спадкодавця ОСОБА_5 як дочка його сина ОСОБА_7, що помер 06.02.1991 р., на день відкриття спадщини 23.12.1995 р. проживала у спірному домоволодінні будучи неповнолітньою, а 16.07.1997 р. після досягнення шістнадцятирічного віку була зареєстрована у ньому (а.с. 7) та продовжувала користуватися ним щонайменше до 1998 р., що підтвердили і самі відповідачі, надавши суду акти про відсутність її у зазначеному домоволодінні з цього часу (а.с. 53, 100), суд з урахуванням вищезазначених положень законодавства доходить висновку про те, що позивачка набула право власності на ? частину спірного домоволодіння в порядку спадкування, а отже її вимоги у відповідній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин не можуть залишатися чинними оспорювані свідоцтва про право на спадщину як такі, що порушують право власності позивачки та грунтуються на помилковому припущенні нотаріуса про те, що ОСОБА_6 була єдиним спадкоємцем померлого власника спірного домоволодіння ОСОБА_5, що прийняв спадщину.

Посилання відповідачів на збіг строку позовної давності у спірних правовідносинах суд оцінює критично, оскільки спірне домоволодіння до часу предявлення позову залишалося зареєстрованим в цілому за спадкодавцем ОСОБА_5 (а.с. 11), а отже відсутні підстави для висновку про те, що позивачка знала або повинна була знати про порушення свого права.

Позовні вимоги в частині скасування права власності задоволенню не підлягають, оскільки чинне законодавство не містить такої форми захисту цивільного права, а підстав для припинення права власності відповідачів, визначених ст. 346 ЦК України в редакції Закону 2003 р., не вбачається.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 529, 548, 549 ЦК України в редакції Закону 1963 р., ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.12.2005 р., реєстровий № 2054, видане ОСОБА_3 на ? частину домоволодіння № 134 по вул. Мільмана у м. Дніпропетровську, - визнати недійсним.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.12.2005 р., реєстровий № 2055, видане ОСОБА_2 на ? частину домоволодіння № 134 по вул. Мільмана у м. Дніпропетровську, - визнати недійсним.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину домоволодіння № 134 по вул. Мільмана у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 600, 31 грн. (шістсот гривень 31 коп.).

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному апеляційному порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, що може бути подана протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення. Без попереднього подання такої заяви заочне рішення оскарженню відповідачем в апеляційному порядку не підлягає.

У випадку відмови в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, воно може бути оскаржене відповідачем у загальному апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про його апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано.

У випадку подання заяви про апеляційне оскарження, але не подання у двадцятиденний строк апеляційної скарги, рішення набирає законної силі після закінчення такого строку.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя А.А. Мазниця