Справа № 2-103/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2010 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого - судді Митрофанової Є.Г.,

при секретарі Довгій С.Б.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представників третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ПАТ «ОТП ОСОБА_7», ПАТ «Перший Український ОСОБА_7», про визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл спільного майна та виділення в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання майна, що набуте за час спільного проживання з відповідачкою однією родиною, спільною сумісною власністю та виділення половини майна, що є спільною сумісною власністю. В подальшому надав суду уточнену позовну заяву, де просив визнати право спільної сумісної власності на майно, придбане за час спільного проживання з відповідачкою, а саме на домоволодіння № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі, автомобіль ВАЗ-2193, д/н АН 9554, нежиле приміщення магазин «Оптика», що розташоване за адресою: м. Маріуполь, вул. Урицького, б. 82, земельну ділянку із розташованими на неї спорудами, що знаходиться в садовому товаристві «Сонячний Бердянськ» м. Бердянськ, та автомобіль «Хонда HR-V» г/н НОМЕР_1, здійснити розподіл вказаного майна та виділити йому в натурі домоволодіння № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі, автомобіль ВАЗ-2193, г/н АН 9554, а за відповідачкою залишити нежиле приміщення магазин «Оптика», що розташоване за адресою: м. Маріуполь, вул. Урицького, б. 82, земельну ділянку із розташованими на неї спорудами, що знаходиться в садовому товаристві «Сонячний Бердянськ» м. Бердянськ, та автомобіль «Хонда HR-V» г/н НОМЕР_1, а також стягнути з відповідачки усі судові витратити.

Відповідачка ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі та витребування майна з його чужого незаконного володіння, зобовязавши повернути їй автомобіль ВАЗ-2193, 2006 року випуску г/н НОМЕР_2, що належить їй на праві приватної власності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що з відповідачкою ОСОБА_3 він проживав однією родиною з 1986 року до 11 жовтня 2008 року та вони мешкали за адресою: м. Маріуполь, вул. Домаха, 1. Шлюб офіційно не реєстрували, але проживали однією сімєю як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, разом проводили сімейні свята та відпочинок. За час спільного проживання з відповідачкою вони побудували новий будинок № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі, у 2003 році на спільні гроші придбали та обладнали нежиле приміщення магазин «Оптика» за адресою: м. Маріуполь, вул. Урицького, б. 82, у 2006 році придбали автомобіль ВАЗ-2193, г/н АН 9554, а також за гроші, які відповідачка брала в кредит у банку, та за його власні 15 000 доларів США, були придбані у 2007 році земельні ділянки з будинком у садовому товаристві «Сонячний Бердянськ», та автомобіль «Хонда HR-V» д/н НОМЕР_1, для придбання якого відповідачка також брала кредит у Першому Українському міжнародному банку. Все майно було придбане на спільній гроші, що вони заробляли з відповідачкою. Вона з 2003 року була приватним підприємцем та відкрила магазин «Оптика», а він у 2005, 2006, 2007 роках орендував земельну ділянку у Херсонській області для вирощування сої, де заробляв на сезонних роботах. За цей час він заробив близько 37000 доларів США та всі гроші були витрачені спільно з відповідачкою для придбання вказаного майна та забудови будинку, в якому вони мешкали. Все майно було зареєстроване на імя відповідачки, тому що вона була приватним підприємцем та їй необхідно було брати кредити під заставу в банках для розвитку свого бізнесу. Участі в оформленні майна не брав, всі розрахунки здійснювала позивачка. В квітні 2004 року він посварився з відповідачкою та їх сімейні стосунки були припинені. Відповідачка виплатила йому 5000 доларів США, та таким чином вони вирішили питання щодо розподілу майна, набутого під час спільного проживання. Він почав проживати однією родиною з іншою жінкою. В грудні 2004 року відповідачка попросила його повернутися та знову проживати разом з нею, тому що вона хворіла та потребувала його допомоги. Він погодився та з січня 2005 року знову став проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з відповідачкою однією родиною. Їх сімейні стосунки покращились, вони знов мали спільний бюджет, разом ходили в гості до близьких та родичів, їздили разом відпочивати у Крим. Завершили будівництво домоволодіння. Він був зареєстрований у будинку, в технічний паспорт на автомобіль ВАЗ-2193, 2006 року випуску г/н НОМЕР_2, за заявою відповідачки він був вписаний як чоловік - особа, що має право керувати транспортним засобом. За час їх окремого проживання відповідачка не придбала ніякого майна, будівництво було зупинено. В жовтні 2008 року його сімейні стосунки з відповідачкою погіршились, спільне проживання стало неможливим, та під час сварки він пішов з будинку ночувати до свого друга. Коли повернувся, відповідачка не пустила його до будинку, і з того часу він там не мешкає. Вважає, що мешкав з відповідачкою однією родиною з 1986 року по жовтень 2008 року та все майно, яке було придбане за цей період, є їх спільною сумісною власністю, тому просив позов задовольнити.

Вимоги за зустрічним позовом не визнав, заперечував проти визнання його таким, що втратив право користування будинком № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі, тому що зареєстрований в будинку, іншого житла не має, в будинку залишилися його особисті речі, одяг та документи, вважає, що має право проживати у будинку тому, що будував його разом з відповідачкою та він є їх спільною сумісною власністю. Відповідачка перешкоджає проживати у будинку, замінила замки та не пускає його до будинку. Проти витребування автомобіля ВАЗ-2193, г/н АН 9554, також заперечував та пояснив, що автомобіль забрав у відповідачки після сварки та він дійсно зараз знаходиться у його користуванні. Вважає, що автомобіль придбаний з відповідачкою за їх спільні кошти та є їх спільною сумісною власністю, він вписаний в технічний паспорт, як особа, що має право керувати автомобілем, тому володіє та користується ним на законних підставах та не повинен повертати його відповідачці.

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та пояснила, що з позивачем дійсно мешкала однією сімєю з 1986 року до 2004 року. Будівництво будинку № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі вона здійснювала за власні кошти та в 1999 році його будівництво було закінчене, вона протягом тривалого часу не мала можливості оформити документи на будинок та здати його в експлуатацію, але мешкала в ньому, в 2006 році рішенням суду за нею було визнано право власності на зведені будівлі за вказаною адресою. В 2004 році позивач залишив її та почав проживати з іншою жінкою. Коли їх сімейні стосунки припинились, за вимогою позивача вона виплатила йому гроші у розмірі 5000 доларів США для придбання ним власного житла, про що ОСОБА_1 надав їй розписку, в якій підтвердив факт отримання грошей та вказав, що ніяких претензій майнового характеру до неї не має. Таким чином вони здійснили розподіл спільного майна. Через деякий час позивач звернувся до неї з проханням дозволити знову мешкати разом з нею, тому що з іншою жінкою сімейні стосунки не склалися, квартиру він не придбав, не мав де проживати та за зареєструватися, щоб отримувати пенсію. У січні 2005 року вона за його проханням зареєструвала його в будинку № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі та дозволила проживати в будинку разом з нею, але за умови, що однією сімєю вони мешкати не будуть, позивач буде проживати окремо від неї в іншій кімнаті як квартирант та помічник в роботі, і позивач з того часу почав знову проживати в будинку. Вона пустила проживати позивача тимчасово, до того часу, коли він знайде собі постійну роботу та житло. Вона та позивач мешкали в різних кімнатах, мали різний бюджет та не вели спільного господарства. Ніяких обовязків жінки перед ним не мала. За час спільного проживання з 1968 року по 2004 рік вони мали багато спільних друзів, позивач спілкувався з її рідними, тому після того, як їх сімейні стосунки припинилися, вони іноді зустрічалися на святах у друзів та родичів, але приходили туди по одному, вже ні як чоловік та жінка. Все майно, яке їй належить, вона придбала за власні кошти. Позивач ніякої участі у придбанні цього майна не брав, не працював, власні кошти не заробляв та ніяких грошей для придбання майна їй не передавав. 26.11.2003 року вона за договором купівлі-продажу придбала нежиле приміщення магазин «Оптика» за 11800 гривень за свої власні кошти. Ніяких робіт, повязаних з обладнанням магазину позивач не виконував та участі у придбанні не брав. У 2006 році вона придбала автомобіль ВАЗ-2193, 2006 року випуску г/н НОМЕР_2, вартістю 35 820 гривень, за власні кошти, які отримала від продажу її автомобіля «Опель» у розмірі 4,5 тис. доларів США та частину вартості сплатила із своїх власних збережень. Позивач користувався автомобілем, виконуючі доручення відповідачки, повязані з роботою, та з цією метою був вписаний в технічний паспорт автомобілю як особа, що має право керувати. Автомобіль «Хонда СR-V» г/н НОМЕР_1 вона придбала у 2008 році для власного користування за гроші, що отримала за кредитним договором від 06.02.2006 року, укладеним між нею та Першим Українським міжнародним банком, за яким автомобіль був переданий до банку в заставу. Для придбання в м. Бердянськ земельних ділянок та забудови дачного будинку вона отримала гроші в «ОТП ОСОБА_7» за кредитними договорами від 03.06.2008 року у розмірі 99600 доларів США та від 11.09.2008 року у розмірі 25000 доларів США. За ці гроші вона купувала земельну ділянку в садовому товаристві «Сонячний» та розпочала будівництво. За цими договорами у заставі у банку знаходиться належне їй нерухоме майно - нежиле приміщення № 5 будинку 82 по вул. Урицького в м. Маріуполі. За кредитними договорами вона до теперішнього часу має боргові зобовязання перед банками у розмірі 110 800 доларів США, щомісячно сплачує кредит та належне їй майно - автомобіль «Хонда СR-V» та нежиле приміщення магазин «Оптика» до цього часу знаходиться у заставі. Позивач, як під час укладення договорів, так і у весь період її сплати коштів за цими договорами, ніякої участі не брав та грошей не передавав. В 2008 році у неї з позивачем почали виникати сварки з того приводу, що він офіційно не працевлаштувався, не шукає собі роботу та інше житло, позивач самовільно забрав автомобіль ВАЗ-2193 з домоволодіння № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі та заявив, що автомобіль тепер буде його власністю, вона вимагала автомобіль повернути, в звязку з чим з позивачем виникла сварка та вона викликала міліцію. 12 грудня 2008 року під час сварки він самостійно пішов з будинку, ключі вона в нього не забирала, і після того він до будинку не повертався. Речей позивача в будинку ніяких не залишилось. Остаточно сімейні стосунки з позивачем припинилися у квітні 2004 році, коли він пішов до іншої жінки, а вона сплатила йому грошову компенсацію за його частину у спільному майні. В січні 2005 року їх сімейне життя не відновлювалося та вони не мали стосунків подружжя, позивача вона пустила проживати до будинку, тому що мала перед ним почуття провини за тілесні ушкодження, які колись йому заподіяла. Вважає, що майно, придбане за період з квітня 2004 року по грудень 2008 року, є її особистою власністю та позивач права спільної сумісної власності у цьому майні не має. Просила в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити та її зустрічний позов задовольнити та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ-2193, 2006 року випуску г/н НОМЕР_2, тому що вона є власником цього транспортного засобу та у теперішній час ніяких стосунків з позивачем не підтримує та не бажає, щоб позивач володів та користувався ним, а він в добровільному порядку повернути автомобіль відмовляється. Також просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком № 1 по вул. Домаха, у звязку з тим, що позивач під час сварки спричинив їй тілесні ушкодження, після того як вона викликала міліцію, він залишив будинок та більше в ньому не мешкає, але не бажає знятися з реєстрації, що порушує її права, як власника.

Представник третьої особи ПАТ «ОТП ОСОБА_7» ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечував та суду пояснив, що відповідачка ОСОБА_3 є клієнтом банку, з нею укладені кредитні договори та на забезпечення цих договорів укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Урицького, буд. 82, прим. 5. Майно передано в іпотеку банку та є забезпеченням виконанням зобовязань ОСОБА_3 за договорами, тому заперечують проти прийняття рішення про визнання права спільної сумісної власності за позивачем на це майно та його розподіл. Оформлення кредитних зобовязань на імя позивача неможливе тому, що кредитний договір укладався з ОСОБА_3 та банку невідомий майновий стан позивача. Відповідачка сплачує кредит та заборгованості не має. Взагалі визнання права спільної сумісної власності за позивачем на все майно ОСОБА_3 та його розподіл може негативно вплинути на майновий стан клієнта банку ОСОБА_3 та ускладнити виплату кредиту в подальшому, тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Представник третьої особи ПАТ «Перший Український ОСОБА_7» ОСОБА_5 проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував з тих підстав, що 06.02.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Перший Український ОСОБА_7» був укладений кредитний договір, за яким банк надав їй кредит у розмірі 168 480 гривень для придбання автомобілю «Хонда СR-V» г/н НОМЕР_1, 2007 року випуску та на забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 цей автомобіль переданий у заставу банку, тому заперечував проти визнання права власності на це майно за позивачем. Визнання права спільної сумісної власності на все майно за ОСОБА_1 та розподіл його може порушити права банка як заставодержателя. Крім того, вважає, що автомобіль «Хонда СR-V» г/н НОМЕР_1 є особистою власністю ОСОБА_3, тому що був придбаний за гроші, які їй надав за кредитним договором банк та вона особисто сплачує кредит.

Суд, вислухавши думку сторін, представників третіх осіб, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає що позов ОСОБА_1 є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає, а зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що знайома з позивачем та відповідачкою з 1992 року, мешкає недалеко від їх домоволодіння по вул. Домаха. Завжди знала, що позивач та відповідачка є чоловіком та жінкою. Знає, що вони постійно жили однією родиною до 2008 року, позивач постійно займався будівництвом будинку, у 2005 році вони придбали автомобіль «Опель», за яким доглядав позивач, здійснював оплату за його ремонт її чоловіку. Будинок по вул. Домаха, де мешкають сторони ще не завершений, але в будинку ніколи не була. Більше спілкується з відповідачем, та про їх сімейні стосунки їй відомого від нього. Останній раз ОСОБА_1 та ОСОБА_3 бачила у 1994 році, але їй відомо, що у ОСОБА_1 з ОСОБА_3 виникла сварка та зараз він в будинку по вул. Домаха не мешкає. Вони спільно будували будинок по вул. Домаха, щось в м. Бердянск, продавали та купували разом автомобілі, про що їй відомо зі слів позивача, а також те, що він їздив на заробітки та заробляв гроші для придбання цього майна, але де та чим саме займався пояснити не змогла.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що знайомий зі сторонами, з відповідачкою він навчався у школі. У 1990 році вони часто проводили час разом. Знав, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були стосунки чоловіка та жінки, та і досі не знав, що шлюб між ними не зареєстрований. Вони мешкали разом по вул. Домаха та будували будинок, але, хто приймав участь у цьому не знає. Йому відомо зі слів ОСОБА_1, що він у 2006 році їздив на заробітки та й цей період придбав автомобіль «Опель».У 2006-2008 роках не дуже часто спілкувався з ними, але знав, що вони мешкали разом. Зробив висновок, що вони є подружжям, тому, що мешкали разом та проводили вільний час, ОСОБА_1 приймав участь у будівництві, але ніколи не чув, щоб ОСОБА_3 називала ОСОБА_1 чоловіком. Починаючи з 2000 року приходив до будинку, де вони мешкали близько чотирьох разів, останній раз проводили разом свята у 2001 році. Проте те, що позивач колись уходив з будинку йому нічого невідомо. Чи мали вони спільний бюджет йому невідомо.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що знайомий з позивачем з дитинства, допомагав йому завершувати будівництво будинку по вул. Домаха. Між позивачем та відповідачкою були стосунки подружжя, тому, що вони турбувалися один про одного та мали спільні інтереси. У 2006 році вони приїжджали до нього та ночували в одній кімнаті. У 2007 році він також бачив їх разом у будинку по вул. Домаха. На які кошти велося будівництво йому невідомо, але за виконану роботу з ним розплачувалася ОСОБА_3. За весь час, що приїжджав до будинку ОСОБА_3, ніколи не чув, щоб вони лагідно зверталися один до одного та називали чоловіком та жінкою, чи мали спільний бюджет йому невідомо. Вказав, що у 2004-2006 ОСОБА_1 мешкав з іншою жінкою. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що останній повернувся до будинку ОСОБА_3 за її проханням. Які стосунки вони мали після повернення ОСОБА_1 йому невідомо та який період часу вони мешкали, не знає.

Свідок ОСОБА_11 суду надав наступні пояснення, що позивач та відповідачка мешкають однією родино близько двадцяти років та ї зараз проживають у будинку, що будував ОСОБА_11. Допомагав виконувати будівельні роботи у них в будинку та у магазині «Оптика». З 2004 по 2008 рік приходив до них у будинок та бачив, що вони мали нормальні стосунки, вони завжди їздили разом, святкували дні народження. Відповідач працював на полях та заробляв гроші, та за спільні кошти ними були придбанні у 2001 році автомобіль «Хонда», у 2009 році «девятку», яка була оформлена на обох. За чиї саме гроші придбавалося це майно відповісти не зміг. Також повідомив, що у 2004 році відповідач деякий час мешкав з іншою жінкою та його сімейні стосунки з ОСОБА_3 припинялися, а потім знов повернувся до відповідачки та їх стосунки знов були як чоловіка та жінки. За час спільно життя вони придбали магазин «Оптика» та машину, знає, що на ОСОБА_3 були оформлені кредити, але хто їх сплачував йому невідомо. З 2008 року після сварки з ОСОБА_3 ОСОБА_11 проживає у друга.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він є сусідом та знає позивача та відповідачку біля 20 років. Раніше вони разом жили як чоловік та жінка у будинку по вул. Домаха, який будували разом. Коли завершене будівництво дому пояснити не зміг. ОСОБА_11 їздив на заробітки. Деякий час вони не мешкали в одному будинку та потім ОСОБА_11 повернувся. Приблизно у 2007 році вони будували разом огорожу тітці ОСОБА_3. У будинку ОСОБА_3 не був та вона про своє особисте життя ніколи йому не розповідала.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що знайомий з ОСОБА_11 з 1986 року та підтримує з обома сторонами дружні стосунки. Спочатку ОСОБА_11 та ОСОБА_3 проживали будинку її матері, потім почали разом будувати новий. ОСОБА_11 у 2005, 2006, 2007 роках їздив на заробітки, орендував поля та будував будинок до 2007 року. Коли почали мешкати в будинку, вони придбали автомобіль, потім придбали магазин «Оптику». Також відомо, що вони разом купували меблі, диван, домашній кінотеатр. У 2004 році між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 був конфлікт, та він протягом року не проживав у будинку. Весною 2005 року зі слів ОСОБА_11 йому відомо, що ОСОБА_3 просила його повернутися до неї. З 2005 року по 2008 рік вони мали нормальні стосунки та проживали однією родиною. У 2007 році придбали станок в «Оптику», але хто за нього платив йому невідомо. У 2006 чи у 2007 році він приїжджав до них в гості у будинок, ОСОБА_3 працювала, а ОСОБА_11 займався господарством. У 2007 році кудись разом їздили відпочивати. Мешкали разом до 2008 року, посварилися, після чого ОСОБА_11 до теперішнього часу мешкає у нього. Ніяких особистих речей у ОСОБА_11 з ним не було. Вказав, що у ОСОБА_11 з ОСОБА_3 був автомобіль «Девятка», пізніше вони придбали «Опель», потім його продали та купили «Хонду» в кредит, у звязку з чим автомобіль був зареєстрований на ОСОБА_3. За чиї кошти придбали це майно пояснити не зміг, але зазначив, що ОСОБА_11 їздив на заробітки у 2005 та 2006 роках, але йому невідоме, чи передавав зароблені ним гроші ОСОБА_3. З 2005 року ні ОСОБА_11, ні ОСОБА_3 йому про своє особисте житя не розповідали.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що з травня 2004 року по січень 2005 року ОСОБА_11 проживав з нею однією родиною та був зареєстрований у неї в квартирі. Офіційно влаштувався на роботу. Коли вони мешкали разом, ОСОБА_11 з червня 2004 року по жовтень 2004 року їздив працювати на поля. Вони мали спільний бюджет. В січні 2005 року він повернувся проживати до ОСОБА_3 та знявся з реєстрації в травні 2005 року. З його слів їй відомо, що ОСОБА_3 захворіла та попросила ОСОБА_11 повернутися до неї. Він пояснив, що вони проживали разом 20 років, вона потребує його допомоги, тому він вирішив повернутися до неї, після чого забрав свої речі та більш до неї в квартиру не повертався. Їй відомо, що після цього ОСОБА_11 3 роки мешкав разом з ОСОБА_3, тому що бачила їх разом.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що вона є сусідкою та знайома зі сторонами з 1986 року. Вони жили однією родиною, будували будинок по вул. Домаха. Деякий час, приблизно 2004-2005 роки вони мешкали окремо, а потім до 2007 року знову проживали однією сімєю, відпочивали разом, ходили в гості. ОСОБА_11 підтримував відносини з тіткою ОСОБА_3, та з її слів їй відомо, що він їздив на заробітки, але куди їй невідомо. Коли будувався будинок по вул. Домаха у 1998-1999 роках, вона відвідувала ОСОБА_3, але коли останній раз з нею спілкувалася та приходила до будинку не памятає, спільних друзів з нею не має та про особисте життя ОСОБА_3 їй відомо від сторонніх людей, сама ОСОБА_3 ніколи не розповідала їй про стосунки з ОСОБА_11. Бачила ОСОБА_3 і ОСОБА_11 разом , коли приходила святкувати день народження її тітки.

На фотокартках, представлених представником позивача /а.с.198-199/, показала ОСОБА_3, ОСОБА_11, сестру ОСОБА_3, дядю та куму тітки ОСОБА_3, та пояснила, що фото були зроблені під час святкування дня народження тітки ОСОБА_3 у 2007 році. Та позивач і відповідачка були присутні.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що знайома з ОСОБА_3 з 1972 року, а з ОСОБА_11 з 1987 року. Їй відомо, що ОСОБА_11 та ОСОБА_3 певний період часу проживали разом як чоловік та жінка., але приблизно весною 2004 року їх стосунки були припинені та зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що вона сплачувала ОСОБА_11 5000 доларів США для придбання квартири. Після цього вона з ОСОБА_3 їздила відпочивати у 2005 та 2006 роках до Криму. Після того, як її стосунки з ОСОБА_11 припинилися, він деякий час мешкав у її будинку, поки шукав постійну роботу. У цей період часу, а саме у 2006-2207 роках, вона неодноразово відвідувала ОСОБА_3 у її будинку та бачила, що ОСОБА_11 мешкає у окремій кімнаті, де знаходяться його речі. Зі слів ОСОБА_3 їй відомо, після їх розлучення у 2004 році, між ними ніколи не було сімейних стосунків, спільне господарство не вели. У ОСОБА_3 з 2004 року почалися стосунки з іншим чоловіком. Коли ОСОБА_3 знаходилась у лікарні, вона відвідувала її та ОСОБА_11 ніколи не бачила, а після операції ОСОБА_3 доглядала її подруга ОСОБА_5. ОСОБА_11 цей період часу в будинку взагалі не мешкав. Знає, що ОСОБА_11 ніколи не працював, тому не міг надавати ОСОБА_3 якусь матеріальну допомогу.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що знайома з ОСОБА_3, працювала з нею з 1990 року по 2002 рік в оптиці, має дружні стосунки та с того ж часу знайома і з ОСОБА_11. Вони проживали однією родиною до 2004 року, після чого ОСОБА_11 пішов до іншої жінки. В грудні 2004 року ОСОБА_3 зробили операцію, та вона постійно знаходилась з нею у лікарні, ОСОБА_11 туди не приходив. У 2005 році ОСОБА_11 знову почав проживати з ОСОБА_3 у будинку з її дозволу, тому що він не мав, де проживати та не працював. Близько трьох-чотирьох років ОСОБА_3 має стосунки з іншим чоловіком, та з ОСОБА_11 з 2004 року однією родиною не проживає. ЇЇ чоловік разом з ОСОБА_3 їздив до м. Запоріжжя, коли вона купувала автомобіль «девятку», та вона займала у них для цього гроші. Їй відомо, що ОСОБА_3 брала гроші в кредит, але ОСОБА_11 у цьому ніякої участі не приймав.

Згідно інформаційної довідки Маріупольського БТІ № 2921 від 19.06.2009 року /а.с.82-84/ ОСОБА_3 є власником нежилого приміщення 5 буд. 82 по вул. Урицького в м. Маріуполі на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2003 року, відповідно до якого вона, як субєкт підприємницької діяльності-фізична особа придбала у Управління міського майна вказане нежиле приміщення, загальною площею 58,1 кв.м, вартістю 10725 гривень. /а.с. 258/.

Також, відповідно до інформаційної довідки Маріупольського БТІ № 2921 від 19.06.2009 року /а.с.81/ ОСОБА_3 є власником домоволодіння № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі за рішенням Приморського районного суду від 31.07.2006 року, за яким за ОСОБА_3 визнано право власності на самовільно зведені будови: жилий будинок Б-2, веранду б-1, тамбур б1-1, що розташовані на земельній ділянці домоволодіння № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі /а.с.263/.

Відповідно до повідомлення Маріупольського БТІ № 4220 від 22.04.2010 року за останньою інвентаризаційною оцінкою від 12.01.2008 року загальна вартість домоволодіння № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі складає 184258 гривень/а.с. 274/.

З квитанції № 18710049 від 15.02.2006 року судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 придбала за власні кошти автомобіль ВАЗ 21093, вартістю 35 820 гривень. /а.с. 91/, та відповідно до повідомлення від 08.06.2010 року, отриманого з 2 відділу РЕР м. Маріуполя, за заявою власника транспортного засобу ОСОБА_3 в особливі відмітки свідоцтва про реєстрацію на автомобіль НОМЕР_3 вписано «має право керувати ОСОБА_1»./а.с. 279/.

Відповідно до копії реєстраційної картки на автомобіль «Хонда СR-V» г/н НОМЕР_1 /а.с. 129/ та копіїї технічного паспорту на автомобіль /а.с. 265/, власником вказаного транспортного засобу з 05.02.2008 року зареєстрована ОСОБА_3 та в графі «особливі відмітки» вказаних документів зазначено, що автомобіль придбаний в кредит.

За кредитним договором № 6093268 від 06.02.2008 року, укладеним між ЗАТ «Перший Український ОСОБА_7 банк» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 168480 гривень строком до 06.02.2015 року для придбання транспортного засобу марки «Хонда СR-V» /а.с.232-238/, та на забезпечення зобовязань за кредитним договором 06.02.2008 року укладений договір застави транспортного засобу № 6112339 та зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майно, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в заставу до ЗАТ «Перший Український ОСОБА_7 банк» придбаний автомобіль «Хонда СR-V», 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1, заставна вартість якого становить 198480 гривень./а.с. 243-247/.

Відповідно до державного акту № 059374 від 29.05.2008 року на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 на підставі рішення Бердянської міської ради від 17.04.2008 року є власником земельної ділянки площею 0,1198 га, що розташована в м. Бердянськ, СОТ «Сонячний», за № 254/3./а.с.259/, та відповідно до державного акту № 059356 від 27.05.2008 року на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2008 року ВКЕ № 101085 є власником земельної ділянки площею 0,0600 га, що розташована в м. Бердянськ, СОТ «Сонячний», за № 92/7./а.с. 260, 261/.

Рішенням Бердянського міського районного суду від 17 березня 2009 року за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно збудований садовий будинок № 254/3, що розташований на земельній ділянці площею 0,1198 га у садовому товаристві «Сонячний» у м. Бердянську, та складається з двоповерхового садового будинку, прибудови та ганку, літньої кухні та вигрібної ями./а.с.262/.

За кредитним договором № СМ-SME 105/248/2008 від 03 червня 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП ОСОБА_7» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 99600 доларів США на споживчі цілі строком до 03 червня 2018 року /а.с.222-227/, та на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між тими ж сторонами 03.06.2008 року був укладений договір іпотеки № РМ-SME 105/248/2008, відповідно до якого ОСОБА_3 надала банку в іпотеку нерухоме майно нежиле приміщення 5, будинку 82 по вул. Урицького в м. Маріуполі, вартість якого на час укладення договору становила 718757 гривень/а.с.228-230/.

За кредитним договором № СМ-SME 105/381/2008 від 11 вересня 2008 року укладеним між ЗАТ «ОТП ОСОБА_7» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 25000 доларів США на споживчі цілі строком до 03 червня 2018 року/ а.с. 213-218/, та на забезпечення виконання зобовязань за ним передала в іпотеку теж саме нежиле приміщення 5, будинку 82 по вул. Урицького в м. Маріуполі, відповідно договору іпотеки № РМ-SME 105/381/2008 від 11.09.2008 року /а.с. 219-221/.

Згідно ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Згідно розяснень, викладених в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 дійсно проживали однією сімєю та вели спільне господарство з 1986 року по квітень 2004 року, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах, не перебували у будь-якому іншому шлюбі, ці обставини сторонами визнані та відповідно до ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

За цей період часу відповідачкою ОСОБА_3 було придбане у власність за договором купівлі-продажу від 28.11.2003 року нежиле приміщення 5 в буд. 82 по вул. Урицького в м. Маріуполі, але норми ст. 74 СК України та ст. 368 ЦК України, на підставі яких позивач вимагає визнати це майно спільною сумісною власністю, діють з 01 січня 2004 року, а на час придбання нерухомого майна відповідачкою діяли норми КоБС України (в редакції 1969 року), які не регулювали майнові правовідносини між особами, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не мають зворотної дії у часі. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Тому суд не застосовує норми, на які посилається позивач та не знаходить підстав для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю.

З тих самих підстав суд вважає за необхідне відмовити і у визнанні спільною сумісною власністю домоволодіння № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі, тому що відповідно до поверхового плану та звідного акту вартості будівель та споруд від 19.09.1999 року та висновку про реєстрацію домоволодіння від 23.09.2002 року, виданих Маріупольським БТІ на імя ОСОБА_3 /а.с. 265-270/ вбачається, що в вересні 1999 року будівництво жилого будинку Б-2, веранди б-1, тамбуру б1-1, що розташовані на земельній ділянці домоволодіння № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі, було завершене. У 2002 році старий будинок знесений, та технічна документація на новий будинок направлена до Приморської адміністрації для вирішення питання про прийняття його в експлуатацію. Право власності на вказані будівлі відповідачка ОСОБА_3 отримала за рішенням суду у 2006 року, але фактично домоволодіння було забудоване у 1999 році, тому суд вважає, що до цих правовідносин він не може застосовувати норми діючого законодавства.

Крім того, судом встановлено, що у квітні 2004 року сімейні стосунки між сторонами припинилися, та позивач ОСОБА_1 отримав від відповідачки грошову суму у розмірі 5000 доларів США, що підтверджується наданою ним розпискою від 17.04.2004 року /а.с. 4/, за змістом якої він претензій матеріального характеру до ОСОБА_3 на час написання не має, а також поясненнями позивача в судовому засіданні, де він ці обставини підтвердив та пояснив, що ця грошова сума була отримана як компенсація за його частину в спільному майні, яке було придбане за час проживання однією сімєю з відповідачкою до квітня 2004 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що 17 квітня 2004 року сторонами в добровільному порядку був здійснений розподіл спільного майна, набутого за період з 1986 року до квітня 2004 року та спору з цих правовідносин між сторонами не виникало.

Також, земельна ділянка, що розташована в м. Бердянськ, СОТ «Сонячний», за № 254/3, до якої позивач заявляє вимоги, належить ОСОБА_3 на підставі рішення Бердянської міської ради від 17.04.2008 року та одержана ОСОБА_3 у власність шляхом приватизації.

Згідно розяснень, викладених в п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду, тому суд вважає, що підстав для визнання вказаної земельної ділянки спільною сумісною власністю не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що позивачем не доведені обставини, на підставі яких вказане ним майно може бути визнано спільною сумісною власністю з відповідачкою.

Умовами для виникнення права спільної сумісної власності на певне майно на підставі ст. 368 ЦК України та ст. 74 СК України є придбання його в період проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, та таке майно повинно бути результатом їх праці, тобто необхідно, щоб подружжя спільно проживали та вели спільне господарство.

Судом встановлено, що у квітні 2004 року сімейні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були припинені, відповідач мешкав з іншою жінкою за іншою адресою, а в період з січня 2005 року до грудня 2008 року позивач та відповідачка знову разом проживали в одному ІНФОРМАЦІЯ_2, що не заперечується сторонами, але суд вважає, що позивач не надав суду достатньо доказів, що підтверджують перебування позивача та відповідачки у цей період у фактичних шлюбних відносинах, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявність між ними прав та обовязків, що виникають між чоловіком та жінкою.

Як на доказ того, що він проживав з відповідачкою однією сімєю та вони мали стосунки чоловіка та жінки позивач посилається на пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які в судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_11 та ОСОБА_3 дійсно з 1986 року проживали разом за адресою: м. Маріуполь, вул. Домаха, б. 1, вели спільне господарство та мали стосунки як чоловік та дружина. Але суд вважає, що ці свідчення не є достатньо обєктивними та не встановлюють обставин, що обґрунтовують вимоги позивача.

З пояснень допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15, вбачається, що вони були знайомі та спілкувалися з позивачем та відповідачкою з того часу, коли вони дійсно мешкали як подружжя та мали спільний побут. Але більшість з них у період з 2005 року по теперішній час дуже рідко зустрічалися з ОСОБА_11 та ОСОБА_3 разом, не приходили до будинку, не спілкувалися з ними про їх особисте життя та не змогли надати точних пояснень, коли та при яких обставинах сімейні стосунки між ними припинялися, про особисте життя позивача та відповідачки відомо від сторонніх осіб, або зі слів самого позивача, тому суд вважає що жодному з них достовірно не може бути відомо про те, які саме стосунки склалися між позивачем та відповідачкою після його повернення до будинку у січні 2005 року.

Так, свідок ОСОБА_8 ніколи не приходила у будинок до ОСОБА_3, спілкується лише з позивачем, свідку ОСОБА_9 взагалі було невідомо, що ОСОБА_1 колись залишав будинок, свідку ОСОБА_10 невідомо, які стосунки мали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після його повернення до будинку від іншої жінки, свідок ОСОБА_12 ніколи до будинку ОСОБА_3 також не приходив та з нею ніколи про особисте життя не спілкувався, свідок ОСОБА_15 останній раз була у будинку ОСОБА_3 у 1999 році, коли останній раз з нею спілкувалася, спамятати взагалі не змогла та спільних друзів з нею не має, тому суд не бере до уваги їх свідчення щодо особистих стосунків між позивачем та відповідачкою у період з січня 2005 року до грудень 2008 року.

Ствердження свідка ОСОБА_10, про те що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 приїжджали до нього та залишалися разом ночувати в однієї кімнаті, свідка ОСОБА_18 та ОСОБА_15, що вони бачили інколи їх разом на святах, свідка ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_18 займався господарством у будинку під час його візиту у 2006 чи 2007 роках, суд також не приймає як підтвердження факту перебування ОСОБА_18 і ОСОБА_3 у шлюбних відносинах, тому, що ОСОБА_18 та ОСОБА_3 тривалий час, з 1986 року по 2004 рік, дійсно мешкали однією сімєю, мали спільних друзів, спілкувалися з родичами, та припинення їх стосунків передбачає та не виключає можливості і подальшого спілкування з тими ж людьми, а одноразові випадки спільного перебування протягом ночі в однієї кімнаті та мешкання в одному будинку, ще не свідчить про усталені відносини, що притаманні подружжю, та ведення спільного господарства.

Тому, надані позивачем фотокартки з зображенням родичів ОСОБА_3, його та відповідачки під час спільного святкування дня народження у 2007 році /а.с.198-199/, суд також не розцінює, як неспростовний доказ перебування у той час у фактичних шлюбних відносинах.

Свідок ОСОБА_14 підтвердила, що ОСОБА_18 дійсно у період з квітня 2004 року до січня 2005 року припинив сімейні стосунки з ОСОБА_3, тому що у цей час проживав з нею, але ствердження, що він після того, як повернувся до ОСОБА_3, знову мешкав з нею однією сімєю, суд вважає необґрунтованим, тому, що вона після цього не спілкувалася ні з ОСОБА_18, ні з ОСОБА_3.

Враховуючи те, що жодний свідок не знаходився зі сторонами в одному будинку тривалий час та не має дійсної уяви про їх побут, спілкування, господарювання, що склалися у період часу з 2005 до 2008 року, суд вважає обставини, на які посилається позивач, не доведеними. А також, ті обставини, які зазначили вказані свідки, не виключають можливості існування тих відносин, про які стверджує відповідачка.

Крім того, допитані свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_16 надали протилежні викладеним свідчення, та пояснили, що ОСОБА_3 з 2004 року має стосунки з іншим чоловіком, з ОСОБА_18 з квітня 2004 року однією сімєю не проживає, спільного побуту та господарства не веде.

Реєстрація ОСОБА_18 у будинку № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі з 31.03.2005 року /а.с. 68/, на думку суду, також не свідчить про перебування його у шлюбних відносинах з відповідачкою власником будинку, який розпоряджається на свій розсуд належним йому майном, та наявність шлюбних відносин не є обовязковою та виключною обставиною для реєстрації іншої особи в будинку.

Ствердження позивача про те, що відповідачка вписала його до технічного паспорту на автомобіль ВАЗ 21093 як чоловіка, який має право керувати транспортним засобом, спростовується змістом копії заяви ОСОБА_3, де вона просить внести до технічного паспорту ОСОБА_1, але не вказує, що він її чоловік /а.с.280/.

Більше того, лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього.

Тому, при вирішенні справи суд також враховує, що позивачем не надано суду переконливих доказів, які б підтверджували факт вкладення сумісної праці сторін у придбання спільного майна.

Позивачем не надано суду жодного офіційного документу, який би свідчив про придбання ним майна разом з відповідачкою за спільні кошти, більше того, всі надані суду документи свідчать, що все майно придбано відповідачкою особисто за власні кошти, всі документи про це знаходяться саме у відповідачці. Жодної розписки або будь-якого іншого документу про те, що він передавав відповідачці особисті кошти для купівлі майна, позивачем суду також не надано.

Взагалі, позивач не надав суду будь-яких письмових доказів про те, що він під час придбання майна та мешкання в одному будинку разом з відповідачкою офіційно працював та отримував заробітну платню, або як підприємець отримував прибуток, тобто в матеріалах справи відсутній жодний документ, що підтверджував би наявність у позивача джерела отримання власних коштів, яки б він міг витрачати на придбання спільного майна.

Надані позивачем суду довідка про закупівлю у ОСОБА_1 сої приватним підприємцем ОСОБА_19 у 2005-2007 роках /а.с.61/ не підтверджує фактичного отримання позивачем вказаних грошових сум, договори оренди земельної ділянки за 2005, 2006, 2007 роки, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «ОСОБА_20 сервіс», та квитанції по сплаті за ними оренди /а.с.156-164/, не свідчать про те, що ОСОБА_1 особисто використовував ці ділянки та отримував дохід від діяльності, повязаною з їх використання.

З наявних в матеріалах справи копій звітів субєкта малого підприємства фізичної особи з 01.10.2004 року по 31.12.2008 рік /а.с.99-115/ вбачається, що ОСОБА_3 у цей період часу здійснювала підприємницьку діяльність та мала постійний дохід у значних розмірах.

З кредитних договорів, укладених ОСОБА_3 з ЗАТ «Перший Український ОСОБА_7 банк» та ПАТ «ОТП ОСОБА_7» та відповідним до них графіків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом /а.с.239-242,248-251,272-273/, видно, що відповідачка отримала за цими договорами у 2008 році грошові кошти, самостійно сплачує кредити та проценти за їх користування, що також підтверджується поясненнями представників відповідних банків.

Наведені обставини дозволяють суду зробити висновок, щодо джерела отримання ОСОБА_3 грошей для придбання належного їй майна та матеріальної спроможності особисто придбати та утримувати це майно.

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки, стверджуючи, що ОСОБА_1 заробляв власні гроші, також конкретно не змогли пояснити та підтвердити, де саме, яким чином та в якому розмірі ОСОБА_1 отримував ці гроші, яке майно він спільно придбавав з відповідачкою та яку суму власних коштів витратив для цього.

Таким чином, ствердження ОСОБА_1 про те, що він на протязі спільного життя з відповідачкою заробляв гроші та передав їх для забудови будинку, придбання спільного майна та ведення спільного господарства, ніякими доказами не підтверджуються.

До того ж, сам позивач в судовому засіданні підтвердив, що ніякої участі у придбанні майна ніколи не брав, оформленням та розрахунками займалася відповідачка, та не зміг суду пояснити коли саме та за які кошти майно придбане, на підставі яких документів відповідачка є власником цього майна, коли та в якому розмірі вона отримала гроші за кредитними договорами, які суми вона за ними сплачує щомісячно, та підтвердив, що він ніяких зобовязань за цими договорами ніколи не виконував.

Аналізуючи вищезазначені докази, суд приходить до висновку, що майно, власником якого є відповідачка, придбане нею особисто за власні кошти, позивач ніякої участі в набутті майна не приймав та ніяких зобовязань, повязаних з цим майном, на себе не приймав.

Тому суд вважає, що обставини, на які позивач посилається, не доведені, підстав для виникнення права спільної сумісної власності на майно, власником якого є відповідачка не має, а тому в задоволені вимог про визнання майна спільною сумісною власністю необхідно відмовити. Оскільки суд не визнає майно спільною сумісною власністю, то і в іншій частині позовних вимог про розподіл спільного майна та виділення в натурі суд також відмовляє.

Виходячи з того, що судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не стягує з відповідачки, понесені позивачем судові витрати.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним.

ОСОБА_3 з 23.05.2006 року є власником автомобілю НОМЕР_3, 2006 року випуску.

В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи автомобіль знаходиться у ОСОБА_1, який без дозволу ОСОБА_3 заволодів ним, користується та відмовляється повернути тому, що вважає його спільною сумісною власністю з ОСОБА_3

Оскільки за позовом ОСОБА_1 судом цей автомобіль не визнаний спільною сумісною власністю, суд вважає, що ОСОБА_1 без відповідної правової підстави володіє ним, та ОСОБА_3 має право на витребування цього майна, тому в цій частині зустрічний позов задовольняє.

Вимоги щодо визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі суд вважає не обґрунтованими, оскільки з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння № 1 по вул. Домаха в м. Маріуполі та з її дозволу в цьому будинку 31.03.2005 року був зареєстрований ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 надала суду повідомлення з Приморського РО МГУ ГУМВД України в Донецькій області /а.с. 282/, відповідно до якого ОСОБА_3 19.12.2008 року зверталася до прокуратури Приморського району м. Маріуполя с заявою за фактом погроз вбивством з боку ОСОБА_21

Але суд вважає, що наявність такого одноразового звернення не є підставою для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в порядку, передбаченому ст.116 ЖК України, оскільки не свідчить про систематичність порушень ОСОБА_1 правил співжиття та неможливість подальшого проживання, та враховуючи те, що ОСОБА_1 залишив будинок та не мешкає в ньому на час розгляду справи, підстав для задоволення цих вимог за зустрічним позовом не знаходить.

На підставі ст.ст. 5, 317, 319, 321, 368, 387 ЦК України ч. 2 ст. 3, ч. 1 ст. 74 СК України, керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 213, 215 ЦПК України, 116 ЖК України, ст.ст. 81, 116 ЗК України, п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл спільного майна та виділення в натурі відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння та зобовязати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 автомобіль ВАЗ 2193, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить їй на праві приватній власності.

У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана заява про апеляційне оскарження до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення, а апеляційна скарга в 20-денний строк з дня подачі заяви про апеляційне оскарження. Рішення суду набирає законної сили після спливу строку подачі заяви про апеляційне оскарження. В разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя