Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-449/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2010 р. Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого судді Мазниці А.А.

Секретаря Ковальської Т.Г.

За участю:

Представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

Відповідача ОСОБА_4

Представника відповідача ОСОБА_5

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

Колективного підприємства ЕЛТЕЯ до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

КП ЕЛТЕЯ у липні 2008 р. звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який під час розгляду справи був уточнений (а.с. 126-128, 209-211).

В обґрунтування заявлених вимог позивач у позовній заяві, а його представники в усних поясненнях посилалися на те, що між позивачем та відповідачем, від імені якого діяв на підставі довіреності громадянин ОСОБА_6, що є третьою особою у справі, 20.03.2000 р. був укладений оспорюваний договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 76, 77 по пр. Героїв, 12 у м. Дніпропетровську. Під час підготовки до його укладання між директором позивача ОСОБА_2 та представником покупця ОСОБА_6 була досягнута попередня домовленість про ціну відчужуваного майна у розмірі 35.000, 00 доларів США, втім під час нотаріального посвідчення договору з метою мінімізації витрат на його оформлення у ньому було зазначено лише 34.465, 00 грн. Безпосередньо після передання всієї обумовленої суми в приміщенні нотаріальної контори директор КП ЕЛТЕЯ ОСОБА_2 та співзасновник підприємства ОСОБА_1 були затримані співробітниками міліції за підозрою в отриманні хабара, під яким малася на увазі різниця між ціною договору та фактично отриманою сумою. У подальшому постанова про порушення кримінальної справи за цим фактом була скасована як передчасна, після додаткової перевірки у порушенні кримінальної справи відмовлено у звязку з відсутністю складу злочину.

Оспорювану угоду позивач вважає такою, що підлягає визнанню недійсною як мнимий правочин, оскільки під час її укладання відповідач не мав на увазі настання будь-яких цивільно-правових наслідків, а фактично мала місце оперативна розробка органів внутрішніх справ, спрямована на досягнення мети кримінального-правового характеру. Крім того, грошові кошти у розмірі 35.000, 00 доларів США, сплачені за угодою, не належали відповідачеві та були у повному обсязі отримані громадянином ОСОБА_6 з каси Фінансового управління ГУМВС України у Дніпропетровській обл., а отже відповідачем були порушені умови договору в частині розрахунку за придбане майно.

У судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали, на їх задоволенні наполягали з викладених у позові підстав.

Відповідач та його представник проти позову заперечували посилаючись на те, що ОСОБА_7, діючи добросовісно та дійсно маючи на увазі придбання нежилих приміщень № 76, 77 по пр. Героїв, 12 у м. Дніпропетровську, доручив проведення переговорів з цього приводу ОСОБА_6, якого знав як особу, що займається посередницькою діяльністю у сфері нерухомості, уповноважив його довіреністю на укладання договору купівлі-продажу та передав необхідні для придбання приміщень грошові кошти. Така угода була укладена, розрахунок здійснений. Про те, що одночасно з укладанням від його імені та виконанням договору купівлі-продажу ОСОБА_6 на виконання завдання співробітників органів внутрішніх справ додатково передав представникам продавця не обумовлені угодою кошти, позивачеві нічого не було відомо і на сутність правовідносин, що виникли між ним та КП ЕЛТЕЯ, ці обставини не впливають. Таким чином, оспорювана угода відповідає вимогам закону і не може бути визнана недійсною з підстав, зазначених позивачем.

Третя особа ОСОБА_6 до суду не зявився, за місцем реєстрації не проживає (а.с. 250, 251), фактичне його місцезнаходження невідоме, у звязку з чим про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом надання повістки житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання та публікації оголошення у пресі (а.с. 252).

Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20.03.2000 р. між позивачем КП ЕЛТЕЯ та відповідачем ОСОБА_7, від імені якого діяв на підставі довіреності третя особа ОСОБА_6, був укладений та нотаріально посвідчений оспорюваний у справі договір купівлі-продажу, за яким у власність покупця за ціну у розмірі 34.465, 00 грн., що дорівнювала інвентаризаційній вартості, переходили нежитлові приміщення № 76, 77 по пр. Героїв, 12 у м. Дніпропетровську (а.с. 10). Фактично за придбане майно директору КП ЕЛТЕЯ ОСОБА_2 було сплачено ОСОБА_6 35.000, 00 доларів США (а.с. 247).

Безпосередньо після укладання договору ОСОБА_2 та співзасновник КП ЕЛТЕЯ ОСОБА_1, що її супроводжував, були затримані співробітниками міліції за підозрою в отриманні хабара, під яким малася на увазі різниця між обумовленою договором та фактично отриманою сумами.

20.03.2000 р. за цим фактом була порушена кримінальна справа за ст. 168 ч. 3 КК України. У подальшому постанова про її порушення була скасована за ст. 100 КПК України, за результатами додаткової перевірки у порушенні кримінальної справи було відмовлено за ст. 6 п. 2 КПК України (а.с. 246).

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.

Так, оскільки оспорювана угода була укладена до 01.01.2004 р., до спірних правовідносин відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону 2003 р. підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції Закону 1963 р., практика застосування яких узагальнена Верховним Судом України в Постанові Пленуму від 28.04.1978 р. № 3 Про судову практику в справах про визнання угод недійсними.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач наполягає на тому, що оспорювана угода є недійсною як мнима, оскільки відповідач насправді не мав на увазі настання відповідних правових наслідків.

З такими доводами не можна погодитися, оскільки мнимою угодою у розумінні ст. 58 ЦК України в редакції Закону 1963 р. та п. 13 Постанові Пленуму ВСУ від 28.04.1978 р. № 3 Про судову практику в справах про визнання угод недійсними є така, що завідомо для всіх сторін укладається без наміру створити юридичні наслідки, по здійсненню якої сторони не вчиняють будь-яких дій.

В той же час у спірних правовідносинах щонайменше одна з сторін, а саме позивач, мала намір створення таких наслідків, та вчинила необхідні для цього дії. Так, заздалегідь було прийняте відповідне рішення про відчуження майна (а.с. 158), отримані документи, необхідні для нотаріального оформлення угоди (а.с. 159), підписаний договір та отримані грошові кошти (а.с. 247). Представники позивача також не заперечували, що дійсно мали намір продати нежитлові приміщення № 76, 77 по пр. Героїв, 12 у м. Дніпропетровську.

Також не можуть вважатися доведеними посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_7 не мав наміру створити юридичні наслідки, оскільки ця обставина останнім заперечувалася і окрім міркувань загального характеру підтверджується лише письмовими поясненнями та показаннями ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с. 7, 8, 234-237), які суд вважає сумнівними доказами, оскільки в матеріалах справи наявні показання та письмові пояснення тих же осіб протилежного змісту (а.с. 188-190, 195, 196). Крім того, ОСОБА_7 вчинив дії по виконанню спірної угоди, вступивши у володіння придбаним за нею майном та зареєструвавши його за собою.

За викладених обставин суд оцінює доводи позивача про мнимість оспорюваної угоди як такі, що не грунтуються на законі.

Доводи позивача про неналежний розрахунок за оспорюваною угодою не можуть бути прийняті до уваги як такі, що не обгрунтовують заявлені вимоги. Так, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків, як цього вимагає п. 2 Постанові Пленуму ВСУ від 28.04.1978 р. № 3 Про судову практику в справах про визнання угод недійсними. В той же час невиконання покупцем визначених ст. 224 ЦК України в редакції Закону 1963 р. обовязків, за умови його доведеності, тягне спеціальні правові наслідки, визначені ст. ст. 231, 232 ЦК України в редакції Закону 1963 р., що не повязані з недійсністю угоди.

Виходячи з наведеного суд вважає позовні вимоги такими, що не грунтуются на законі, та вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові втрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 48, 58, 224, 231, 232 ЦК України в редакції Закону 1963 р., ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про його апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано.

У випадку подання заяви про апеляційне оскарження, але не подання у двадцятиденний строк апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після закінчення такого строку.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя А.А. Мазниця