Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА копія

іменем України

„ 7 " квітня 2010 року апеляційний суд Житомирськоїобласті в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів:ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання Никончук О.О.,

з участю:сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 15 липня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_4 де ОСОБА_5, ОСОБА_6 про недійсність довіреності, договору дарування, визнання правочину удаваним, визнання укладеним договору довічного утримання та розірзання цього договору,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Просив визнати недійсними довіреність від 20 червня 2002 року на ім"я ОСОБА_6 та договір дарування від 27 червня 2002 року, за яким він подарував ОСОБА_5 123/400 частин жилого будинку № 24 по пров.Пивоварному у м.Житомирі, встановити, що договір дарування є удаваним, визнати, що фактично був укладений договір довічного утримання та розірвати цей договір. При цьому посилався на те, що у нього з дочкою була домовленість укласти договір довічного утримання. У зв"язку з поганим станом здоров"я та поганим зором він', не усвідомлюючи наслідків вчиненої дії, підписав довіреність. При цьому вважав, що уповноважує ОСОБА_6 укласти від його імені саме договір довічного утримання. З липня 2004 року донька ОСОБА_5 не виконує взяті на себе зобов'язання за договором довічного утримання. Саме в цей час йому стало відомо про укладення договору дарування.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 15 липня 2009 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про недійсність довіреності, договору дарування, визнання правочину удаваним, визнання укладеним договору довічного утримання та розірвання цього договору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушував питання про скасування рішення з ухваленням нового - про задоволення його вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначав, що суд не дав належної оцінки обставинам справи та зібраним доказам.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть 9 серпня 2009 року ОСОБА_3 помер. Згідно зі ст.37 ЦПК до участі у справі в якості правонаступника померлого залучено його сина ОСОБА_4.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2002 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу було посвідчено довіреність, згідно якої позивач ОСОБА_3 уповноважував ОСОБА_6 подарувати належну йому частину будинку по пров.Пивоварному,24 у м.Житомирі ОСОБА_5 (а.с.8).

На підставі цієї довіреності 27 червня 2002 року між ОСОБА_6, який діяв бід імені ОСОБА_3, та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_3 подарузаз ОСОБА_5 123/400 частин жилого будинку № 24 по пров.Пивоварному у м.Житомирі (а.с.9).

Обгрунтовуючи свої вимоги про визнання довіреності недійсною, позивач посилався на те, що відповідачі ввели його в оману. Тобто, вимоги заявлено з підстав, передбачених ст.57 ЦК (в редакції 1963 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Вирішуючи спір в цій частині вимог суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову не було, виходячи з наступного.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що укладається.

Згідно з ч.І ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідачі повідомляли йому будь-які відомості, що не відповідали дійсності або замовчували обставини, що мали істотне значення для укладення довіреності.

Твердження позивача спростовані поясненнями в суді нотаріуса, який посвідчував довіреність.

Обгрунтованим також є рішення суду в частині вимог про визнання недійсним договору дарування, визнання укладеним договору довічного утримання та розірвання цього договору, виходячи з наступного.

Відповідно до ухвали Богунського райсуду м.Житомира від 14 травня 2003 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання права власності на господарські будівлі та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про розподіл домоволодіння і встановлення конкретного порядку користування земельною ділянкою затверджено мирову угоду в даній справі. Однією із умов зазначеної угоди є визнання за ОСОБА_5 права власності на 328/800 ід. частин будинковолодіння № 24 по пров. Пивоварному у м.Житомирі (а.с.53). Зазначені 328/800 частин відповідають 164/400 частинам цього ж будинку: в тому числі 123/400 - подаровані за оспорюваним в цій справі договором дарування та 41/400 - належні відповідачці в порядку спадкування.

Зазначене судове рішення є чинним і жодною із сторін, в тому числі і ОСОБА_3, не оскаржено. Тому відповідно до ч.З ст.61 ЦПК ці обставини повторному доказуванню не підлягають.

Про намір позивача укласти саме договір дарування свідчить і зміст проекту мирової угоди в цій справі, підписаного ОСОБА_3 Відповідно до п. 1 вказаної угоди останній визнав належність ОСОБА_5 287/800 частин спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину та договору дарування (а.с.51).

З матеріалів справи вбачається, що інший договір дарування на користь відповідачки ОСОБА_5 не укладався.

Тобто, наведене свідчить також і про те, що позивачеві ще у 2003 році було достовірно відомо про відчуження належної йому частини будинку саме на підставі договору дарування, а не за договором довічного утримання. Проте, будь-яких дій, які б свідчили про невизнання цієї угоди він не вчиняв.

За таких обставин підстав для визнання недійсними довіреності та договору дарування не було.

Інші заявлені позивачем вимоги, а саме, про визнання укладеним договору довічного утримання та розірвання цього договору, є похідними від вказаних вище вимог. А тому вони також задоволенню не підлягали.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючисьст.ст.209,307,308,313-315 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 15 липня 2009 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: