Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-268/10
Р І Ш Е Н Н Я

(заочне, в порядку гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого судді Мазниці А.А.

При секретарі Ковальській Т.Г.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи КП Дніпропетровське МБТІ, ОСОБА_2, про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка у березні 2006 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обгрунтування заявлених вимог послалася на те, що будинок А-1 у домоволодінні по вул. Городній, 68 у м. Дніпропетровську був зведений її свекром ОСОБА_3 на виділений йому для цієї мети земельній ділянці площею 680 кв.м. на підставі дозволу Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська, оформленого рішенням від 28.03.1961 р. № 318, втім зазначений будинок не був введений в експлуатацію, право власності на нього не реєструвалося. У подальшому ОСОБА_3 без отримання відповідних дозволів звів на згаданій земельній ділянці інше нерухоме майно - житловий будинок Б-1 з прибудовами Б1-1, Б2-1, Б3-1 і тамбуром б1-1, гараж Ж, сараї Д, ОСОБА_4 його смерті, що настала 20.01.1986 р., домоволодіння було успадковане шляхом фактичного вступу у володіння та користування ним дружиною померлого ОСОБА_5 та їх сином ОСОБА_6, що був чоловіком позивачки. Документально право на спадщину при цьому оформлене не було. 11.03.1993 р. ОСОБА_7 померла, її єдиним спадкоємцем був ОСОБА_6, що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, але документально своє право не оформив. 08.12.2001 р. ОСОБА_6 помер. Згідно заповіту його єдиним спадкоємцем, а отже і власником спірного майна в порядку спадкування, є позивачка.

На підставі викладеного позивачка просила суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок А-1 жилою площею 20,1 кв.м., загальною площею 43,0 кв.м., житловий будинок Б-1 з прибудовами Б1-1, Б2-1, Б3-1 і тамбуром б1-1 (приміщення 2-1 2-6, 3-1, 3-2) жилою площею 50,7 кв.м., загальною площею 74, 4 кв.м., гараж Ж, сараї Д, К у домовлодінні по вул. Городній, 68 у м. Дніпропетровську, а також зобовязати відповідача розглянути питання про введення їх до експлуатації.

Раніше ухвалене у даній справі заочне рішення було скасоване ухвалою суду від 16.03.2007 р. у звязку з нововиявленими обставинами (а.с. 57).

У судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав.

Відповідач явку свого представника до суду не забезпечив, останній про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 129 ,130), що є підставою для заочного розгляду справи.

Треті особи КП Дніпропетровське МБТІ та ОСОБА_2 явку своїх представників для участі у судовому засідання не забезпечили, позов останньої залишений судом без розгляду.

Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська від 28.03.1961 р. № 318 ОСОБА_3 було надане право будівництва індивідуального будинку на земельній ділянці по вул. Городній, 68 у м. Дніпропетровську (а.с. 21). Як вбачається з технічного паспорту домоволодіння, у 1951 р. в ньому був побудований жилий будинок А-1, у 1960 р. жилий будинок Б-1, у 1980 р. сарай Д (а.с. 10).

Відповідно до записів у домовій книзі (а.с. 13, 14), ОСОБА_3 проживав у спірному домоволодінні та був зареєстрований у ньому з 07.12.1957 р. до дня смерті, що настала 20.01.1986 (а.с. 15). Також зі змісту згаданої книги вбачається, що у спірному домоволодінні проживали та були зареєстровані ОСОБА_7, дружина ОСОБА_3, в період з 25.05.1956 р. до дня смерті, що настала 11.03.1993 р. (а.с. 16), та їх син ОСОБА_8 в період з 08.10.1976 р. до дня смерті, що настала 08.12.2001 р. (а.с. 17).

ОСОБА_8 та позивачка ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.18). Як вбачається з довідки квартального комітету (а.с. 22), позивачка, будучи прописаною за іншою адресою, в період з 1984 р. фактично проживала у спірному домоволодінні, а з 21.01.2002 р. зареєструвала своє місце проживання у ньому (а.с 11/об.).

ОСОБА_4 смерті ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 спадкові справи не відкривалися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 48). ОСОБА_8 21.09.2001 р. склав заповіт, яким розпорядився всім своїм майном на користь позивачки ОСОБА_1 (а.с. 19, 48).

Як вбачається з технічного паспорту спірного домоволодіння (а.с. 6-10), окрім вищезазначених будівель у ньому наявні самовільно побудований у 2000 р. сарай К, самовільно побудовані у не зазначений період часу гараж Ж, сарай Д. Згідно технічному висновку ТОВ Стройкомплекс, спірні будівлі відповідають будівельним, архітектурним та санітарним нормам і придатні для подальшої експлуатації (а.с. 27-32). Право власності на домоволодіння № 68 по вул. Городній у м. Дніпропетровську ні за ким не зареєстроване (а.с. 35).

Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Так, оскільки спірне майно було зведене без належних проекту та узгоджень, а також не було ведене до експлуатації та зареєстроване, його належить вважати самовільним. Згідно ст. 105 ЦК України в редакції Закону 1963 р., що діяв на час будівництва спірного майна та переходу права власності на нього в порядку спадкування, громадянин не набував право власності на самовільно побудоване (перебудоване) ним майно та був позбавлений можливості розпорядження ним. У розумінні цивільного законодавства таке майно належить вважати сукупністю будівельних матеріалів, використаних під час його створення, а додатковим (акцесорним) правом до права власності на ці матеріали є право на надання правомочності самовільно зведеному нерухомому майну.

Оскільки ОСОБА_3 заповіт не складався, спадщина після його смерті, до складу якої входило зокрема право на будівельні матеріали, з яких зведене спірне домоволодіння, на підставі ст. ст. 524, 529, п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України у чинній на той час редакції Закону 1963 р. була фактично прийнята у рівних частках його дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8, що проживали разом з ним. З аналогічної правової підстави частка, що належала ОСОБА_8, після її смерті перейшла в порядку спадкування до її сина ОСОБА_8, спадкоємцем всього майна якого є позивачка.

За викладених обставин суд доходить висновку про те, що до позивачки в порядку спадкування за заповітом перейшло право власності на будівельні матеріали, з яких зведене спірне домоволодіння, а також акцесорне до нього право на звернення до суду в порядку ст. 376 ЦК України з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, зведене з цих матеріалів.

Відповідно до ст. 376 ЦК України на вимогу власника або користувача земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З урахуванням положень зазначеної норми, а також приймаючи до уваги, що земельна ділянка, на якій зведене спірне майно, виділялася для цієї мети особі, правонаступником якої є позивачка, згідно технічному висновку основні конструкції спірних будівель відповідають нормативним вимогам та можуть експлуатуватися за призначенням, порушень прав інших осіб у звязку з самовільним будівництвом не вбачається (а.с. 23-26) і сторони на такі обставини не посилалися, суд вважає позовні вимоги в частині визнання права власності обгрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд також приймає до уваги, що за змістом ст. ст. 375, 376 ЦК України попереднє введення самовільно побудованого (реконструйованого) майна до експлуатації, на відміну від порядку, визначеного ст. 331 ЦК України, не є необхідною передумовою для визнання права власності на нього у судовому порядку.

Доводи третьої особи ОСОБА_2 про те, що вона, будучи дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_7, а отже рідною сестрою ОСОБА_8, як спадкоємець першої черги також приймала спадщину після смерті батьків, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт прийняття нею спадщини не підтверджений будь-якими доказами. Посилання третьої особи ОСОБА_2 на те, що ? частина спірного домоволодіння належала ОСОБА_7 як її частка у спільному майні подружжя, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки немає підстав вважати, що остання за життя претендувала на цю частку, а також зазначена обставина не впливає на остаточне рішення у справі, оскільки у будь-якому випадку все майно після смерті батьків було успадковане ОСОБА_8, спадкоємцем його є позивачка.

Позовні вимоги в частині зобовязання вичнити дії задоволенню не підлягають, оскільки станом на час розгляду справи вирішення таких питань не віднесене до компетенції відповідача.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 105, 524, 529, 549 ЦК України в редакції Закону 1963 р., ст. ст. 375, 376 ЦК України в редакції Закону 2003 р., ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 224-226 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на самовільно побудовані та перебудовані у домовлодінні по вул. Городній, 68 у м. Дніпропетровську житловий будинок А-1 жилою площею 20,1 кв.м., загальною площею 43,0 кв.м., житловий будинок Б-1 з прибудовами Б1-1, Б2-1, Б3-1 і тамбуром б1-1 (приміщення 2-1 2-6, 3-1, 3-2) жилою площею 50,7 кв.м., загальною площею 74, 4 кв.м., гараж Ж, сараї Д, К.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В порядку розподілу судових витрат стягнути на користь ОСОБА_1 з Виконкому Жовтневої районної у м. Дніпропетровську Ради 174, 08 грн. судового збору.

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному апеляційному порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, що може бути подана протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення. Без попереднього подання такої заяви заочне рішення оскарженню відповідачем в апеляційному порядку не підлягає.

У випадку відмови в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, воно може бути оскаржене відповідачем у загальному апеляційному порядку, при цьому строк апеляційного оскарження відраховується з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги , якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, що брали участь у справі, втім не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А.А. Мазниця