Жовтневий районний суд м.Кривого Рогу
Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу у складі:
головуючого-судді: Шум Л.І.;
при секретарі: Токарєвій Т.І.;
за участі позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, -
Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з позовом про розподіл спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбана нерухомість у вигляді однокімнатної квартири. Станом на теперішній час шлюбні відносини припинені, а тому ставить питання про поділ спільного сумісного майна подружжя у судовому порядку, оскільки добровільно вирішення питання не можливе.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обємі, просив суд їх задовольнити, розділивши спільне сумісне майно між ним та ОСОБА_2 у рівних частках, визнавши за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, вказавши на те, що незалежно від того, що кошти на придбання квартири надані батьком відповідача він має право на ? частину нерухомості.
Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову просив задовольнити, вказавши на достатні правові підстави до задоволення позовних вимог, оскільки згідно ст. 60 Сімейного кодексу України вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Угоди про добровільний поділ майна - квартири, яка знаходиться за адресою: місто Кривий Ріг, мікрорайон 5-й Зарічний, будинок № 79 (сімдесят дев'ять)АДРЕСА_2 (сто три) і є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 не досягнуто. Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя»: «Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкового з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбаченім ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності».
Вислухав сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності зібрані докази, суд рахує, що позов не підлягає задоволенню за наступними підставами.
У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1987 року по 2007 рік, що підтверджується свідоцтвами про укладення шлюбу та про розірвання шлюбу.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 грудня 1994 року відповідач придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Позивач ставить питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, нажитого під час шлюбу, а саме - квартири АДРЕСА_1.
Згідно із ст. 60 сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Виключенням становлять випадки передбачені в ст. 57 Сімейного кодексу України, а саме: майно, набуте одним з подружжя до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Позивач не оспорював джерело походження грошових коштів для придбання квартири, що дає підстави вважати, що квартира придбана за грошові кошти, які надані на підставі дарунку.
Факт походження грошових коштів, а саме отримання ОСОБА_4 в якості винагороди за виконану роботу у Канаді, суд знаходить належним, що підтверджується копією закордонного паспорту виданого на імя ОСОБА_4 з відміткою.
Вирішуючи питання про характер взаємин, грошових зобовязань між відповідачем та ОСОБА_4, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до положень Цивільного кодексу України (в ред. 1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.
Істотними умовами договору позики (в даному випадку займу) є строковість, обсяг майна (грошей). Окрім того, форма договору порушена.
У судовому засіданні наголошено, що грошові кошти надавались відповідачу для придбання нерухомості, обовязків їх повернення не оговорювались. За викладених обставин, між ОСОБА_4 та відповідачем виникли правовідносини наближені до договору дарування.
Таким чином, суд знаходить можливим застосування положень ст. 57 Сімейного кодексу України, відповідно квартира АДРЕСА_1 не являється спільною сумісною власністю сторін, оскільки джерелом придбання обєкту нерухомості являються даровані кошти.
Одночасно, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідачем понесені витрати у ромзірі 1200,00 грн, що підтверджені розрахунковою квитанцією № 0005277 від 14.04.2010 р.
Частиною 1 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, що передбачає свободу в наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві посилання позивача є необґрунтованими, та відповідно такими, що задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214 ЦПК України, ст. 60,57 СК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного сумісного майна подружжя - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, повязані з проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 1200 гривень 00 коп.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту оголошення рішення.

Суддя Шум Л.І.