Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

"30" червня 2010 року апеляційний суд Житомирської області

в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів:ОСОБА_1,ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання Никончук О.О. ,

з участю позивачки

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Богунськогорайонного суду м.Житомира від 24 лютого 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства „Аптека №209", ОСОБА_4 про скасування наказу, визнання права на прийняття на роботу, зобов'язання укласти трудову угоду, стягнення збитку у формі упущеної вигоди,

встановив:

У червні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнювала. Просила визнати незаконним та скасувати наказ по КП „Аптека № 209" від 10 листопада 2008 року про прийняття на роботу ОСОБА_4, визнати за нею право бути прийнятою на роботу в якості фармацевта без категорії в КП „Аптека № 209", зобов"язати керівництво підприємства укласти з нею трудовий договір, стягнути на її користь збитки у формі упущеної вигоди в розмірі середнього заробітку за період з 10 листопада 2008 року по час поновлення на роботі та 3640 грн. на відшкодування моральної шкоди. При цьому посилалася на те, що у червні 2008 року була звільнена з посади провізора КП „Аптека № 209" за п.1 ст.40 КЗпП. У листопаді цього ж року на роботу в якості фармацевта було прийнято відповідачку ОСОБА_4 Позивачка вважала, що відповідно до ст.42-1 КЗпП вона має право на зайняття вказаної посади, оскільки кваліфікація фармацевта охоплюється кваліфікацією провізора про введення зазначеної посади відповідач їй не повідомив. Порушенням, на думку позивачки, її трудових прав, їй заподіяно моральну шкоду. Вимоги про стягнення упущеної вигоди позивачка обгрунтовувала ст.22 ЦК.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2010 року ОСОБА_3 відмовлено в позові до комунального підприємства „Аптека №209", ОСОБА_4 про скасування наказу, визнання права на прийняття на роботу, зобов'язання укласти трудову угоду, стягнення збитку у формі упущеної вигоди за безпідставністю вимог.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення її позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи. Зокрема зазначає, що суд не звернув уваги на неповідомлення її про поворотне прийняття на роботу. Вважає, що наданим нею доказам у справі судом дана неправильна оцінка.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 37 від 13 червня 2008 року ОСОБА_3 була звільнена з посади провізора КП „Аптека №209" за скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.4 0 КЗпП (а.с.8) .

Законність звільнення із зазначених підстав позивачка не оспорювала.

У зв'Язку із затвердженням нового штатного розпису наказом №79 від 10 листопада 2008 року по КП „Аптека №209" із вказаної вище дати на посаду фармацевта прийнято відповідачку ОСОБА_4 (а.с.65,66) .

Відповідно до ч.І ст.42-1 КЗпП працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених п.1 ст.40 цього Кодексу, протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Тобто, таке право наступає лише у тому разі, коли працівник за своєю спеціальністю і кваліфікацією відповідає вимогам, які встановленні чинними кваліфікаційними характеристиками.

Відмовляючи ОСОБА_3 в позові, суд першої інстанції виходив з того, що посади фармацевта і провізора не підпадають під ознаку аналогічної кваліфікації.

Проте, з таким висновком погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до копії диплома А-11 № 148677 позивачка у 1982 році закінчила Запорізький медичний інститут за спеціальністю „фармація" і їй присвоєно кваліфікацію провізора (а.с.37).

Відповідачка ОСОБА_4 у червні 2001 року після закінчення Житомирського фармацевтичного училища за спеціальністю „фармація" здобула кваліфікацію фармацевта і отримала диплом молодшого спеціаліста (а.с.34).

Відповідно до Класифікатора професій ДК 003:2005 № 375 від 26 грудня 2005 року професія фармацевта значиться під кодом 3228, провізора - під кодом 2224.2. Тобто, зазначені посади визначені як окремі. Проте, це не дає підстав категорично стверджувати про їх різну кваліфікацію (зокрема, у співвідношенні посад провізора до фармацевта).

Поняття терміну „кваліфікація" передбачає здатність працівника виконувати завдання та обов'язки відповідної роботи. Кваліфікація визначається рівнем освіти та спеціалізацією.

Кваліфікаційний рівень робіт, що виконуються, визначається залежно від вимог до освіти, професійного навчання та практичного досвіду працівників, здатних виконувати відповідні завдання та обов"язки. Ця ознака визначає професії, залежно від рівня кваліфікації (високої, середньої, низької).

Так, професії, яким відповідає кваліфікація за дипломом молодшого спеціаліста, бакалавра, спеціаліста, передбачають знання в одній чи більше галузях природничих, технічних чи гуманітарних наук. їх професійні завдання полягають у виконанні спеціальних робіт, пов"язаних із застосуванням положень та використанням методів відповідних наук.

Професії, яким відповідає кваліфікація за дипломом про вищу освіту, що відповідає рівню спеціаліста, магістра, передбачають високий рівень знань в галузі фізичних, математичних, технічних, біологічних, агрономічних, медичних чи гуманітарних наук. їх професійні завдання полягають у збільшенні існуючого обсягу знань та вимагають від працівника виконання більш широкого кола робіт та їх підвищеної складності.

Тобто, працівники з вищою освітою володіють більш широким колом знань та можуть виконувати роботи різного рівня кваліфікації: як низького, так і високого.

В даному випадку професія фармацевта передбачає наявність у працівника неповної вищої освіти. Проте, зважаючи на викладене вище, це не дає підстав вважати, що працівник з вищою освітою не може обіймати вказану посаду.

Враховуючи, що позивачка має вищу освіту за спеціальністю „фармація", має певний досвід роботи, її кваліфікаційний рівень дозволяв їй обіймати посаду фармацевта. Зазначені обставини підтверджуються також і повідомленням центрального комітету профспілки працівників охорони здоров"я України (а.с.67).

Тому висновок суду про те, що посада провізора не є аналогічною посаді фармацевта за кваліфікацією, є помилковим, а вимоги позивачки про її право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу - обгрунтовані.

Разом з тим, судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано наступне.

Згідно з ч.І ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом 17 червня 2009 року (а.с.3).

Початок перебігу строку, коли вона дізналася про порушення своїх трудових прав, позивачка пов"язувала з 1.06.2010 року - днем отримання відповіді від КП „Аптека №209" про прийняття на роботу іншого працівника. Проте, такі твердження - безпідставні.

Як вбачається із акту перевірки територіальної державної інспекції праці у Житомирській області від 6 лютого 2009 року позивачка звернулася до вказаної інспекції із заявою щодо перевірки дотримання законодавства про працю у КП „Аптека №209" 28 січня 2009 року (а.с.43,44). Зміст цього акту свідчить про те, що об"єктом перевірки була в тому числі і правильність введення в штатний розпис аптеки з 1.11.2008 року посади фармацевта та прийняття на роботу іншого працівника. З даного питання інспекцією зроблено висновок про відсутність порушень трудового законодавства. Сама позивачка під час розгляду справи в апеляційному суді не заперечувала факт звернення із заявою до зазначеної інспекції з приводу перевірки обгрунтованості відмови їй у праві поворотного прийняття на роботу.

Отже, вже 28 січня 2009 року позивачці було достовірно відомо про порушення своїх прав. Проте, вона звернулася до суду майже через два місяці після закінчення строку звернення до суду, визначеного законом.

Будь-яких поважних причин, які б свідчили про поважність причин пропуску цього строку та перешкоджали вчасно звернутися до суду, позивачка не вказала та доказів про це не надала. Намагання, як зазначала позивачка, добровільно врегулювати спір та звернення до прокуратури (а.с.50) суд не визнає поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки це не перешкоджало їй у встановленому законом порядку захистити свої права в суді.

Крім того, визнаючи відсутність підстав для поновлення ОСОБА_3 пропущених строків звернення до суду, апеляційний суд також враховує і те, що з часу прийняття на роботу відповідачки ОСОБА_4 пройшов тривалий час - півтора року. Тому актуальність цього питання значно зменшилась. Також судом враховується, що за станом здоров"я (інвалідністю 2 групи та необхідністю створення їй особливих умов праці і забороною виконувати тяжку фізичну роботу (а.с.51,48) та у зв"язку з характером роботи на посаді фармацевта, пов'Язаної із постійним рухом та фізичним навантаженням, виконання позивачкою обов'язків фармацевта могло б негативно вплинути на стан її здоров'я, що є недопустимим, та викликало б певні незручності для підприємства- роботодавця.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від б листопада 1992 року з відповідними змінами та доповненнями, якщо місячний чи тримісячний строк звернення до суду пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

За наведених обставин та відповідно до п.З ч.І ст.209 ЦПК рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові за пропуском строку звернення до суду.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.209,307,309,313,314,

316 ЦПК України , суд

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2010

року скасувати, ухваливши нове.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до

комунального підприємства „Аптека №209", ОСОБА_4

Олександрівни про скасування наказу, визнання права на прийняття

на роботу, зобов'язання укласти трудову угоду, стягнення збитку

у формі упущеної вигоди з пропуском строку звернення до суду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду

України протягом двох місяців з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: