Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-1066/10
20 липня 2010 року Жовтневий районний суд
Головуючого судді Мазниці А.А.
При секретарі Ковальській Т.Г.
Позивача ОСОБА_1
Відповідача ОСОБА_2
Відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4
Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та відшкодування моральної шкоди, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Жовтневого району м. Дніпропетровська, про визнання правочину дійсним та визнання правочину недійсним, -
У червні 2009 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 особисто та як законного представника неповнолітньої ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_6, третя особа орган опіки та піклування Жовтневого району м. Дніпропетровська, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 1996 р. є власником квартири АДРЕСА_1. У 1998 до нього звернувся син його дружини ОСОБА_4 з проханням пожити тимчасово у зазначеній квартирі разом з дружиною та дочкою, на що ОСОБА_3 дав згоду. У 2005 р. останній порушив питання про звільнення квартири. У 2008 р. з неї виселився ОСОБА_4, втім ОСОБА_2 з дітьми залишити квартиру відмовилася, замінила замки на вхідних дверях і почала чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні нею. Вбачаючи у цьому порушення свого права власності, позивач просив суд виселити ОСОБА_2 разом з дітьми зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.
У серпні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Жовтневого району м. Дніпропетровська, про визнання правочину недійсним. В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що з квітня 1993 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого вони мають двох дочок ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Під час подружнього життя житлове питання ними вирішене не було, на протязі 13 останніх років вони проживали без реєстрації у квартирі ОСОБА_3 АДРЕСА_2 і набули право користування нею. При цьому, на думку ОСОБА_2, відбувся родинний обмін житла, оскільки до зазначеної квартири вони за згодою родичів переїхали з раніше займаної квартири АДРЕСА_3, 1/3 частина якої була набута у власність її чоловіком ОСОБА_4 в порядку приватизації. У липні 2008 р. ОСОБА_4 залишив сімю та виїхав зі спірної квартири, а у серпні 2009 р. ОСОБА_2 довідалася, що ОСОБА_3 здійснив відчуження квартири на користь ОСОБА_1 Вважаючи, що при цьому були порушені права неповнолітніх дітей щодо користування жилим приміщенням, ОСОБА_2 з урахуванням уточнення заявлених вимог (а.с. 75-78) просила суд визнати дійсним договір родинного обміну житловою площею, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 03.08.2009 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
Ухвалою суду від 24.11.2009 р. зазначені позови були обєднані в одному провадженні, позов ОСОБА_2 як заявлений пізніше був визнаний зустрічним (а.с. 25).
24.11.2009 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з самостійними вимогами, в обгрунтування яких зазначила, що 03.08.2009 р. між нею та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, за яким у її власність перейшла спірна квартира АДРЕСА_4. З моменту придбання даної квартири у ній проживає ОСОБА_2, що права користування або будь-якого іншого права щодо даної квартири не має, втім виселятися з неї відмовляється. Вбачаючи у цьому порушення свого права власності, ОСОБА_1 просила суд таке порушення усунути шляхом виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири та стягнути з останньої на її користь 40.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням права власності (а.с. 67, 68).
Під час розгляду справи позов ОСОБА_3 був за його заявою залишений без розгляду, оскільки він, здійснивши відчуження спірної квартири, перестав бути її власником та позбувся права вимоги у спірних правовідносинах, при цьому позов ОСОБА_1 як аналогічний раніше заявленим вимогам ОСОБА_3 був визнаний первісним (а.с. 100).
У судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені нею вимоги підтримала у повному обсязі, на їх задоволенні наполягала. Зустрічний позов ОСОБА_2 не визнала, проти його задоволення заперечувала.
ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнала, на задоволенні зустрічного позову наполягала.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов ОСОБА_2 не визнали, посилаючись на його безпідставність. Щодо позову ОСОБА_1 пояснили, що вважають його таким, що підлягає задоволенню.
Орган опіки та піклування явку свого представника до суду не забезпечив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 111).
Заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_4 перейшла у власність ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.1996 р. та зареєстрована за ним (а.с. 10).
ОСОБА_4 є сином дружини ОСОБА_3, та з 24.04.1993 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с. 40), від якого вони мають двох дітей дочок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 42), та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 41).
З 1998 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 разом з дітьми з дозволу ОСОБА_3 проживали у спірній квартирі, не будучи у ній зареєстрованими, при цьому ОСОБА_2 залишалася зареєстрованою за попереднім місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_5, діти будь-якої реєстрації не мали (а.с. 14/зв).
У липні 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинили подружнє життя та спільне проживання, ОСОБА_4 зі спірної квартири виїхав.
03.08.2009 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, за яким спірна квартира АДРЕСА_4 перейшла у власність останньої та станом на час розгляду справи зареєстрована за нею (а.с. 69-71). При цьому ОСОБА_2 разом з дітьми продовжує проживати у зазначеній квартирі.
Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного.
Так, оскільки відповідачка ОСОБА_2 не є родичем власника спірної квартири ОСОБА_3, не проживала разом з ним в одному жилому приміщенні, не вела з ним спільного господарства, письмовий договір найму з нею не укладався, немає підстав вважати, що вона та її діти у встановленому законом порядку набули право користування зазначеною квартирою. Виходячи з наведеного відсутні підстави для висновку про те, що шляхом укладання оспорюваного договору купівлі-продажу від 03.08.2009 р. були порушені права неповнолітніх дітей, а вимоги зустрічного позову в частині визнання зазначеного договору недійсним є необґрунтованими. Також не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи вимоги зустрічного позову в частині визнання дійсним договору родинного обміну жилою площею, оскільки такий правочин чинним законодавством не передбачений, відповідачі за зустрічним позовом його укладання заперечували.
З урахуванням викладеного суд оцінює зустрічний позов як безпідставний та вважає за необхідне в його задоволенні відмовити у повному обсязі.
Згідно ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сімї, інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
Виходячи з положень зазначених норм, а також приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 є зареєстрованим власником спірної квартири АДРЕСА_4, правові підстави для проживання ОСОБА_2 у зазначеній квартирі відсутні, факт її перебування у цій квартирі створює позивачці перешкоди у користуванні належним їй майном, суд вважає позовні вимоги в частині виселення відповідачки обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, виходячи з нижчевикладеного.
Так, згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до положень чинного цивільного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під такою шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже згадані обставини підлягають доведенню позивачем.
Таким чином, самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, закріплених у ст. ст. 10, 60 ЦПК України, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування, на загальних підставах. В той же час згідно матеріалам справи позивачка, надавши докази на підтвердження порушення її права, одночасно не підтвердила будь-якими доказами наявність в неї втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство повязує виникнення права на відшкодування моральної шкоди.
З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне у задоволенні позову в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовити як у недоведеній.
Згідно ст. 88 УПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення, пропорційно задоволеній частині позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 383, 391, 1167 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 88, 212-215 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 з квартири № 54 по вул. Новорічній у м. Дніпропетровську без надання іншого жилого приміщення.
У задоволенні решти вимог відмовити.
В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 38,50 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про його апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано.

У випадку подання заяви про апеляційне оскарження, але не подання у двадцятиденний строк апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після закінчення такого строку.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя А.А. Мазниця