Апеляційний суд Тернопільської області
Справа №2-107/10 Головуючий у 1-й інстанції Юрдига О.С.
Провадження № 22ц-309/2010 Доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючої - Парандюк Т.С.

суддів - Стефлюк О.Д., Храпак Н.М. при секретарі Гачинській М.В.

за участі апелянта ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 -ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 6 січня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_2 (у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_7) до ОСОБА_3, третьої особи - служби у справах дітей Тернопільської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю і вселення у квартиру, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи на стороні відповідача -ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», про припинення права власності на 1/2 частину спірної квартири, визнання права власності на вказану частину квартири, скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2009 року зазначений вище первинний позов пред'явила ОСОБА_8, посилаючись на те, що їй на праві власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 у М.Тернополі, яку вона успадкувала по смерті матері ОСОБА_9, проте відповідач ОСОБА_3 чинить їй перешкоди в користуванні належною їй частиною квартири.

У квітні 2009 року ОСОБА_3 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_8, третьої особи ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», про припинення права власності на 1/4 частину спірної квартири, визнання за ним права власності на цю частину квартири та скасування запису в реєстрі права власності на нерухоме майно.

5 серпня 2009 року було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_8 1/4 частину належної їй квартири подарувала своїй дочці ОСОБА_2, у зв'язку з чим, та на підставі заяви ОСОБА_8, суд визнав її правонаступником і допустив до участі у справі в якості позивача за первинним позовом та відповідача - за зустрічним.

У листопаді 2009 року ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах, та інтересах її неповнолітніх дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_7, уточнила зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_3 і просила усунути перешкоди в користуванні власністю, вселити її та дітей у спірну квартиру.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 6 січня 2010 року зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково і вирішено припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину у квартирі АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3.

Виплатити ОСОБА_2 компенсацію вартості її частки в розмірі 92520 грн., внесену ОСОБА_3 29.12.2009 р. платіжним дорученням №1 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Тернопільській області.

Зобов'язано ТзОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" скасувати запис №168 від 27.08.2009 р. в реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 права спільної часткової власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2. В решті позовних вимог відмовлено.

Також відмовлено в первинному позові ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задоволити, а в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта ОСОБА_2 та адвоката ОСОБА_5, які підтримують доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10, розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_3, суд виходив з того, що частка позивачки за первинним позовом ОСОБА_2 у спірній квартирі є незначною, квартира є неподільною, між сторонами склалися неприязні відносини,(що унеможливлює спільне користування нею обома сторонами), ОСОБА_2 ніколи у спірній квартирі не проживала, забезпечена житлом в даному населеному пункті, отже припинення її права власності на частину квартири не завдасть їй та членам її сім'ї істотної шкоди.

При цьому взято до уваги, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 іншого житла у м.Тернополі не має, спірна квартира необхідна йому та його малолітній дочці для проживання, а також, що ним внесено на депозит 92520 грн., що відповідає ринковій вартості 1/4 частини спірної квартири.

З цих же мотивів, та з врахуванням того, що ОСОБА_11 маючи право на 10,3 кв.м житлової площі, яка не може бути виділена в натурі, просить про її вселення у спірну квартиру, де найменша кімната має 10,6 кв.м, разом з двома синами віком 8 і 14 років, а це унеможливлює проживання осіб різної статі старших 9 років в одній кімнаті, - їй відмовлено в первинному позові.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони відповідають з вимогам закону і грунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до вимог ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння, користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна трикімнатна квартира АДРЕСА_4 (в даний час вул.Руська) у м.Тернополі, житловою площею 41,2 кв.м, у 1971 році була надана ОСОБА_9 на склад сім»ї з двох осіб, в т.ч. її сина ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_9 спірну квартиру успадкували її діти: син ОСОБА_3 на 3/4 частини одержав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, дочка ОСОБА_8 на 1/4 частину одержала свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки мала право на обов'язкову долю).

У квартирі зареєстровані і постійно проживають ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1. Іншого житла у них немає.

На підставі договору дарування від 5 серпня 2009 року ОСОБА_8 подарувала належну їй 1/4 частину спірної квартири ОСОБА_2, яка 27 серпня 2009 року за нею зареєстрована. 2 вересня 2009 року ОСОБА_2 разом зі своїми неповнолітніми синами ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у спірній квартирі зареєструвались.

Між тим, встановлено, що ОСОБА_2 разом з чоловіком та неповнолітніми дітьми постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4, де їм на праві власності належить 4/7 частини вказаної квартири. У спірній квартирі ніколи не проживала і не проживає в даний час. Цих обставин ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала.

За правилами частин 4 і 5 статті 319 ЦК власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересів суспільства.

Враховуючи наведене, суд обгрунтовано прийшов до висновку, що при обставинах, що склалися, спільне користування спірною квартирою не можливе. Вселення осіб різної статі (позивачки ОСОБА_2 з двома синами) в одну кімнату неможливе, а на більше вони не мають права; відносини між сторонами настільки зіпсовані, що проживання в одній квартирі може створювати постійно конфліктні ситуації, як між дорослими, так і між різними за віком дітьми, що є небезпечним, і може призвести до травмування психіки малолітніх дітей.

Підставно суд врахував і те, що у ОСОБА_2 з дітьми є інше повноцінне житло, а у ОСОБА_3 та його малолітньої дочки іншого житла немає, тому вселення у квартиру сторонніх осіб буде істотно обмежувати його право і свободу на вільне використання належної йому значно більшої частини квартири, ніж у протилежної сторони.

Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною та не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння та користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть значної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї Всі обставини, за яких слід припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину спірної квартири знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, сума ринкової вартості вказаної частини квартири внесена на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації у Тернопільській області 29 грудня 2009 року.

Доводи апелянта, що спільне користування квартирою можливе, адже ОСОБА_3 є її дядьком, і вона не збирається з ним сваритись, не може бути взято до уваги, оскільки в судовому засіданні встановлено, що жодних стосунків вони, як родичі, не підтримують, відносини між ними є неприязними. Та про це свідчить і наявність даної справи.

Не заслуговують на увагу і доводи, що суд неправильно застосував норми матеріального права, не взяв до уваги судову практику в подібних спорах, дав неправильну оцінку показам свідків та іншим доказам, зокрема, що стосується відсутності іншого житла у ОСОБА_3 та повноцінного житла у апелянта і членів її сім'ї. Дані доводи не відповідають дійсності і спростовані матеріалами справи. Суд детально з'ясував всі обставини по справі, здобутим доказам дав об'єктивну правову оцінку.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу відповідно до ст.308 ЦПК слід відхилити і залишити рішення без змін.

Керуючись ст.307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 6 січня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_1