Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

"14" квітня 2010 року апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів: Павицької Т.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового

засідання Никончук 0.0.

з участю: сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду від 12 січня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Коростенської міської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_4 про поновлення строку для звернення до суду, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору дарування,

встановив:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив. Просив поновити строк для звернення до суду, визнати недійсними: свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 квітня 1998 року, видане ОСОБА_5; та договір дарування від 14 квітня 1998 року, за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 1/2 частину жилого будинку №18 по вул.Гетьмана Виговського (нині вул.Сосновська) у м.Коростені. При цьому посилався на те, що він фактично прийняв спадщину на вказану частину будинку після смерті батька ОСОБА_7, померлого 19 квітня 1983 року, оскільки проживав у цьому жилому приміщенні. У 2008 році він випадково дізнався про те, що спадщину прийняла лише мати, яка померла у 2002 році, і яка подарувала спірний будинок відповідачу ОСОБА_2 Вважає, що нотконторою порушено вимоги закону при оформленні спадщини та посвідченні договору дарування.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 12 січня 2010 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 строк для звернення до суду. Визнано частково недійсними в тій частині спадкового майна, на яку ОСОБА_3 має право: свідоцтво про право на спадщину за законом, виданеКапітанчук ОСОБА_8 14 квітня 1998 року після смерті ОСОБА_9 та договір дарування ОСОБА_9 ОСОБА_5 ОСОБА_10 1/2 частини будинку по вул. Сосновського у м.Коростені від 14 квітня 1998 року. В задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає, що підстав для поновлення строку для звернення до суду не було. Позивачу було відомо про оформлення спадщини матір"ю та про дарування будинку йому. Суд не дав належної оцінки показам свідків. Вважає, що висновки суду про порушення нотаріусом вимог закону не відповідають обставинам справи.

До апеляційної скарги приєднався ОСОБА_4

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що батько сторін ОСОБА_9 помер 19 квітня 1983 року (а.с. 60).

Після його смерті відкрилася спадщина на належну спадкодавцю 1/2 частину жилого будинку № 18 по вул.Гетьмана Виговського (нині вул.Сосновська) у м.Коростені (а.с.60-61).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 квітня 1998 року спадщину після померлого прийняла його дружина - мати сторін ОСОБА_5 (а.с.61).

В той же день (14.04.1998 року) ОСОБА_5 подарувала 1/2 частину спадкового будинку своєму синові - відповідачу ОСОБА_2 (а.с.11).

Задовольняючи вимоги позивача, суд виходив з того, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду, оскільки про своє порушене право дізнався у липні 2008 року та нотаріусом при посвідченні оспорюваних правовстановлюючих документів порушено вимоги закону.

Проте з такими висновками суду погодитись неможливо.

Згідно з ч.1 ст.529 ЦК (в редакції 1963 року) спадкоємцями першої черги за законом є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Обгрунтовуючи свої висновки, суд послався на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року, яка на час виникнення спірних правовідносин не діяла.

В даному випадку слід було керуватися положеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами від 31 жовтня 1975 року, відповідно до п.124 якої свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК в редакції 1963 року). Одним із доказів вступу в управління чи володіння майном може бути запис в паспорті спадкоємця або будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що дружина померлого спадкодавця ОСОБА_5 та його син - позивач ОСОБА_3 прийняли спадщину після його смерті, оскільки були зареєстровані в спадковому будинку.

Проте, за видачею свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори звернулася лише дружина спадкодавця. З матеріалів справи вбачається, що оспорюване свідоцтво було видане останній через п'ятнадцять років з моменту відкриття спадщини.

Згідно з п.123 Інструкції видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Позивач не реалізував своє право як спадкоємець. Тому в даному випадку нотаріусом вимоги закону не були порушені.

Разом з тим, позивач не надав доказів на підтвердження існування у нього будь-яких перешкод для звернення до нотаріальної контори для оформлення спадщини. Із змісту п.125 Інструкції випливає, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину не зобов'язаний був встановлювати коло спадкоємців, а лише повинен перевірити можливість оформлення спадщини особами, що подали заяви про видачу свідоцтва. Тому висновки суду про порушення нотаріусом вимог закону є безпідставними.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що про оспорювані документи дізнався лише у липні 2008 року.

Проте такі твердження позивача не підтверджені доказами та спростовуються наступними доказами.

Допитана судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що про оспорювані свідоцтво та договір позивачеві було відомо з 8 травня 2002 року, оскільки саме в цей день з ними ознайомилась його дружина. В 2008 році ремонт в спірному будинку не проводився і ключів від цього будинку у позивача не було.

Про правдивість зазначених показів свідчать також покази свідка ОСОБА_12, який пояснив, що приблизно в 2003 році брати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посварилися за спадщину.

Судом також встановлено, що після смерті матері сторін в спірній частині будинку саме з дозволу відповідача ОСОБА_2 проживали квартиранти. Вказані обставини підтвердив в суді свідок ОСОБА_13, який пояснив, що ключі від будинку йому надавав відповідач.

Наведені докази позивачем не спростовані і свідчать про те, що з травня 2002 року позивачеві було відомо про оформлення матір"ю спадщини лише на себе та про дарування спадкового будинку відповідачу.

Крім того, із пояснень третьої особи ОСОБА_4 - брата сторін вбачається, що позивачеві було відомо про волю матері подарувати спадковий будинок саме молодшому синові - відповідачу ОСОБА_2 і з цим позивач погоджувався.

Відповідно до ст.ст.256,257, ч.І ст.261, п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності

починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися

про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначалося вище початок перебігу строку, протягом якого

позивач мав звернутися до суду за захистом свого права,

розпочався 8 травня 2002 року та тривав три роки, а тому

закінчення цього строку припало на 8 травня 2005 року. Проте

звернувся позивач до суду після спливу цього строку - лише 1

липня 2009 року (а.с.З).

Крім того, зміст поданої до суду позовної заяви свідчить про

те, що позивач сам визнав, що пропустив строк звернення до суду,

оскільки просив його поновити. Проте, не надав доказів, які б

свідчили про поважність причин пропуску цього строку.

Зважаючи на наведене а також на те, що в ході розгляду справи

відповідач неодноразово наголошував на пропуск позивачем строку

звернення до суду, суд першої інстанції в порушення вимог ч.3,4

ст.267 ЦК не застосував наслідків спливу цього строку.

У зв"язку з наведеним суд вважає що згідно з п.4 ст.309 ЦПК

оскаржуване' рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового -

про відмову в позові за пропуском строку звернення до суду.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.209,307,309,313,314,

316 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2

задоволити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду від 12 січня

2010 року скасувати, ухваливши нове.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні

позову до ОСОБА_2, Коростенської

міської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_2

ОСОБА_14 про поновлення строку для звернення до суду,

визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору

дарування за пропуском строку звернення до суду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Верховного

Суду України протягом двох місяців з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: