РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27липня 2010 року смт. Веселе
Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Потапової О.М., при секретарі Чернишевій В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Веселе цивільну справу
за позовом ОСОБА_1
до Управління Пенсійного фонду України в Веселівському районі Запорізької області
про визнання дій незаконними та зобов'язання здійснити нарахування та виплату належних сум державної соціальної допомоги відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни",
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" він є дитиною війни. Згідно з статтею 6 зазначеного Закону з 01.01.2006 року йому повинна виплачуватися щомісячна державна соціальна допомога у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Однак, відповідач не виконує вимог указаного Закону, та на його письмове звернення з вимогою здійснити нарахування та виплату належної йому, як дитині війни державної соціальної допомоги у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відмовив у гарантованому Конституцією України та ст. 6 Закону праві. Уважаючи такі дії незаконними, позивач просив поновити строк позовної давності як пропущений з поважної причини, оскільки про порушення прав йому стало відомо від інших постраждалих від порушень відповідачем, визнати противоправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати йому щомісячної державної соціальної допомоги у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком та зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги за 2006-2009 рр., здійснювати нарахування та виплату щомісячної державної соціальної допомоги у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком постійно згідно Закону.
У судове засідання позивач не з'явився, про час і місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, від нього надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві, і просив позов задовольнити та у звязку з похилим віком і незадовільним станом здоровя розглянути справу за його відсутності.
Відповідач у судове засідання також не з'явився, про час і місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, від нього надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника та письмові заперечення проти позову. Згідно позиції останнього щодо заявлених вимог, викладеної в письмових запереченнях проти позову, відповідач визнав, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" позивач дійсно має статус «дитина війни», проте позовні вимоги не визнав повністю, посилаючись на те, що управління здійснювало виплату підвищення до пенсії дітям війни у розмірах, встановлених законами про Державний бюджет на відповідні роки, та на відповідність його дій цим законам, відсутність надходжень з державного бюджету України для здійснення виплат у розмірах, передбачених законом України "Про соціальний захист дітей війни" та відсутність можливості управлінням приймати самостійні рішення, недосконалість законодавчого регулювання соціального захисту осіб, зокрема, складнощі у визначенні пріоритетності закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин у зв'язку з поширенням на них дії нормативних актів однакової юридичної сили, наявність протиріч у законодавстві України, неврахування законодавцем рішень Конституційного Суду України та не внесення відповідних змін до Законів України про державний бюджет на відповідні роки, невизначеність величини для здійснення розрахунків підвищення до пенсії дітям війни. Просив у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
У звязку з неявкою сторін у судове засідання та за наявності заяви і клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів.
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 15 ЦПК України в редакції Закону №1691-VI від 18.02.2010 р. справи щодо спорів з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних виплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, речового майна, пайків або грошової компенсації замість них розглядаються у порядку цивільного судочинства.
Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з приписами статті 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" №2195-IV від 18.11.2004 р. дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.
Судом установлено, що гр. ОСОБА_1, який народився 02.01.1942 р., призначено та він отримує пенсію за віком. Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" позивач має правовий статус дитини війни, що підтверджується паспортом громадянина України та пенсійним посвідченням із відповідним штампом. Ці обставини визнані відповідачем. Крім того, згідно зі статтею 6 цього Закону він має право на щомісячне підвищення до пенсії (щомісячну державну соціальну допомогу) у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. На письмове звернення до відповідача з вимогою здійснити нарахування йому, як дитині війни державної соціальної допомоги у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 2006 р. та забезпечити її виплату листом від 09.07.2010 р. за №307/К-01 позивачу відмовлено.
Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 р. №1261, основними завданнями Пенсійного фонду є керівництво та управління солідарною системою загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення (перерахунок) пенсій, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Відповідно до зазначених завдань Пенсійний фонд України, зокрема, організовує, координує та контролює роботу головних управлінь Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управлінь у районах, містах і районах у містах щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством; проведення правильності призначення (перерахунку) і виплати пенсій та інших виплат; здійснює в межах своїх повноважень контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України, інших коштів, призначених для виплати пенсій. Згідно з пунктом 15 зазначеного Положення Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку головні управління Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління в районах, містах і районах у містах. Згідно з пунктом 2.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 р. №8-2, управління Пенсійного фонду в районах, містах, районах у містах забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, безпосередньо призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії та інші виплати відповідно до чинного законодавства. Таким чином, нарахування та виплата належних позивачу сум підвищення до пенсії мали здійснюватись відповідачем.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пільги та державна соціальна підтримка, що надаються дітям війни, закріплені у статтях 5 і 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Відповідно до положень ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і сво6од. Частина друга статті 3 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" також передбачає, що державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне грошове довічне утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Згідно з пунктом 17 статті 77 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" дію статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" було зупинено на 2006 рік. Однак, Законом України від 19.01.2006 р. №3367-IV "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" до Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" внесено зміни, згідно з якими пункт 17 статті 77 виключено та статтею 110 (викладеною цим Законом новій редакції) установлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", запроваджуються з 01.01.2006 р., а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням із Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. ОСОБА_2 був опублікований 22.03.2006 р. та набрав чинності 02.04.2006 р. Тобто, з 02.04.2006 р. стаття 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" знову почала діяти. Але підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як визначив законодавець, могло здійснюватися лише за певних умов, зокрема: поетапно, за результатами виконання бюджету в першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Проте, Кабінетом Міністрів України протягом 2006 року рішення на виконання вимог статті 110 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" не приймалися. Отже, пільги для дітей війни, передбачені статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", у 2006 році запроваджено не було. Тому, в задоволенні позову щодо перерахунку пенсії за 2006 рік слід відмовити, оскільки не настали встановлені законодавством умови такого підвищення.
Згідно з пунктом 12 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" дію статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" на 2007 рік було зупинено та статтею 111 установлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення пункту 12 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" щодо зупинення дії на 2007 рік статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Таким чином, в задоволенні позову щодо нарахування та виплати підвищення пенсії з 01.01.2007 р. до 09.07.2007 р. слід відмовити, оскільки в цей період дію норми, яка визначала право позивача на зазначене підвищення пенсії, було зупинено. Суд не може застосувати норму, яка не діє. Також протягом указаного терміну діяли приписи статті 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", яка по-іншому регулювала ці правовідносини, та оскільки ця норма прийнята пізніше в часі, то вона мала пріоритет над нормами статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Після прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Тобто з часу прийняття цього рішення у позивача відновилось право на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.
Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесені зміни до Закону України "Про соціальний захист дітей війни" та статтю 6 цього Закону викладено в такій редакції: "Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів". Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 зміни, внесені підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-IV, щодо розмірів підвищення пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Ураховуючи положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі, положення статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" у редакції 2004 року поновили свою дію у 2007 році - з 09.07.2007 р., у 2008 році - з 22.05.2008 р., отже, право на здійснення перерахунку підвищення до пенсії у розмірах, визначених Законом України "Про соціальний захист дітей війни", мають діти війни: за 2007 рік - з 09.07.2007 р. до 31.12.2007 р., за 2008 рік - з 22.05.2008 р. до 31.12.2008 р. Проте, судом установлено, що відповідач, ігноруючи зазначені норми матеріального права, безпідставно відмовив позивачеві здійснити це підвищення пенсії, чим порушив указане право позивача. Тому дії відповідача щодо відмови підвищення пенсії в період із 09.07.2007 р. до 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. до 31.12.2008 р. слід визнати незаконними та зобов'язати здійснити нарахування та виплату підвищення пенсії позивачу в цей період на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Відповідно у 2007 році у період із 01.01.2007 р. до 08.07.2007 р. та у 2008 році - з 01.01.2008 р. до 21.05.2008 р. положення законів про Державний бюджет на ці роки були чинними та підлягали виконанню. І в задоволенні позову щодо нарахування та виплати підвищення пенсії в цей період слід відмовити.
Положення статті 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", якою передбачено, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України, та на яку посилався відповідач, обґрунтовуючи свою відмову в нарахуванні та виплаті підвищення пенсії тим, що кошти до Пенсійного фонду України з державного бюджету не надходили, суд до уваги не бере з таких підстав. Статтею 88 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" установлено, що в разі недостатності виділених із державного бюджету України коштів за бюджетними програмами, пов'язаними з розмежуванням джерел виплати пенсій між державним бюджетом України та Пенсійним фондом України, пенсії, визначені законодавством для відповідних категорій громадян, виплачуються у повному обсязі за рахунок власних надходжень Пенсійного фонду України. Тобто цією нормою по-іншому врегульовано питання щодо фінансування забезпечення такої гарантії, як підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. І оскільки ця норма прийнята пізніше, то вона має пріоритет над нормою, закладеною у статті 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеного підвищення до пенсії позивачу також не є підставою для невиконання Пенсійним фондом України своїх зобов'язань, встановлених статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Отже, безпідставними є посилання відповідача на відсутність надходжень з державного бюджету України як на підставу не нарахування позивачу зазначеного підвищення до пенсії.
При визначенні розміру щомісячного підвищення до пенсії слід застосувати розмір мінімальної пенсії за віком, установлений абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". За цією нормою мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Визначення поняття "прожитковий мінімум", правові основи для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень регулюють закони України від 15.07.1999 р. № 966-XIV "Про прожитковий мінімум" та від 05.10.2000 р. №2017-III "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії". Частиною третьою статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" установлено, що мінімальний розмір пенсії за віком, установлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком. Зі статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" випливає, що під час визначення розміру підвищення пенсії за основу її нарахування береться розмір мінімальної пенсії за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. Тому суд не бере до уваги положення частини третьої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов'язаних з мінімальною пенсією за віком та не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".
Оцінюючи рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, у першу чергу, слід з'ясовувати, чи відповідають ці рішення, дії чи бездіяльність закону, який був чинним на момент виникнення відповідних правовідносин. Розмір вищезазначених соціальних виплат встановлювався законом "Про соціальний захист дітей війни" та законами про Державний бюджет України на відповідні роки, які приймалися пізніше названого спеціального закону. Згідно зі ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. У Конституції та законах України немає норм, які встановлювали б пріоритет застосування того чи іншого закону та які регулювали б питання вирішення колізії норм законів, які мають однакову юридичну силу. При цьому Конституційний Суд України в Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Згідно з приписами частини другої статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до прийняття Конституційним Судом України рішення про визнання окремих норм законів України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" та "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" неконституційними ці норми були чинними та підлягали виконанню. Виходячи з наведеного, підвищення до пенсії (державна соціальна допомога) позивачеві як дитині війни повинно виплачуватися: у 2006 році відповідно до норм Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік"; у 2007 році: з 01.01.2007 до 08.07.2007 - Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік"; з 09.07.2007 до 31.12.2007 - Закону України "Про соціальний захист дітей війни"; у 2008 році: з 01.01.2008 до 21.05.2008 - Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України"; з 22.05.2008 до 31.12.2008 - Закону України "Про соціальний захист дітей війни"; у 2009 році: з 01.01.2009 до 31.12.2009 - Закону України "Про соціальний захист дітей війни"; у 2010 році: з 01.01.2010 до 09.07.2010 року, тобто до дня звернення позивача до суду - Закону України "Про соціальний захист дітей війни".
Таким чином, відмову відповідача здійснити нарахування та виплату належних позивачеві сум державної соціальної допомоги відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період: - з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року включно, - з 22.05.2008 року до 31.12.2008 року включно, - з 01.01.2009 року до 31.12.2009 року включно, - з 01.01.2010 року до 09.07.2010 року, тобто до дня звернення позивача до суду, слід визнати незаконною та зобовязати його здійснити нарахування та виплату належних позивачеві сум державної соціальної допомоги за зазначений період відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Право позивача на отримання щомісячної державної соціальної допомоги, передбачене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", відповідач порушив з 09 липня 2007 року. Позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права 09.07.2010 року, тобто в межах строку позовної давності.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати відмову Управління Пенсійного фонду України в Веселівському районі Запорізької області здійснити нарахування та виплату належних ОСОБА_1 сум державної соціальної допомоги відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період: - з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року включно, - з 22.05.2008 року до 31.12.2008 року включно, - з 01.01.2009 року до 31.12.2009 року включно, - з 01.01.2010 року до 09.07.2010 року, тобто до дня звернення позивача до суду, незаконною.
Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Веселівському районі Запорізької області здійснити нарахування та виплату належних ОСОБА_1 сум державної соціальної допомоги відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період: - з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року включно, - з 22.05.2008 року до 31.12.2008 року включно, - з 01.01.2009 року до 31.12.2009 року включно, - з 01.01.2010 року до 09.07.2010 року, тобто до дня звернення позивача до суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 223 ЦПК України.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.
Суддя Веселівського районного суду Запорізької області ОСОБА_3

27.07.2010