Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

„3" листопада 2010 року апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів: Олексієнка М.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_2,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду від 7 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Кам"янська сільська рада Житомирського району про визнання права власності,

встановив:

У лютому 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Просила визнати будинок №87-6 по вул.Локтєва у с.Довжик Житомирського району спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на Ц. частину вказаного будинку та виділити їй в натурі кімнати: 1-9, 1-14, коридор 1-10, туалет 1- II, ванну кімнату 1-12, кухню 1-13, приміщення 1-1, кладову 1-2. Крім того позивачка також просила визнати частково недійсним заповіт від 29 серпня 1997 року, визнати її право на обов'язкову частку в спадковому майні та визнати за нею право власності на 1/12 частину зазначеного будинку. При цьому посилалася на те, що з 25 червня 1988 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_6. В період шлюбу, а саме протягом 1988-1989 років, був збудований вказаний будинок. З липня 2009 року її чоловік помер. Проте оформити спадщину вона не може, оскільки правовстановлюючі документи на будинок відсутні. На спадщину також претендують доньки померлого - відповідачки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Крім того їй стало відомо, що покійний чоловік посвідчив заповіт, згідно якого все своє майно заповів своїй доньці ОСОБА_4 Проте вона як непрацездатна дружина померлого має право на обов'язкову частку в спадковому майні.

Рішенням Житомирського районного суду від 7 жовтня 2010 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Кам'Янська сільська рада Житомирського району про визнання права власності.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з"ясування обставин справи. Зокрема зазначає, що суд не дав належної оцінки наданим нею доказам та не з"ясував характер спору. А саме, суд не звернув увагу, що нею заявлено вимогу про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення Цивільного Кодекса в редакції 2004 року, які на ці відносини не поширюються.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 25 червня 1988 року (а.с.8). З липня 2009 року ОСОБА_6 помер (а.с.9).

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалася на те, що захисту підлягає її порушене право як співвласника будинку та спадкоємиці за законом після смерті чоловіка.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що підстав для задоволення позову не було, зважаючи на наступне.

Рішенням правління колгоспу ім.Мічуріна від 18 квітня 1988 року ОСОБА_6 виділено земельну ділянку під забудову площею 0,08 га. (а.с.44).

Рішенням Житомирського райвиконкому від 12 травня 1988 року ОСОБА_6 надано дозвіл на будівництво одноповерхового жилого будинку жилою площею 60 кв.м. по вул.Локтєва у с.Довжик (а . с . 4 3) .

На проведення будівельних робіт ОСОБА_6 був укладений договір №92 від 20 липня 1988 року (а.с.57).

Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради (п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок").

Спірний жилий будинок не прийнятий в експлуатацію в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів УРСР від 12 березня 1981 року №125 „Про приймання в експлуатацію закінчених будівництвом об"єктів", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Зокрема державною комісією, що призначається виконкомом місцевої ради. Вказаних обставин позивачка не заперечує.

Також пп.1 п."б" ч.І .ст.31 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" саме до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено питання про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об"єктів у порядку, встановленому законодавством.

Позивачка не надала доказів про її звернення до органів місцевого самоврядування з питання узаконення спірної будівлі та про відмову цих органів у його вирішенні.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що будинок зведений в 1989 році з істотними відхиленнями від проекту.

Зокрема, забудовником не дотримано вимоги щодо поверховості будинку та загальної площі. Зокрема, будинок зведений на два поверхи та загальною площею 160 кв.м., що є істотним відхиленням від проекту.

За правилами ст.105 ЦК (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, який збудував жилий будинок, здійснив його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його.

Відповідно до роз"яснень, що викладені в п.З постанови

Пленуму Верховного Суду України від 19 вересня 1975 року „Про

практику застосування судами України ст.105 ЦК" вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, в тому числі пов"язані з купівлею-продажем, міною,

даруванням, спадкуванням останніх, а також вимоги про поділ цих будівель між учасниками будівництва і визначення порядку користування приміщеннями в них, про відшкодування витрат, понесених на самовільне будівництво, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обоз"язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди.

За наведених обставин, суд першої інстанції правильно вважав, ще спірний будинок є самовільно спорудженим, не прийнятим в експлуатацію в установленому законом порядку, тому на нього не може виникати ні право спільної сумісної власності подружжя, ні право власності в порядку спадкування.

Дозоди апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.209,307,308,313-315 ЦПК України , суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду від 7 жовтня 2010 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: