Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 2-240/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2010 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Серебрякової Т.В., при секретарі судового засідання - Попенко О,В., за участю - позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенськ Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2009 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ „ПриватБанк") про визнання кредитного договору недійсним.

В позовній заяві зазначено, що 23 вересня 2008 р. між ОСОБА_1 та Банком був укладений письмовий Кредитний договір №252204 - СРЕО, за умовами якого ОСОБА_4 надав позивачу строковий кредит на споживчі потреби в сумі 6 000 (шість тисяч) доларів США, зі сплатою процентної ставки у розмірі 24 (двадцять чотири) % річних, строком на 24 (двадцять чотири) місяців, з кінцевим терміном повернення кредиту до 23 вересня 2010 р. включно, в обмін на зобов'язання позичальника повернути основну суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами, штрафи і пеню в строки, передбачені вказаним Договором.

При цьому, позивач в позові вказував на те, що обумовлений кредитним договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема, ст.99 Конституції України, ст.524 ЦК України, ст.З Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст.З Закону України „Про платіжні системи та перекази коштів в Україні", ст.ст.6,7 постанови ОСОБА_4 Банку /країни за №200 від ЗО травня 2007 р. „Про затвердження Правил користування готівкою іноземної валюти на території України".

Посилаючись на те, що відповідач не мав права на укладення кредитного договору в іноземній валюті, виходячи з положень вищевказаних нормативних актів, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним Кредитний договір за №252204 - СРЕО, укладений 23 вересня 2008 р. між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком „ПриватБанк" та Додаток №1 до кредитного договору №252204 - СРЕО від 23 вересня 2008 р.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та на їх задоволенні наполягали. Окрім того, просили вирішити питання щодо стягнення з відповідача судових витрат по справі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність правових підстав для їх задоволення. При цьому, останній зазнавав, що спірний договір був укладений з додержанням вимог діючого законодавства.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі даних сторонами доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи судом встановлено, що 23 вересня 2008 р. між Банком та позивачем ОСОБА_1 укладено письмовий кредитний договір №252204 - СРЕО зги-з якого ОСОБА_4 надав позивачу строковий кредит на споживчі потреби в сумі 6 000 (шість тисяч ддоларів США, в порядку та на умовах, визначених вказаним договором, термін дії якого становить із 23 вересня 2010 р., за - умови повного погашення суми кредиту та процентів згідно з Додатком N91 (Графік погащення кредиту та процентів) до даного Договору.

Відповідно до ст.ст.204,227 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсність правочну є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що між сторонами мають місце договірні відносини., зокрема, кредитні.

Цивільним кодексом України відносини в сфері кредитування регулюються нормами параграфу 1 і 2 Глави 71. Зокрема, ч.1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит позичапьникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору ПОЗИКИ,1 яки інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, яки інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюєш договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний поверну кредитодавцю кредит (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів останній не звільняється від обов'язку виконанння зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За таких обставин та враховуючи, що між сторонами мали місце договірні правовідносин то вони повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та в установлений строк (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до ч.ч.1,2 ст.533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання мг бути виконане у гривнях, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку та н умовах, встановлених законом (ч.З ст.533 ЦК України).

Стані 47 та 49 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2000 р. з N° 2121-111 (з наступними змінами) визначають операції банків із розміщення залучених коштів ві свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, належно від виду валюті яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання валютного контролю" за №15-93 від 19 лютого 1993 р. (в редакції від 24 березня 2006 р.) передбачено, що на здійснення валютних операцій ОСОБА_4 України видає генеральні і індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Так. ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" за №15-93 від 19 лютого 1993 р. (в редакції від 24 березня 2006 р.), передбачено. надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та використання іноземної валюти н території України як засобу платежу або як застави можливе при умові отримання ліцензії, яка видається резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідні для здійснення такої операції. Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Порядок організації розрахунків у іноземній валюті встановлено ст.7 Декрету Кабінетом Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" за №15-93 від 19 лютого 1993 р. (в редакції від 24 березня 2006 р.), згідно з якою у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта, розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки.

У п.8.12. Постанови Правління ОСОБА_4 Банку України від ЗО травня 2007 р. за №200 Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України", заначено що фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію ОСОБА_4 Банку України не здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівку іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій ОСОБА_4 Банку України на здійснення валютних операцій.

Статтею 19 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2000 р. за р 1'21-ІП (з наступними змінами), передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльн:ість після отримання банківської ліцензії, яка надається ОСОБА_4 Банком України на підстав: рспотання банку. Без отримання банківської ліцензії не дозволяється здійснювати одночасно діяльність по залученню валютних вкладів та інших коштів, що підлягають поверненню і наданню кредитів, а також вести рахунки.

При цьому, валютними цінностями є валюта України, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в валюті України, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в по земній валюті, банківські метали.

З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2001 р. ЗАТ КБ „ПриватБанк" було отримано бапнківську ліцензію №22 на право здійснення банківських операцій, визначених і та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", відповідно до якої банк т"-: право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Того ж дня ЗАТ КБ „ПриватБанк" було отримано Дозвіл ОСОБА_4 банку України №22-2 на ієно здійснювати операції, визначенні п.п.1-4 ч.2 та ч,4 ст.47 Закону України „Про банки та банківську діяльність".

При цьому, визначення кредитної операції зазначено у ст.345 ГК України. Так, кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за наданий кредит, обов'язки, права, а також відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. '

В спірному кредитному договорі №252204 - СРЕЭ від 23 вересня 2008 р. сума, що підлягає поверненню, зазначена в іноземній валюті, а не у гривні без еквіваленту в іноземній валюті, також :зір не містить умов щодо можливості повернення кредиту в іншій валюті, ніж та, в якій він був отриманий позичальником.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті, л отримавши строковий кредит в доларах США, останній повинен повернути його в тій самій валюті, тобто в доларах США.

Згідно ч.ч.1-3,5,6 ст,203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника празочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

До того ж, нормами ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірний кредитний договір укладений з держанням вимог діючого цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті не суперечить положенням С іг.524 ЦК України.

Відповідно до ч.З ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, посилання позивача в позові на те, що надання йому кредиту в іноземній валюті

наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків, погіршує його становище як споживача не "/шло свого підтвердження в судовому засіданні, тому не може бути прийнято судом до уваги.

В силу ст.88 ЦПК України, судові витрати сплачено позивачем при зверненні до суду з позовом, Керуючись ст.ст. 10,11, 88,209, 212, 213, 214,215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ ;

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічног акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" про визнання кредитное договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївське області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі заяви пр апеляційне оскарження рішення протягом десяти днів з дня його проголошення та подачі апеляційне скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядк ч.4ст.295 ЦПК України.

Суддя : Т.В. Серебрякова