Справа №22-ц-2157/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого Маслова В.О.,

суддів - Попруги С.В., Шевченка В.А.,

при секретарі Назаровій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління земельних ресурсів Сумської міської ради про визнання права власності на ? частину домоволодіння в спільному майні подружжя та визнання права власності на ? частину домоволодіння в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а :

У квітня 2009 року ОСОБА_2 звернулася до Сумської міської ради з позовом, у якому зазначала, що з 1969 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, який помер у 2008 році.

На виділеній ОСОБА_5 у 1972 році земельній ділянці вони за спільні кошти збудували будинок з надвірними будівлями по вул. Низівській, 37 у м. Суми, а у 2003 році добудували сіни до нього.

При оформленні документів на прийняття спадщини їй було відмовлено у видачі витягу з реєстру прав власності у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок і неприйняттям його в експлуатацію.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила визнати за нею, як за одним із подружжя, право власності на ? частину домоволодіння.

У подальшому, уточнивши свої вимоги, ОСОБА_2, вважаючи спірне домоволодіння збудованим самовільно, просила визнати за нею право власності на ? частину його в порядку спадкування, а на іншу половину як на частку в спільному майні подружжя (а. с. 45-46).

В ході розгляду справи співвідповідачем за позовом залучено виконком Сумської міської ради.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2010 року, виправленим ухвалою цього ж суду від 07 травня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, вказуючи на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення її вимог.

Колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлено, що рішенням виконкому Сумської міської ради № 436 від 01 червня 1972 року земельну ділянку по вул. Низівській, 37 у м. Суми було відведено для забудови ОСОБА_5

У натурі цю ділянку виділено йому по акту від 20 червня 1972 року.

Проект будинку затверджений головним архітектором м. Суми 26 червня 1972 року.

За договором з відділом комунального господарства Сумського міськвиконкому від 29 червня 1972 року земельну ділянку площею 500 м2 по вул. Низівській, 37 у м. Суми надано ОСОБА_5 у безстрокове користування для будівництва житлового будинку на праві особистої власності з визначенням умов та строків виконання будівельних робіт.

Після спорудження будинку він у експлуатацію у встановленому порядку не приймався і правовстановлюючі документи на нього не видавалися.

Пізніше з дозволу управління територією Зарічного у м. Суми району від 15 травня 2003 року до будинку були прибудовані сіни.

Після смерті забудовника рішенням реєстратора від 25 березня 2009 року у видачі позивачці витягу з реєстру прав власності на будинок для оформлення спадщини позивачці відмовлено у звязку з відсутністю реєстрації його в БТІ.

Наведені обставини визнаються позивачкою і підтверджуються відповідними письмовими доказами (а. с. 14-15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 24).

З наданого позивачкою будівельно-технічного дослідження від 07 вересня 2009 року слідує, що приміщення самовільно побудованого будинку і надвірних будівель по вул. Низівській, 37 у м. Суми державним будівельним нормам відповідають (а. с. 84).

Утім експертний висновок протипожежного стану обєкта свідчить про те, що прибудова «а1», сарай «Б» та прибудова «б1» розміщені з порушенням протипожежних відстаней до сусідніх будівель (а. с. 42), однак власник останніх претензій з цього приводу не заявляє (а. с. 92).

У проекті технічного паспорту, теж наданого позивачкою і з даними якого вона погоджується, вказано на самовільний захват земельної ділянки площею 144 м2 (а. с. 11).

Таким чином, станом на 1972 рік ОСОБА_5 у встановленому на той час порядку дозвіл на будівництво будинку отримав.

Дозвіл на виконання будівельних робіт, який повинен був надаватися органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, визначеному відповідним Положенням, затвердженим Наказом Держбуду України від 05 грудня 2000 року № 273, не надавався лише відносно сіней «а1» (прибудови).

Звідси висновок суду про те, що ОСОБА_5 не отримував дозволу на виконання будівельних робіт є таким, що не в повній мірі відповідає обставинам справи і ґрунтується на невірному застосуванні норм матеріального права.

Тому з огляду на положення ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом можна вважати лише спорудження сіней «а1».

За таких умов заявлені позовні вимоги підлягають відхиленню, однак не з тих мотивів, з яких виходив суд, а з інших підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК , ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1035 «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» установлено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки садибного типу, дачні та садові будинки з господарськими спорудами і будівлями, споруджені до 05 серпня 1992 року, є висновок про технічний стан будинку(будівлі), складений бюро технічної інвентаризації за формою, встановленою Міністерством з питань житлово-комунального господарства за погодженням з Міністерством регіонального розвитку та будівництва, і документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовані зазначені обєкти будівництва.

Пунктом другим вказаного Тимчасового порядку, який розповсюджується на будівлі, споруджені у період з 05 серпня 1992 року до 01 січня 2008 року без дозволу на виконання будівельних робіт, визначено, що приватні будівлі приймає в експлуатацію інспекція державного архітектурно-будівельного контролю за місцем їх розташування, яка видає забудовникам сертифікат відповідності таких будівель державним будівельним нормам, стандартам та правилам.

Не дивлячись на це, позивачка, як правонаступник офіційного забудовника, саме із зазначених питань до компетентних органів не зверталася, у звязку з чим її права, за захистом яких вона звернулася до суду, не можна вважати порушеними.

Крім того, з системного аналізу статті 376 ЦК України з урахуванням положень статей 331, 332, 373, 375 ЦК є очевидним, що визнання права власності на самочинне будівництво судом повинно відбуватися за наявності спору та у виключних випадках.

З урахуванням викладеного оскаржуване рішення на підставі пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з наведених вище мотивів.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2010 року в даній справі скасувати.

У позові ОСОБА_2 до Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління земельних ресурсів Сумської міської ради про визнання права власності на ? частину домоволодіння в спільному майні подружжя та визнання права власності на ? частину домоволодіння в порядку спадкування відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий -

Судді -