Справа № 2-1297/2010
Провадження № -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2010 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого Франчук О. Д.

при секретарі Коршак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати дійсним договір № 22 купівлі-продажу нерухомого майна від 02 червня 1998 року, засвідчений Южноукраїнською філією Універсальної товарної біржі «Нерухомість Н» та визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру № 77 в будинку № 1, розташованому по пр. Комуністичному в м. Южноукраїнську Миколаївської області.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, який було зареєстровано на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н» 02 червня 1998 року за № 22, він придбав у відповідачки трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Оскільки договір купівлі - продажу був зареєстрований на біржі, а не посвідчено нотаріально, він не може в повній мірі розпорядитися належним йому майном.

У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та суду пояснив, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, 02 червня 1998 року він купив у ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2. Договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна 22.06.1998 року було зареєстровано в Южноукраїнській філії Універсальної товарної біржі «Нерухомість Н» в журналі реєстрації біржевих угод з нерухомістю за № 22 від 02.06.1998 року. При цьому було зазначено, що договір в подальшому не підлягає нотаріальному посвідченню. Всі умови договору як ним, так і продавцем було виконано. Він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 13400 грн., а вона передала йому у власність житлове приміщення, тобто сторони повністю виконали умови договору. Приймаючи до уваги те, що квартира придбана без нотаріального посвідчення, він не має можливості належним чином зареєструвати своє право власності в БТІ та здійснити будь-які правочини по відношенню до належної йому на праві власності нерухомості. Договір купівлі-продажу квартири 09.06.1998 року було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнська Миколаївської області. У вищезазначеному житловому приміщенні крім нього були зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_3 та на той час неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, він сплатив останній гроші в сумі 3800 доларів США, що складало половину вартості житлового приміщення, що підтверджується власноруч написаною розпискою його колишньої дружини. Після того, як між ними в добровільному порядку було вирішено питання про розподіл нажитого в період шлюбу майна, колишня дружина разом з сином 05 березня 2003 року виписалися з квартири, що підтверджується довідкою ЖЕД № 1. До теперішнього часу в квартирі ніхто крім нього не зареєстрований. Тому він був упевнений у тому, що з березня 2003 року квартира належить йому на праві особистої приватної власності. Бажаючи розпорядитися належним йому нерухомим майном, він звернувся до БТІ м. Южноукраїнська за витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомо майна. 01.02.2010 року з довідки КП БТІ йому стало відомо про те, що куплена ним на товарній біржі квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю, в якій йому належить тільки 1/2 її частина, а 1/2 частина належить сину, інтереси якого він, нібито, представляв на біржі при купівлі нерухомості. Дані обставини змусили його звернутися до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу квартири № 22 від 02 червня 1998 року дійсним та визнання за ним права особистої приватної власності на вищезазначене житлове приміщення.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву, посвідчену нотаріусом м. Москви Російської Федерації, з проханням розглядати справу у її відсутності. При цьому позовні вимоги визнала в повному обсязі, (а.с. 15).

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, оскільки наданими позивачем документами підтверджується факт купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4.

Так згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 22 від 02 червня 1998 року, зареєстрованого Южноукраїнською філією Універсальної товарної біржі «Нерухомість Н» (а.с. 12), член біржі ОСОБА_1, який також представляв інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, придбав у відповідачки трикімнатну квартиру АДРЕСА_4.

Договір купівлі-продажу квартири 09.06.1998 року було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнська Миколаївської області (а.с. 12).

Відповідно до довідки № 54 КП БТІ від 01.02.2010 року (а.с. 11), квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю на підставі договору купівлі-продажу, 02.06.1998 року завіреного Южноукраїнською філією УТБ «Нерухомість Н» за № 22.

Як встановлено в судовому засіданні, після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, позивач сплатив останній гроші в сумі 3800 доларів США, що складало половину вартості житлового приміщення, що підтверджується власноруч написаною розпискою ОСОБА_3 (а.с. 9).

Відповідно до довідки ЖЕД № 1 (а.с. 10), 05 березня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були зняті з реєстрації в квартирі АДРЕСА_5 та вибули із зазначеного жилого приміщення.

В силу вимог ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на момент укладання між сторонами договору купівлі-продажу нерухомості, договір купівлі-продажу житлового приміщення повинен був бути укладений в письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню, у випадку коли хоча б один із сторін був громадянин, а невиконання цієї вимоги закону, відповідно до правил ч. 1 ст. 47 ЦК України 1963 року, тягнуло за собою недійсність угоди.

Але ч. 2 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року передбачала, що суд вправі за вимогою виконавшої умови договору сторони визнати правочин дійсним та те, що в такому випадку він не підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій.

В силу ст. 5 вищезазначеного Закону, товарна біржа створюється на засадах добровільного об'єднання заінтересованих юридичних і фізичних осіб, яким це не заборонено чинним законодавством. Засновниками і членами товарної біржі не можуть бути органи державної влади та управління, а також державні установи (організації), що перебувають на державному бюджеті. Заснування товарної біржі здійснюється шляхом укладення засновниками угоди, яка визначає порядок та принципи її створення, склад засновників, їх обов'язки, розмір і строки сплати пайових, вступних та періодичних внесків. Кожний із засновників сплачує пайовий внесок.

Членами товарної біржі відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про товарну біржу», є засновники, а також прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Порядок прийняття у члени біржі та вибуття із складу її членів визначається статутом товарної біржі.

Відповідно до ст.9 вказаного Закону, член товарної біржі має право сам або через свого представника: здійснювати біржові операції на біржі та одержувати за це винагороду; брати участь у вирішенні питань діяльності біржі, обирати і бути обраним до її керівних органів; здійснювати всі управнення, що випливають із сплати пайового або вступного внеску; користуватися всіма послугами біржі.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про те, що син позивача, якому станом на 02.06.1998 року, тільки виповнилося шість років, не міг бути членом біржі, а тому посилання в договорі купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованому 02.06.1998 року в Южноукраїнській філії Універсальної Товарної біржі «Нерухомість Н» на представництво його інтересів було неправомірним, так як протирічило вимогам Закону України «Про товарну біржу».

Силу ст..655 ЦК України, за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 діючого ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За правилами ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що при укладені договору купівлі-продажу позивач та відповідачка виконали всі істотні умови договору, а спірне жиле приміщення належить саме позивачеві на праві особистої приватної власності.

А тому, на підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 209, 214, 215, 218 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру задовольнити.

Визнати дійсним договір № 22 купівлі-продажу нерухомого майна від 02 червня 1998 року, засвідчений Южноукраїнською філією Універсальної товарної біржі «Нерухомість Н».

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру № 77 в будинку № 1, розташованому по проспекту Комуністичному в м. Южноукраїнську Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_6