Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-5216/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2010 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Черновського Г.В.

при секретарі - Вобліковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Фіаніт-А» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу приміщення та визнання договору дарування приміщення недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2009 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 11 вересня 1997 року між представництвом фонду державного майна України із м.Дніпропетровську та ТОВ фірмою «ФІАНІТ-А» було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №548. Згідно вказаного Договору, продавець продав, а покупець купив вбудоване в А-6 на першому поверсі приміщення №120 (пози 1-13) площею 125,2 кв.м., що розташовано за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Гоголя, 1.

18 липня 2000 року між ТОВ фірмою «ФІАНІТ-А» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу приміщення №120 (поз.1-13), загальною площею 125,2 кв.м. за адресою - м.Дніпропетровськ, вул.Гоголя, 1. Вказаний Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Вказаний правочин між позивачем тa відповідачем був фіктивним, і таким, що вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочином. Пояснюється цей правочин тим, що в той період у позивача була наявна заборгованість перед іншими суб'єктами господарювання, яку позивач не мав фінансової можливості погасити і тому очікувалося звернення стягнення на належне позивачу майно, зокрема на вказане нежитлове приміщення.

Для того, щоб вберегти майно товариства від звернення на нього стягнення, позивачем було прийнято рішення вчинити фіктивну угоду, згідно якої приміщення, розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Гоголя, 1 було продано відповідачу за попереднім узгодженням таких умов із останнім. Відповідач не заперечувала проти вчинення такої угоди, оскільки, жодних реальних зобов'язань для неї не наставало.

Весь цей час, коли згідно документів власником приміщення відповідач, приміщення знаходилося у фактичному володінні та користування позивача, також позивач тримав у себе всі правовстановлюючі документи вказане майно, а також повний комплект ключів від вхідних дверей, що підтверджує той факт, що договір купівлі-продажу від 18.07.2000 року між ТОН фірма «ФІАНІТ-А» та ОСОБА_1 не потягнув за собою настання реальних правових наслідків, тобто фактично власник приміщені не змінився. Власник приміщення змінився лише документально.

Таким чином, позивач з моменту придбання майна за Договором купівлі- продажу №548 від 11 вересня 1997 року між представництвом фонду державного майна України в м.Дніпропетровську та ТОВ фірмою «ФІАНІТ-А» і до теперішнього масу залишається фактичним власником майна, користується та володіє ним на власний розсуд.

Зазначені вище обставини підтверджують той факт, що Договір купівлі- продажу від 18.07.2000 року між ТОВ фірма «ФІАНІТ-А» та ОСОБА_1 був фіктивним та не був спрямованим на реальне настання правових наслідків.

Спірне приміщення складається в натурі із двох частин, одна з яких позиції №№10а, 14, 15, загальною площею 33,5 кв.м. належить особисто - ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 11.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованим за №4478.

Право власності ОСОБА_4 на частину спірного приміщення (позиції №№10а, 14, 15) підтверджується витягом про реєстрацію права власності н; нерухоме майно №3423247 від 23.04.2004 року.

Після укладення оспорюванного договору купівлі-продажу було укладено договір дарування нежитлового приміщення №120 (поз.1-13,1) на першому поверсі в житловому будинку літ. А-6 по вул.Гоголя, 1 в м.Дніпропетровську, загальною площею 125,2 м від 21 серпня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Вказана угода також була фіктивною, оскільки правовстановлюючі документи на вказане нежитлове приміщення залишаються у фактичного власника приміщення -TOB «Фіаніт-А».

Таким чином, TOB «Фіаніт-А» з моменту придбання майна за договором купівлі-продажу №548 від 11.09.1997 року між представником фонду державного майна України в м.Дніпропетровську та TOB «Фіаніт-А» і до теперішнього часу залишається фактичним власником майна, користується та володіє ним на власний розсуд.

У відповідності до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювали, з цим правочином. Згідно ч.2 ст.234 ЦК України, фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За таких обставин, позивач просив суд постановити рішення згідно якого: визнати фіктивний Договір купівлі-продажу від 18.07.2000 року між ТОВ «ФІАНІТ-А» ОСОБА_1 та договор дарування нежитлового приміщення від 21.08.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсними та судові витрати покласти на відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, на задоволенні позову наполягала.

Представники відповідачів під час судового розгляду заперечували проти предявлених позовних вимог в повному обсязі, просили суд у задоволенні позову відмовити

Представник відповідача ОСОБА_2 посилалася на те, що по-перше, з наданих до позову матеріалів ніде не вбачається, хто є директором TOB фірма «Фіаніт-А», і підпис від імені «Л.І.Загрунна» ще не свідчить, що якраз вона є уповноваженою особою на звернення до суду. Сам факт засновництва підприємства не тягне за собою права одного з засновників на подання позову до суду, бо такі повноваження має Голова товариства або Генеральний директор, як це зазначено в статуті цього Т.О.В. Крім того, позов юридичної особи повинен також засвідчуватись печаткою, відтиску якої на позові немає. Взагалі невідомо, чи фірма «Фіаніт-А» наразі є зареєстрованою у державних структурах підприємництва.

По-друге, позов підписаний ОСОБА_4, яка має в спірному приміщенні № 120 по вул.Гоголя, 1, лише частину приміщення № 120 - позиції 10а, 14, 15, які вона купила у ОСОБА_7 11.10.03р.

Отже, якщо вона виступає від себе особисто як фізичної особи, то вона може оспорювати лише правомірність цієї власності - позиції 10а, 14, 15, а фірма «Фіаніт-А» володіла з 11.09.1997р. в приміщенні № 120 позиціями 1-14.

По-третє, невідомо з матеріалів справи, як ОСОБА_7 міг продати 11.10.03р. ОСОБА_4 в приміщенні № 120, крім позицій 10а та 15, ще й позицію 14, коли позицією 14 на той час володіла фірма «Фіаніт-А», придбавши її у Фонду держмайна. Немає даних, як могла позиція 14 в приміщенні № 120 стати власністю ОСОБА_7

Отже, позов поданий юридичною особою - фірмою «Фіаніт-А», а підписаний фізичною особою - ОСОБА_4

Вважає, що в даному разі тим більше ОСОБА_8 не має повноважень на звернення з позовом від фірми «Фіаніт-А», оскільки їй надані повноваження лише від фізичної особи - ОСОБА_4, а не від підприємства - фірми «Фіаніт-А».

По-четверте, навіть при умові звернення з позовом до ОСОБА_9 та ОСОБА_2 належного позивача немає підстав для визнання вказаних угод недійсними, оскільки ці вимоги аж нічим не підтверджуються, крім самих вимог, що викладені в позові. Тобто, самого лише бажання фірми «Фіаніт-А», якщо це фірма звертається до суду, визнати ці угоди недійсними, ще недостатньо, а ці свої вимоги вона повинна обґрунтувати, а не просто повідомити, що вони /фірма «Фіаніт-А»/ хотіли уникнути звернення стягнень на майно, пояснюючи цим укладення угоди про відчуження свого майна ОСОБА_1 Виходить, що обдурюючи одних кредиторів та державу в особі податкової адміністрації, ця фірма тепер хоче порушити права іншого добросовісного набувача - відповідача. ОСОБА_2 Що він мусить втрачати своє законно придбане майно через закулісні махінації попереднього власника - «Фіаніту-А», який тепер згадав про свої хитрощі та вважає, що ОСОБА_2 повинен повернути йому приміщення. Однозначно, що ОСОБА_2 аж ніяк не причетний до спроб фірми уникнути сплати боргів чи інших хитрощів та махінацій, і тому не повинен відповідати за незаконні дії сторонніх осіб. Крім того, добросовісним набувачем майна /приміщення/ є також і відповідач ОСОБА_9, яка укладала угоду купівлі-продажу приміщення.

Третя особа в судове засідання не зявилася, про день та час судового процесу повідомлялися належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти:

11 вересня 1997 року між представництвом фонду державного майна України із м.Дніпропетровську та ТОВ фірмою «ФІАНІТ-А» було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №548. Згідно п.1.1. вказаного Договору, продавець продав, а покупець купив вбудоване в А-6 на першому поверсі приміщення №120 (пози 1-13) площею 125,2 кв.м., що розташовано за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Гоголя, 1.

На підставі вказаного Договору №548 ТОВ фірмі «ФІАНІТ-А» комітетом комунального майна м.Дніпропетровська Дніпропетровської міської ради було видано свідоцтво про власність, реєстраційний номер №1518 від 08 вересня 1998 року. Вказаним свідоцтвом підтверджується, що ТОВ фірма «ФІАНІТ-А» є власником приміщення, розташованого за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Гоголя, 1.

Факт набуття вказаного приміщення у власність позивачем підтверджується актом передачі нежитлової будівлі (приміщення) від 08 вересня 1998 року, складеним між комітетом комунального майна м.Дніпропетровська та TOB фірмою «ФІАНІТ-А», згідно якого продавець передав, а покупець прийняв продане в літ.А-6 па першому поверсі вбудоване приміщення №120 (поз.1-13). загальною площею 125,2 кв.м. за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Гоголя, 1.

18 липня 2000 року між ТОВ фірмою «ФІАНІТ-А» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу приміщення №120 (поз.1-13), загальною площею 125,2 кв.м. за адресою - м.Дніпропетровськ, вул.Гоголя, 1. Вказаний Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром номер 1589. Вказаний правочин було зареєстровано у Дніпропетровськом інвентарбюро 24 липня 2000 року за номером 16-НФ-854-35.

Після укладення оспорюванного договору купівлі-продажу було укладено договір дарування нежитлового приміщення №120 (поз.1-13,1) на першому поверсі в житловому будинку літ. А-6 по вул. Гоголя, 1 в м.Дніпропетровську, загальною площею 125,2 м від 21 серпня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2І, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за номером №2191.

У відповідності зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оскільки і перша угода, яку позивач просить визнати недійсною, і друга, мали місце в 2000 році, тобто, майже десять років тому, суд вважає що позивач пропустив строк позовної давності за захистом своїх порушених прав. Враховуючи те, що позивач не вважає пропущеним строк позовної давності, а також думку відповідача, який наполягав на застосуванні наслідків щодо їх пропуску.

Суд вважає можливим у задоволенні позову TOB фірма «Фіаніт-А» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу приміщення № 120, в будинку № 1 по вул.Гоголя у м.Дніпропетровську, між позивачем та ОСОБА_10, а також договору дарування цієї частини приміщення між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 відмовити, у звязку зі сплином позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Фіаніт-А» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу приміщення та визнання договору дарування приміщення недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене у апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання заяви про апеляційне оскарження рішення суду або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя: