Носівський районний суд Чернігівської області
Справа № 2-171/2010 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 03 вересня 2010 року Носівський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Киреєва О.В.

з участю секретарів Драбиноги С.М., Недолуги Д.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення завданих збитків, в якому зазначив, що відповідач ОСОБА_5 з 13 жовтня 2005 року по 03 січня 2007 року знаходився в трудових відносинах з позивачем та працював на посаді економіста індивідуального бізнесу Носівського відділення «ПриватБанку». ОСОБА_2 з 16 червня 2005 року по 25 вересня 2006 року обіймав посаду економіста корпоративного бізнесу Носівського відділення «ПриватБанку». У травні 2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 неналежно виконуючи свої службові обовязки, через несумлінне ставлення до них, кожний оформив кредитні договори в електронному вигляді по програмі «Розстрочка» на документи інших осіб з порушенням вимог Комплексного документа по кредитним процедурам фізичних осіб. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 оформили 16 кредитних договорів у електронному вигляді на загальну суму 140 355 грн. В червні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уточнив свої вимоги, зменшив суму позовних вимог, просив стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 135 970,81 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що в 2007 році щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_5 була порушена кримінальна справа, відповідачам було предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Відповідачі звільнені від кримінальної відповідальності в звязку з актом амністії. Банк в установлені законодавством терміни звернувся з позовною заявою до відповідачів про стягнення шкоди. На протязі розгляду справи відповідачі вносили кошти на рахунок Банку на погашення шкоди. 20 січня 2009 року суд залишив без розгляду позов Банку на підставі заяви попереднього представника позивача через те, що не було визначено розмір дійсної шкоди. Після проведених перевірок було встановлено розмір дійсної шкоди, яка заподіяна протиправними діями працівників Банку. За період з 2007 року відбулася зміна керівництва банку, представника Банку, який супроводжував даний позов, було звільнено з займаної посади. Лише після вказівок керівництва Банку в березні 2010 року Банк повторно звернувся до суду про стягнення шкоди. Представник позивача просила суд врахувати всі обставини справи, які потягли за собою несвоєчасне звернення до суду, визнати поважними та поновити строк.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, стверджували, що кредити видавалися конкретним особам, які частково добровільно погашали отримані кошти. Щодо інших осіб суди виносили рішення про стягнення кредитних коштів. В даний час рішення судів виконуються в примусовому порядку. ОСОБА_2 погодився на закриття кримінальної справи по амністії, але не визнає вини в предявленому обвинуваченні. Банк не надав розрахунків, які б підтверджували, що його діями заподіяно шкоду. Банк звертався до суду з позовами, але суми кожний раз значно відрізнялися, банк заявляв вимоги від 135 970 грн. до 396 849 грн. Банк володіє всіма необхідними документами, але не визначив розмір шкоди.

ОСОБА_4 - представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що позивач має право ставити питання про стягнення з працівника матеріальної шкоди, завданої підприємству. Однак банк без поважних причин пропустив річний строк звернення до суду. В ході розгляду кримінальної справи ОСОБА_5 та ОСОБА_2 давали показання про те, що кожен самостійно оформляв кредитні договори. Органи досудового слідства не встановили конкретних винних дій кожного відповідача. Суд при розгляді цивільної справи не наділений повноваженнями зясувати дане питання.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 з 13 жовтня 2005 року по 03 січня 2007 року працював на посаді економіста індивідуального бізнесу Носівського відділення «ПриватБанку», а ОСОБА_2 з 16 червня 2005 року по 25 вересня 2006 року обіймав посаду економіста корпоративного бізнесу Носівського відділення «ПриватБанку», тобто відповідачі знаходилися в трудових відносинах з Банком.

Відповідно до положень ст. 134 КЗпП України, працівники (відповідачі по справі) несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, в випадках, коли шкода завдана діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Постановою Носівського районного суду Чернігівської області від 28 травня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України були звільнені від кримінальної відповідальності згідно ст. 1 п. 1 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року, а провадження по кримінальній справі було закрито.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності регулює законодавство про працю, а не ЦК України.

Порядок визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації працівником передбачає ст. 135-3 КЗпП України, а строк для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації встановлено ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

В судовому засіданні встановлено, що 29 січня 2007 року була порушена кримінальна справа щодо відповідачів.

В травні 2008 року було закрито провадження по справі про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_5, цивільний позов Банку було залишено без розгляду.

20 січня 2009 року Носівський районний суд на підставі заяви представника Банку виніс ухвалу , якою залишив позов до ОСОБА_2, ОСОБА_5 без розгляду.

Вирішуючи питання про осіб, що повинні нести відповідальність за заподіяну шкоду, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

В п.п. 3, 4 постанови Пленуму ВС України від 29 грудня 1992 року за №14 « Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» Пленум Верховного Суду України зазначив ряд обовязкових умов, що є підставою для покладення матеріальної відповідальності на працівника:

- протиправність діяння (порушення норм трудового законодавства або покладених на нього трудових обовязків);

- наявність прямої дійсної шкоди під якою розуміють втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок безпосереднього порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати;

- наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою;

- вина працівника у вигляді умислу або необережності.

При цьому необхідно зясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Обставини справи вказують на протиправність діяння відповідачів, які належним чином своїх обовязків не виконали, наявність шкоди, причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вини.

Проте суд враховує ту обставину, що кошти по кредитних договорах, які були укладені відповідачами, поверталися до Банку, шляхом добровільної сплати особами, на користь яких вони (договори) були укладені або по рішенню судів про стягнення відповідних коштів.

Проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази що б в своїй сукупності підтвердили розмір заподіяної шкоди кожним працівником, по конкретних укладених ними договорах, хоча обовязок їх доведення в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України покладається на особу позивача.

Позивач не надав суду доказів того, що відповідачі діяли спільно, а тому суд позбавлений можливості винести рішення про солідарне стягнення заподіяної шкоди.

Позивач не надав суду доказів про розмір заподіяної шкоди розрахованими за правилами, встановленими законодавством про працю.

Встановлені судом факти містять відомості про наявність події та ознак злочину, а тому підлягають перевірці та встановленню лише правоохоронними органами у визначеному кримінально-процесуальним законом порядку, проте в матеріалах справи відсутній висновок компетентних органів з цих обставин.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не довело належними чином та в повній мірі розмір шкоди, який заподіяний діяннями своїх працівників, а тому вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 Кодексу України про працю для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

З дня виявлення заподіяної відповідачами шкоди до дня звернення до суду з даним позовом (22 березня 2010 року) пройшло більше одного року.

Суд не вважає поважними причини пропуску строку звернення до суду, на які вказала представник Банку, та приходить до висновку про те, що немає підстав для його поновлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленого до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представники відповідачів в ході розгляду справи просили відмовити в задоволенні позову в звязку зі спливом без поважних причин річного строку звернення до суду.

За встановлених обставин, аналізуючи добуті по справі докази, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову необхідно відмовити в звязку пропуском без поважних причин річного строку для звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.. 130-138, 233 КЗпП, ст. 267 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення шкоди та судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Киреєв