Апеляційний суд Вінницької області
8 жовтня 2010 року м. Вінниця
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:
головуючого: Медвецького С.К.,
суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,
при секретарі: Черепановій В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Жмеринці Вінницької області на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.08.2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у м. Жмеринці Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобовязання провести перерахунок призначеної основної та додаткової пенсії,-
У липні 2010 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до управління Пенсійного фонду України у м. Жмеринці Вінницької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії.
Свої вимоги мотивував тим, що розмір призначених і виплачуваних йому пенсій не відповідають розмірам установлених статтями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.08.2010 року позов задоволено.

Визнано відмову управління Пенсійного фонду України у м. Жмеринка Вінницької області щодо перерахунку пенсії по інвалідності ОСОБА_1, відповідно до вимог ст. 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірною.

Зобовязано управління Пенсійного фонду України в м. Жмеринка Вінницької області провести перерахунок призначеної ОСОБА_1 основної пенсії у розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі не менше 75% мінімальної пенсії за віком та виплачувати основну та додаткову пенсію не менше вказаних розмірів в залежності від зміни розміру мінімальної пенсії за віком в подальшому.

Стягнуто з управління Пенсійного фонду України у м. Жмеринка Вінницької області не нараховану ОСОБА_1 щомісячну основну та додаткову державну пенсію по інвалідності, як інваліду ІІ групи за весь період невиплати пенсії в передбаченому законному розмірі, та вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду України м. Жмеринці Вінницької області просить рішення суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

За змістом ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач відповідно до ст. 49, ч. 4 ст. 54, 50, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» має право на одержання державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та виплату додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю, у розмірі 75 % від мінімальної пенсії за віком.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, інвалідом ІІ групи від захворювання, повязаного із наслідками аварії на ЧАЕС.

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоровя, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Нормами ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено пенсії особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

За змістом ч. 1 ст. 50 Закону особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами другої групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів другої групи, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення вказаного спору, крім того, це право гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 46 Конституції України).

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч. 4 ст. 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають частина перша статті 50 та частина четверта статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач, які істотно звужують обсяг встановлених законом прав.

Зі статей 50 та 54 Закону випливає, що під час визначення розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Наявність такої норми за відсутності іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтями 50 та 54 Закону.

Безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначених пенсій у таких розмірах, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань, які встановлені статтею 46 Конституції України та статтями 50 та 54 Закону, щодо визначення розміру та виплати пенсій.

Відповідно до ч. 3 ст. 67 Закону, яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій, та розмір щомісячної компенсації сімям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною, свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, і цей перерахунок здійснюється з дня встановлення цього мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Виходячи з наведеного, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму.

Оскільки позивачу слід визначати пенсію, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то в разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачу повинен проводитись, виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком. Питання про нарахування, здійснення перерахунку пенсії відноситься до компетенції управління Пенсійного фонду.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу зобовязання відповідача у подальшому нараховувати та виплачувати основну та додаткову пенсію, оскільки прогнозування можливих порушень зі сторони відповідача та зобовязання його на майбутнє вчинити певні дії є передчасним, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Таким чином, судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а рішення суду зміні на підставі ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 304, 304?, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Жмеринці Вінницької області задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.08.2010 року в частині виплати основної та додаткової пенсії в подальшому та в частині стягнення не нарахованої щомісячної основної та додаткової державної пенсії по інвалідності змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати відмову управління Пенсійного фонду України у м. Жмеринка Вінницької області щодо перерахунку пенсії по інвалідності ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірною.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в м. Жмеринка Вінницької області провести перерахунок призначеної ОСОБА_1 основної пенсії у розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі не менше 75% мінімальної пенсії за віком.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Жмеринка Вінницької області про зобовязання у подальшому нараховувати та виплачувати щомісячну основну та додаткову пенсію відмовити.

У іншій частині рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.08.2010 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: