Справа № 2-2209/10
26 жовтня 2010 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді: Наумова І.Й.,
при секретареві: Фіркаловій І.Ю.
за участю позивача ОСОБА_1, прокурора Гром Г.В., розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Заправник» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,
13.03.2009 р. позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що з 16.07.2008 р. вона працювала на приватному підприємстві „Заправник прибиральницею. 02.02.2009 р. її звільнили з роботи у звязку зі скороченням чисельності або штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України, про майбутнє вивільнення працівники особисто попереджаються не пізніше ніж за два місяці. Вказана норма керівництвом ПП «Заправник» була проігнорована. Про своє звільнення вона дізналась 02.02.2009 р. Згідно ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Вимоги вищезазначеної норми КЗпП України також не були виконані. Позивач просить поновити її на роботі в ПП „Заправник на посаді прибиральниці та стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі, не сплачену їй за роботу 02.02.2009 р. в розмірі 34,75 грн., також середній заробіток за вимушений прогул в розмірі 6857,99 грн., компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки, яка не була виплачена під час розрахунку при звільнення, в розмірі 253,18 грн., моральну шкоду в суммі 5000,00 грн., витрати на правову допомогу в сумі 350 грн., та витрати повязані з розглядом справи в сумі 119,94 грн., а також допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку, але не більше ніж за один місяць.
У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала та просила його задовольнити.
В судовому засіданні прокурор, який діє в інтересах позивача, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки відповідачем порушені трудові права позивача.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, судом була направлена судова повістка на адресу місцезнаходження відповідача (юридичної особи), яке зазначене в довідці Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, на адресу суду повернувся конверт з судовою повісткою на імя відповідача з причини «за закінченням терміну зберігання», згідно відмітці листоноші, адресату було двічі залишено повідомлення про необхідність зявитися для отримання кореспонденції. На підставі третього абзацу ч. 5 ЦПК України, суд вважає, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів, та на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення.
Вислухав пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та інші докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
У відповідності з ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України, про майбутнє вивільнення працівники особисто попереджаються не пізніше ніж за два місяці.
Згідно ч.1, 2 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.
Судом встановлено, що позивач працювала з 16.07.2008. р. по 02.02.2009 р. на посаді прибиральниці на приватному підприємстві „Заправник. 02.02.2009 р. була звільнена з посади прибиральниці у звязку зі скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Згідно наказу директора ПП «Заправник» від 17.11.2008 р. та додатку до нього (а.с. 39, 40), з 17.11.2008 р. на даному підприємстві була скорочена посада прибиральника в кількості двох штатних одиниць, в тому числі посада на якій працювала позивач. Згідно актів від 18.11.2008 р. (а.с. 21, 173) ОСОБА_1 відмовилась від підпису під час попередження її про наступне вивільнення та під час запропонування їй іншої посади на підприємстві. Згідно поясненням свідка ОСОБА_2, яка в судовому засіданні пояснила, що вона на той час працювала на даному підприємстві і була присутня, коли ОСОБА_1 відмовилась підписати дані акти. Аналогічні пояснення дані в письмовому вигляді гр. ОСОБА_3, яка теж працювала на даному підприємстві (а.с.189). Суд критично відноситься до даних актів, поясненням свідка ОСОБА_2 та письмовим поясненням ОСОБА_3, оскільки вони суперечать іншим доказам присутнім в матеріалах справи. З доповідних записок (а.с. 38, 46, 51), наданих відповідачем, судом встановлено, що між сторонами були неприязні відносини, відповідач в січні 2009 р. не одноразово пропонував позивачу написати заяву про звільнення «за власним бажанням» або «за згодою сторін» з метою звільнення місця для іншого працівника (а.с.51), що суперечить вищезгаданим актам та поясненням свідка ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які вказують про намір відповідача звільнити позивача у звязку зі скороченням штату, тобто підстава звільнення ОСОБА_1 має формальний характер. При цьому власник підприємства „Заправник не дотримався встановленого ст. 49-2 КЗпП України порядку вивільнення працівників у звязку зі зміною в організації виробництва і праці, а саме: не довів до відома державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівників, в тому числі і ОСОБА_1 із зазначенням її професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці, також не сплатив їй вихідну допомогу передбачену ст. 44 КЗпП України. Згідно довідки від 22.09.2009 р. №2781 наданої Південним міжрайонним центром зайнятості, ПП „Заправник зі звітами за формо 4ПН (план) та 4-ПН (факт) до Південного міжрайонного центру зайнатості не зверталось (а.с. 77). Отже власник ПП „Заправник порушив вимоги трудового законодавства і незаконно звільнив ОСОБА_1 із займаної нею посади, тому позовні вимоги про поновлення на роботі підлягають повному задоволенню.
Судом також встановлено, що відповідач порушив вимоги ст.116 КЗпП України, згідно якої, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення.
В довідці, виданій ПП „Заправник (а.с. 7) зазначено, що загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 16.07.2009 р. по 02.02.2009 р. становить 4153,00 грн., але зазначено, що в дану суму входить заробітна плата за період з липня 2008 р. по січень 2009 р., тобто за робочий день 02.02.2009 р. (останній робочий день позивача) заробітна плата ОСОБА_1 не була нарахована. Суд критично відноситься до наданих відповідачем розрахунко-платіжних відомостей за січень-лютий 2009 р. (а.с. 182, 183), оскільки вони не підписані ні керівником підприємства, ні головним бухгалтером, в відомості за лютий 2009 р. зазначено, що ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 1459,50 грн. та компенсації за чергову відпустку 297,02 грн., при цьому зазначено, що останній дана заробітна плата нарахована за 20 відпрацьованих днів в лютому 2009 р., що суперечить запису в трудовій книжці, згідно якої позивач 02.02.2009 р. була звільнена.
Згідно розрахунку позивача, невиплачена заробітна плата за 02.02.2009 р. становить 34,75 грн. Дана сума підлягає стягненню з відповідача.
Згідно ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України „Про відпустки, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Згідно розрахунку позивача, вона перебувала у вимушеному прогулі з 03.02.2009 р. по 25.11.2009 р., її середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 6 857,99 грн., компенсція за невикористані дні щорічної основної відпустки становить 253, 18 грн. = (3840 грн. (середній заробіток за останні 6 місяців поділити на 182 календарних дні, отриманану суму помножити на 12 днів відпустки). Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за вимушені дні прогулу в сумі 6 857,99 грн та компенсації за невикористану відпустку в сумі 253,18 грн. також підлягають повному задоволенню.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Вирішуючи питання про стягнення відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди, суд виходить з розміру доведених у судовому засіданні моральних страждань позивача, які були викликані незаконним звільненням, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв'язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та вважає, що ці позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 1000 грн.
Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно наданих квитанцій (а.с. 18, 31, 32, 33, 34, 35, 68 а, 69, 72, 74) позивач понесла витрати на правову допомогу в розмірі 350 грн. та витрати, повязані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи в сумі 119,94 грн., а саме: витрати в сумі 27,94 грн., понесені на отримання довідки з Єдиного реєстру піжприємств та оргназіцій про реєстрцію підприємства ПП „Заправник та витрати в сумі 92,00 грн. за послуги курєрської пошти, для вручення відповідачу судових повісток. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення витрат позивача на правову допомогу в сумі 350 грн., та на вчинення інших дій, необхідних для рогляду справи в сумі 119,94 грн. підлягають повному задоволенню.
Згідно п. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито, від сплати державного мита звільняються: позивачі робітники та службовці за позовами про стягнення заробітної плати й за іншими вимогами, що випливають з трудових правовідносин.
Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п.4 ст.367 ЦПК Укрїни, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
На підставі викладеного та керуючись ст. 49-2, ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП України, п. 5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення», ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» а також ст.ст. 11, 60, 81, 88, 208, 209, 212-215, 224-232, 367 ЦПК України, суд, -
Цивільний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Поновити на роботі незаконно звільнену ОСОБА_1 на приватному підприємстві «Заправник», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, посаді прибиральниці.
Стягнути з приватного підприємства «Заправник» що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за 02.02.2009 р. в розмірі 34,75 грн., а також середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6 857,99 грн., компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 253,18 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 350,00 грн. та витрати повязані з розглядом справи в розмірі 119,94 грн. Всього на суму 7615,86 грн.
Стягнути з приватного підприємства «Заправник» що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 грн.
Стягнути з приватного підприємства «Заправник» що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на користь держави судовий збір в розмірі 76 грн. 15 коп. та 17 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. 00 коп. на користь держави.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Згідно зі ст.367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.
У відповідності зі ч. 3 ст. 232 ЦПК України, повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим кодексом.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: І.Й. Наумова