Апеляційний суд Тернопільської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"8" червня 2010 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючої - Парандюк ТС,

Суддів - Стефлюк О.Д., Бершадської Г.В.,

при секретарі - Гачинській М.В.,

За участі апелянта ОСОБА_1, її

представника ОСОБА_2, третьої

особи ОСОБА_3 та адвоката

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в М.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 березня 2009 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, третя особа - ОСОБА_3, про скасування рішень міської ради, анулювання Державного акту на право приватної власності на землю, встановлення порядку користування земельною ділянкою та її розподіл, -

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2009 року ОСОБА_1 пред'явила зазначений вище позов, посилаючись на те, що вона та ОСОБА_3 є співвласниками (по 1/2 частині) будинку № 42, розташованого на земельній ділянці площею 782 кв.м по вул Бережанській у М.Тернополі.

Згідно схеми розподілу даної земельної ділянки від 11 вересня 1980 року за кожним із співвласників обліковувалось по 300 кв.м землі. Залишок у 182 кв.м., який також повинен був бути поділений між ними (співвласниками будинку) порівну, рішенням Тернопільської міської ради від 31 жовтня 1997 року був переданий у користування ОСОБА_3, а рішенням цієї ж ради від 12 грудня 2003 року - у приватну власність ОСОБА_3 вже передано 450 кв.м землі (у т.ч. спірні 182 кв.м). Крім того, останнім рішенням їй передано ще 218 кв.м землі в оренду.

Вважаючи, що зазначеними рішеннями міської ради порушені її права

Справа № 22ц-1045 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_5

Категорія Доповідач ОСОБА_6

землекористувача, просила їх скасувати, встановити порядок користування земельною ділянкою та провести розподіл ділянки, яка використовується для обслуговування будинку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 березня 2010 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, справу передати на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, які підтримують доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу третьої особи ОСОБА_3 та адвоката ОСОБА_4 в її інтересах, розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що жодних рішень про надання ОСОБА_1, чи попереднім власникам належної їй половини будинку, додаткової (крім 300 кв.м) земельної ділянки компетентними органами не приймалось, тому рішення міської ради про передачу у власність та в оренду ОСОБА_3 спірних земельних ділянок є правомірним і жодним чином не порушує будь-яких прав позивачки.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони відповідають вимогам закону і грунтуються на матеріалах справи.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконкому Тернопільської міської ради від 8 жовтня 1970 року земельна ділянка площею 600 кв.м. за адресою М.Тернопіль вул Південна 31-А (в даний час вул. Бережанська № 42) була надана ОСОБА_7 під будівництво індивідуального жилого будинку.

6 грудня 1976 року ОСОБА_7 продала недобудований жилий будинок (за вказаною адресою) в рівних частках ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і в договорі купівлі-продажу вказано, що за будинком закріплена земельна ділянка в 600 кв.м. У 1980 році ця ділянка була розділена порівну між співвласниками (пропорційно часткам в будинку) і за кожним зі співвласників закріплено межовими знаками ділянку в 300 кв.м. Під час поділу було виявлено 182 кв.м лишків землі, якими сторони користувались самовільно.

Належна ОСОБА_8 половина будинку була у 1983 році продана ОСОБА_10, а 29 липня 1987 року останній продав її позивачці ОСОБА_1; інша половина будинку після смерті ОСОБА_9 перейшла у власність його дочки ОСОБА_3

Жодного разу при зміні співвласників будинку, площа закріпленої за ними земельної ділянки в 600 кв.м у встановленому законом порядку не змінювалась. Про це зазначалось в договорах купівлі-продажу будинку і жодна із сторін договорів претензій щодо збільшення земельної ділянки -не заявляли.

Рішенням виконкому Тернопільської міської ради від 31 жовтня 1997 року задоволено заяву ОСОБА_3 і надано їй у постійне користування лишки земельної ділянки в 182 кв.м для обслуговування житлового будинку та надвірних будівель за адресою вул.Бережанська 42. А рішенням ради від 12 грудня 2003 року передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею в 450 кв.м. та надано в оренду (на 5 років) ділянку в 218 кв.м. за тою ж адресою.

28 жовтня 2004 року ОСОБА_3 правомірно видано Державний акт на право власності на землю.

Надаючи у власність та в оренду ОСОБА_3 зазначені спірні земельні ділянки, органи місцевого самоврядування діяли в межах своєї компетенції, визначеної ст.ст.12, 40 та 116 Земельного кодексу України.

Будь-яких доказів про надання ОСОБА_1 додатково (крім 300 кв.м) земельної ділянки, позивачкою не представлено і судом не здобуто.

Судом підставно не взято до уваги доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що вона теж користувалась лишками землі в 182 кв.м., які знаходяться біля її будинку, оскільки самовільне використання земельної ділянки, за чинним на час виникнення правовідносин земельним законодавством, не породжує права власності (чи законного користування) на неї. У правомірному користуванні позивачки перебувало лише 300 кв.м присадибної земельної ділянки. Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 навіть не зверталась в органи місцевого самоврядування із заявою про надання їй зазначених вище 182 кв.м лишків землі.

За таких обставин висновок суду про безпідставність позову є законним та обгрунтованим.

Доводи апелянта з приводу розгляду справи у відсутності представника міської ради, яка була відповідачем по справі, та незаконної, на її думку, відмови суду задоволити клопотання позивачки про обов'язкову участь представника міської ради в судовому засіданні, не можуть бути взяті до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що міська рада надала суду детальні заперечення на позов і представник ради звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутності. У всякому випадку, відповідно до п.4 ч. 1 ст. 169 ЦПК, визнання обов'язковою участь в судовому засіданні тієї чи іншої сторони спору, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, - прерогатива суду.

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що її не було повідомлено про день виготовлення протоколу судового засідання, оскільки ознайомитись з технічним записом судового засідання (чи одержати його копію) можна у будь-який час, навіть в апеляційному суді, але такої заяви апеляційному суду від апелянта не поступало.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду постановлено у відповідності до чинних норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.307,308,315 ЦПК України, колегія суддів , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 березня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_6