Справа № 2-353/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2010 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Стрільця Я.С.

при секретарі Кулька О.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним. Посилається на те, що в 1992 році помер її чоловік ОСОБА_6 і з того часу вона сама проживає в будинку за адресою м.Заставна, вул. 28 Червня, 21 Чернівецької області. Від шлюбу у неї залишилося троє дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9. За станом здоровя їй важко було себе утримувати та доглядати, а тому остання здійснювала за нею догляд. Взамін цього вони домовилися між собою, що вона залишить після смерті свій будинок ОСОБА_9 05 листопада 1998 року вони разом в Заставнівській нотаріальній конторі уклали Договір довічного утримання. До 2008 року ОСОБА_9 постійно приїжджала до неї, доглядала та допомагала по господарству, піклувалася про неї та купувала ліки, продукти харчування. 07 жовтня 2008 року ОСОБА_9 померла. Через те, що вона не могла залишатися без сторонньої допомоги, то до неї переїхав жити її син ОСОБА_8 разом із сімєю. Він повністю здійснює догляд за нею, допомагає в господарстві та утримує її. Однак коли він вирішив зареєструватися за місцем її проживання, то виявилося, що вона не є власником будинку в якому проживає, а власником є померла ОСОБА_9 Таким чином, вона дізналася, що 05 листопад 1998 року нею було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування житлового будинку. Вважає даний договір недійсним, оскільки він укладений внаслідок помилки та неправильного розуміння його природи. Укладаючи оспорюваний договір вона вважала, що ОСОБА_9 буде її доглядати до її смерті, допомагати вести господарство і тільки після її смерті будинок буде належати їй. Саме тому просить визнати вказаний договір дарування недійсним та повернути їй у власність спірний будинок.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не зявилися, надіслали суду заяву про визнання позову та прохання розглянути справу в їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи представника позивача та пояснення свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є одинокою особою похилого віку, вдовою з 1992 року, пенсіонером та ветераном війни-учасником війни, що підтверджується відповідними посвідченнями та свідоцтвом про смерть (а.с.8, 13). Проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою виданою Заставнівською міською радою 14.04.2010 р. за №1314 (а.с. 7). Будинок, в якому вона проживає належав їй на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 02.02.1995р. виконкомом Заставнівської міської ради народних депутатів.

Від шлюбу у ОСОБА_2 залишилося троє дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

З 1985 року позивач знаходиться на диспансерному обліку в Заставнівській центральній районній лікарні з приводу ішемичної хвороби серця, обструктивного бронхіту, а з 2005 року раку яєчників ІІІ ступеню, а тому потребувала та потребує постійного стороннього догляду, про даний факт свідчить довідка №313, видана Заставнівською центральною районною лікарнею від 15.04.2010р. (а.с. 10).

Оскільки за станом свого здоровя ОСОБА_2 важко стало себе утримувати та доглядати, внаслідок чого вона потребувала сторонього догляду, то її донька ОСОБА_9 здійснювала за нею догляд. Взамін цього, вони домовилися про залишення позивачем після своєї смерті будинку під №21 по вул.28 Червня в м.Заставна саме ОСОБА_9

05 листопада 1998 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування вищевказаного будинку, який був нотаріально посвідчений (а.с. 6), однак позивач помилково вважала, що уклала договір довічного утримання. Протягом 1998 2008 років ОСОБА_9 постійно приїжджала та доглядала позивача, що стверджується актом обстеження житлово-побутових умов (а.с. 9) та поясненнями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11

07 жовтня 2008 року ОСОБА_9 померла і до позивача переїхав жити її син ОСОБА_8, який повністю здійснює догляд за ОСОБА_2, допомагає в господарстві, утримує, оскільки остання не може залишатися без сторонньої допомоги. Даний факт підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов, складений комісією Заставнівської міської ради 08.04.2010р. (а.с. 9) та довідкою, виданою Заставнівською міською радою 07.04.2010р. за №1229 (а.с. 11).

Про те, що позивач не є власником житлового будинку в якому проживає вона дізналася після того коли її син ОСОБА_8 захотів зареєструватися по місцю проживання. Вона дізналася, що власником будинку на підставі договору дарування житлового будинку від 05 листопада 1998 року є її померла донька ОСОБА_9 Згідно п.1 якого вона подарувала померлій будинок під №21 по вул.. 28 Червня в м.Заставна Чернівецької області.

Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Вимогами ч.1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

На виконання вказаних вимог закону судом встановлено, що внутрішня воля ОСОБА_2 при укладенні договору дарування не відповідала її зовнішній волі, вона допустила юридично значущу помилку при сприйнятті очікуваного юридичного результату. Дії ОСОБА_2 обєктивно не відображали її внутрішню волю, як субєкта цивільних правовідносин. Крім того, вона хибно, помилково сприймала обставини уладаємого нею договору. В даному випадку помилкою було неправильне сприйняття позивачем істотних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що вказана помилка є підставою для визнання договору дарування від 05 листопада 1998 року недійсним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218, 256 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, 05 листопада 1998 року, посвідчений державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 05.11.1998р., зареєстрований в реєстрі за №1772.

Скасувати державну реєстрацію права власності на будинок за №21 по вул.28 Червня в м.Заставна, Чернівецької області за ОСОБА_9 та повернути ОСОБА_2 у власність будинок за №21 по вул.28 Червня в м.Заставна, Чернівецької області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд Чернівецької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя Я.С. Стрілець