Справа № 2-17/10
Провадження № 2-17/10
23 лютого 2010 року смт. Любешів Волинської обл.
Любешівський районний суд Волинської області під головуванням
судді Гапончука B.B.
за участю секретаря судового засідання Літвинчук І.М.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
відповідачів ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1
Улянівни до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення
ОСОБА_1 звернулася в Любешівський районний суд з позовною заявою до
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про витребування коштів із чужого незаконного
володіння в якій вказує, що 05.12.2005 року нею був проданий житловий будинок з
господарськими та побутовими будівлями та спорудами в селі Проходи Любешівського
району вартістю 6000 доларів США. Після продажу даного будинку вона з чоловіком
перейшла жити до своєї дочки ОСОБА_3 Частину коштів, отриманих від продажу
будинку, а саме 4000 доларів США вона віддала на зберігання своїй дочці.
В 2008 році Позивач з чоловіком виїхали на постійне місце проживання в смт.
Марянівка Горохівського району. Перед своїм виїздом вона звернулася до ОСОБА_3 з
проханням, щоб вона повернула кошти, але у відповідь почула, що нічого віддавати їй не
будуть, оскільки гроші вже витрачені. На підставі ст.ст.16, 387 ЦК України просила
витребувати від Відповідачів на свою користь належні їй кошти в сумі 4000 доларів США, що згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют станом на 14.12.2009 року становить
В суді Позивач позовні вимоги підтримала на зазначених підставах та змінивши їх
пояснила, що кошти передавала Відповідачам добровільно вважаючи, що вона буде в них
проживати та вони доглянуть за нею. Деякий час ОСОБА_1 зі своїм чоловіком проживала у
Відповідачів, але згодом переїхала в смт. Марянівка Горохівського району на постійне місце проживання. На її вимогу Відповідачі відмовилися повертати отримані гроші.
Відповідачі позов не визнала та вказали, що дійсно на початку 2006 року отримали
від Позивача грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, але не на зберігання, оскільки при
передачі коштів ОСОБА_1 сказала: „Це Вам, діти, користуйтеся, а ми у ОСОБА_5 поживемо.
Дані грошові кошти були витрачені ними на лікування, навчання дітей та інші особисті
Відповідач ОСОБА_4 крім того подав суду письмові заперечення згідно яких
зазначив, що деякий час ОСОБА_1 зі своїм чоловіком проживала в відремонтованому
відокремленому житловому приміщенні, яке належить йому та його дружині. При цьому вказані грошові кошти були їм передані Позивачем в якості компенсації за подальші витрати,
повязані з обслуговуванням будинку та сплатою комунальних платежів, які Відповідачі
проводили особисто. Крім того при переїзді ОСОБА_1 було вивезено належне їм майно
вартістю 2547 грн. Враховуючи вказані обставини та відсутність факту передачі коштів на
тимчасове зберігання просив відмовити в задоволенні позову.
Третя особа на стороні Відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в судове засідання не з'явилася, але заявила клопотання про проведення судового розгляду без її участі. Крім того під час попереднього судового засіданні пояснила, що вказані 4000 доларів США вона лише обміняла на гривні та передала Відповідачам, не витрачаючи їх на якісь потреби.
Суд, заслухавши сторони по справі, свідка, дослідивши письмові докази, приходить
до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних міркувань.
Так, відповідно до ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і
повернути її поклажодавцем у схоронності.
Як зазначено в ч.1 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій
формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.
Ст.208 ЦК України встановлює, що у письмовій формі належить вчиняти правочин
фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір
неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що має місце у даному випадку.
Враховуючи викладені норми закону суд приходить до висновку, що під час
судового розгляду не знайшли свого підтвердження пояснення Позивача про передання
грошових коштів Відповідачам саме на зберігання, оскільки не було здобуто жодного
належного та достатнього доказу, який би підтверджував даний факт. Крім того сама ОСОБА_1
Л.У. в судовому засіданні зазначила, що кошти передавала Відповідачам добровільно
вважаючи, що вона буде в них проживати та вони за нею доглянуть.
Вказані висновки суду грунтуються і на показаннях свідка ОСОБА_6
Андрійовича, який в судовому засіданні пояснив, що був присутній під час передачі коштів в
сумі 4000 доларів США Позивачем Відповідачам. Під час передання грошей ОСОБА_1
зазначила, що вона буде в них проживати та щоб Відповідачі доглянули за нею.
Не є обгрунтованими та не беруться до уваги судом і заперечення Відповідача
ОСОБА_4, щодо передачі грошових коштів Позивачем в якості компенсації за витрати, пов'язані зі сплатою Відповідачами комунальних платежів та обслуговуванням будинку в якому ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_6 За оцінкою суду зазначені твердження Відповідача свідчать про наявність, на думку ОСОБА_4, правовідносин між сторонами з приводу найму житла, які на вимогу ст.811 ЦК України також повинні укладатися у формі письмового договору. Але зазначені заперечення теж не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи у зв'язку з відсутністю будь-яких належних та достатніх доказів з цього приводу та їх невідповідності поясненням сторін.
Не має в даному випадку місця і факт перебування грошових коштів в чужому
незаконному володінні, оскільки гроші передавалися та були прийняті за добровільним
волевиявленням обох сторін без встановлення будь-яких умов їх повернення.
Проаналізувавши пояснення сторін, свідка та дослідивши надані сторонами докази
суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини у формі договору
дарування валютних цінностей, оскільки грошові кошти фактично були передані Позивачем
Відповідачам без визначення конкретно сформульованих та належним чином оформлених
умов, що свідчить про безоплатність передачі грошей у власність останніх.
Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка
перевищує пятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян,
укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
В ч.1 ст.219 ЦК України зазначено, що у разі недодержання вимогу закону про
нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.
Ч.1 ст.216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання
Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. В ст.524 ЦК України зазначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Виходячи з положень вказаних, норм закону суд приходить до висновку, що
укладений між сторонами договір дарування валютних цінностей в сумі 4000 доларів США є
нікчемним внаслідок недотримання встановленої для нього форми. Тому на думку суду з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід стягнути на користь
ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) доларів США, що за офіційним курсом гривні
дев'ятсот двадцять) гривень.
Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно з Відповідачів слід стягнути на користь Позивача 120 грн. судових витрат,
сплачених при подачі позову.
Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України та п.18 ч.1 ст.4 Декрету КМ України „Про
державне мито Відповідачі звільнені від сплати судового збору, оскільки являються
постраждалими вніслідок Чорнобильської катастрофи.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212 ЦПК України, ст.ст.
192, 208, 216, 219, 524, 717, 719, 811, 936, 937 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_3
ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
дев'ятсот двадцять) гривень та 120 (сто двадцять) гривень судових витрат.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнити від
оплати судових витрат у виді державного мита.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви на

апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було

подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у 20 денний

строк, встановлений Кодексом, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього

строку.

На рішення може бути подано заяву про апеляційне оскарження протягом десяти

днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Волинської області через

Любешівський районний суд Волинської області. Апеляційна скарга на дане рішення суду

може бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження

рішення суду. Крім цього, апеляційна скарга на дане рішення може бути подана без

попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,

встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

СУДДЯ ЛЮБЕШІВСЬКОГО

РАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_5