Справа №22-ц-2589/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В.О.,

суддів - Гагіна М.В., Лузан Л.В.,

з участю секретаря судового засідання - Федини Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 червня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визначення порядку користування житловим будинком,

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 04 червня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у звязку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були невірно застосовані норми матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4, шлюб яких було розірвано 13 березня 2008 року( ас.10,11).

Позивачка в даний час навчається на третьому курсі факультету економіки та менеджменту денного відділення СумДУ. (а. с.13)

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25.04.2003 р., ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності, кожний по ? частині, на садибу № 43 по вул. Лепехівській в м. Суми.

Крім того. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.02.2009 р. за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було визнано право власності, по ? частині за кожним, на самочинно ними збудовані прибудову «а», житлову прибудову «А1-І» , літній душ «Д», вбиральню «Е», кімнату «1-7» в садибі № 43 по вул. Лепехівській в м. Суми.

Названим рішенням суду від 24.02.2009 р. був проведений поділ садиби по вул. Лепехівській в м. Суми, відповідно до якого одному з співвласників, ОСОБА_4, виділено житлову прибудову «А1-І», у якій знаходяться приміщення «1-8» площею 21,1 кв.м, «1-9» площею 13.1 кв.м, «1-10» площею 5.8 кв.м та господарські споруди;

а іншому співвласнику, ОСОБА_3, виділено житловий будинок «А-1», в якому знаходяться приміщення «1-4» площею 8.5 кв.м., «1-5» площею 22,9 кв.м., «1-7» площею 12,1 кв.м. прибудова «а», ґанок «кр.» та господарські будівлі (ас.4-9).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 358, 361 ЦК України, та виходив з того, що за рішенням суду спірна кімната «1-7» виділена у власність відповідачу, тому суд визнав помилковими доводи позивачки про те, що вона, як член сімї власника житлового будинку користується житловим приміщенням нарівні з власником будинку. Суд також виходив з того, що після рішення суду порядок користування позивача з відповідачем погоджений не був, письмовий договір з цього приводу не укладався, в той час як вони вже не є однією сімєю.

Проте погодитися з такими висновками суду в повній мірі не можна, так як вони зроблені з порушенням норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення спору. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що з того часу, як сімя сторін у справі стала проживати у садибі № 43 по вул. Лепехівській в м. Суми, позивачка користувалась усіма житловими приміщеннями, крім того, між членами сімї склався порядок користування цими приміщеннями, за яким кімната «1-7» використовувалась позивачкою як її особиста спальня та кімната, в якій вона готувалась до занять у школі, а потім- університеті.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що після розподілу батьками майна в натурі, відповідач у справі почав їй погрожувати та перешкоджати користуватись вищеназваної кімнатою «1-7», примушує її відмовитись від проживання у цій кімнаті.

З позовної заяви вбачається, що позивачка звернулась до суду за захистом своїх порушених прав, які, як вона вважала, має відповідно до ст.156 ЖК України, як член сімї (бувший член сімї) власника житлового будинку .

Колегія суддів вважає, що при вирішенні даної справи суд першої інстанції помилився у визначенні характеру спірних правовідносин та помилково керувався ст. 358 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо здійснення права спільної часткової власності та ст. 361 ЦК України, яка передбачає право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

У звязку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення у справі про часткове задоволення позову. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (щодо плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові).

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов'язує.

З пояснень ОСОБА_3 вбачається, що він визнає твердження ОСОБА_2 про те, що раніше кімната «1-7» була в користуванні його дочки та що в даний час між ними існує спір з приводу користування цією кімнатою, так як після реального розподілу будинку він має намір у виділеній йому частині будинку, а саме, в кімнаті «1-7», облаштувати приміщення кухні. У звязку з цим він дійсно заперечує, щоб у подальшому у цій кімнаті проживала ОСОБА_2.

Таким чином колегія суддів вважає доведеним факт, що з часу проживання в будинку позивачка використовувала спірну кімнату як спальню та кімнату, в якій вона готувалась до занять у школі, а потім- університеті, а також доведеним факт наявності спору між нею і відповідачем відносно подальшого користування нею кімнатою «1-7».

Таким чином вбачається, що заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірною кімнатою «1-7», тобто порушує її право подальшого користування спірною кімнатою, яке вона набула на підставі ст. 156 ЖК України, як член сімї (бувший член сімї) власника жилого будинку.

В той же час вбачається, що прохаючи суд виділити їй в користування спірну кімнату, позивачка вибрала неналежний, не передбачений законом спосіб захисту своїх порушених прав. Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що захист її прав у такий спосіб фактично обмежить права відповідача, як власника цього житлового приміщення.

У звязку з наведеним колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню позов про виділення спірної кімнати в користування позивачці, так як такий спосіб захисту її порушеного права не ґрунтується на законі.

В той же час колегія суддів вважає невірною відмову у позові, в якому позовні вимоги сформульовані не у відповідності до закону, проте фактичний зміст позовних вимог визначений позивачем досить чітко.

Враховуючи положення ст. 1 ЦПК України про те, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, колегія суддів вважає, що функцією суду є не тільки належна кваліфікація спірних правовідносин, а і захист порушених прав у спосіб, визначений законом.

Відповідно до пп.3, 4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню. ОСОБА_3 необхідно зобовязати не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні кімнатою «1-7» пл. 12,1 кв.м в будинку № 43 по вул. Лепехівській в м. Суми.

При вирішенні даної справи колегія суддів не може врахувати доводи ОСОБА_3, як власника цього житлового приміщення, про те, що воно необхідно йому для облаштування його як приміщення кухні, так як ОСОБА_3 не надав суду доказів про те, що він отримав дозвіл від відповідних служб на такі переобладнання. Проте при отриманні ним таких доказів, назване питання може бути у подальшому предметом обговорення судом при наявності спору і відповідного позову.

Колегія суддів вважає необхідним відмовити у позові у іншій його частині (щодо залишення у спільному користуванні приміщень «1-4», «а- І, П»), так як покладення на ОСОБА_3 зобовязку не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні кімнатою «1-7» захищає і її право вільного доступу до цього приміщення.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, п.3 ч.1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 червня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні кімнатою «1-7» пл. 12,1 кв.м в будинку № 43 по вул. Лепехівській в м. Суми.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий -

Судді -