Справа № 2-1927/10
Провадження № 2-1927/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2010 року Заводський районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого - судді Агєєвої Л.І.

при секретарі Юрчак Я.І.

за участю адвоката Чуб Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання та режиму виховання дитини,

В С Т А Н О В И В:

29.09.2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання та режиму виховання дитини, мотивуючи тим, що між сторонами по справі було укладено шлюб, від якого вони мають дитину сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З моменту припинення сімейних стосунків батьки неповнолітнього проживають окремо, але визначитись з місцем проживання та режиму виховання дитини не можуть, тому позивачка звернулася до суду і просить визначити місце проживання дитини з нею, визначивши порядок побачень відповідача з дитиною кожну суботу місяця з 10.00 години до 18.00 години. Також просила стягнути на її користь усі понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що як в період спільного проживання з дитиною, так і після припинення сімейних відносин відповідач не завжди турбувався про здоров'я та виховання дитини, купував потрібні для дитини речі, ліки та іграшки. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача про добровільне повернення їй дитини, яку він забрав від неї силоміць, просила також визначити режим спілкування відповідача з дитиною, але відповідач категорично відмовляється від таких пропозицій, мотивуючи це тим, що сам буде визначати з ким і коли спілкуватись з дитиною.

Відповідач позовні вимоги позивачки не визнав, просив залишити дитину проживати з ним. Не заперечував, щоб позивачка спілкувалася з дитиною, але в його присутності. На даний час у нього з сином склались добрі відносини, які базуються на товаришуванні та любові. Також вказав, що проживає в будинку де є спальне місце для дитини, іграшки та книги. Має стабільний заробіток і може забезпечити сина всім необхідним, турбуватись про здоров'я та виховання дитини. Крім того, у вихованні дитини допомагають його батьки, які мешкають з ним разом.

Представник третьої особи служби у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради в частині визначення місця мешкання дитини вважав за доцільне залишити дитину з позивачкою та визначити відповідачу можливість побачень з дитиною згідно порядку, який вказаний у висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради. Додатково вказав, що мати і батько мають рівні права по спілкуванню з дитиною, характеризується позитивно, мають самостійний заробіток, належні житлові умови, а тому ніяких перешкод чи протипоказань для надання батьку часів для спілкування з сином без присутності матері він не бачить.

Дані факти свідчать про те, що відповідач неправомірно обмежує його права як батька та порушує права дитини, протидіючи спілкуванню доньки з батьком. Ситуація, яка склалась негативно відбивається на вихованні дитини.

Суд, заслухавши сторони, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, обгрунтовуючи своє рішення нижчезазначеними доказами:

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1997 року до 12 квітня 2006 року.

Згідно з свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 від 03.09.2003 року, у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано 12.04.2006 року, що підтверджується письмовим доказом по справі: свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 від 12.04.2006 року,актовий запис № 144.

Після розлучення малолітній син сторін залишився проживати разом з матір'ю в квартирі, де він і був зареєстрований. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 15.10.2009 року, за фактичною адресою проживання позивачки АДРЕСА_1 для малолітньої дитини були створені належні умови для гармонійного розвитку, навчання та комфортного проживання.

25 вересня 2009 року батько дитини відповідач ОСОБА_3 самовільно, без попередньої згоди матері позивачки ОСОБА_2 змінив місце проживання малолітнього сина. На цей час дитина постійно проживає разом з батьком ОСОБА_3 за адресою ст. Мішково у частині будинку № 8, яка на праві приватної власності належить батькам відповідача (свого власного житла відповідач не має). У зазначеній частині будинку, згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 13.10.2009 року для дитини створено належні умови для проживання.

Судом також встановлено, що з метою визначення порядку участі батьків у вихованні малолітньої дитини 20 жовтня 2009 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дітей Миколаївської міської ради. Після засідання комісії, 23 жовтня 2009 року виконкомом Миколаївської міської ради було прийнято рішення № 1962 «Про участь матері ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини», згідно з яким, матері було надано можливість побачень з сином з 17.00 години п'ятниці до 17.00 години неділі. Однак, відповідач ОСОБА_3 категорично відмовився виконувати зазначене рішення, яке відповідно до статті 158 Сімейного кодексу України є обов'язковим до виконання.

30 жовтня та 11 грудня 2009 року представниками служби у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради були здійснені спроби виконати рішення виконкому від 23 жовтня 2009 року № 1962, однак відповідач відмовився добровільно передати дитину позивачці та не дав змоги до теперішнього часу представнику служби у справах дітей з'ясувати думку дитини, щодо спілкування з матір'ю.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що місце проживання малолітнього сина сторін було визначено тільки самим відповідачем без урахування думки як позивачки та відповідних органів.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

Частини 1, 2, 3 ст. 157 СК України передбачають, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

Суд зазначає, що в судовому засіданні не було виявлено фактів, які б могли свідчити про те, що спілкування матері чи батька з дитиною може перешкоджати її нормальному розвитку.

Враховуючи вік дитини, суд не викликав дитину в судове засідання для з'ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У ході розгляду справи була призначена та проведена судово-психологічна експертиза. Як вбачається із висновку експерта № 3823 від 30.07.2010 р. експерт провів дослідження без повної відповіді на поставлені судом питання, зробив висновки, які мають суттєві протиріччя і фактично не обґрунтовані обставинами справи. Так, у дослідницькій частині експертизи експерт посилається на те, що дитина бажає жити у повній сім'ї і не має ніякого негативного відношення до обох батьків, тому є незрозумілим, чому посилаючись на те, що після розлучення батьків з 2006 року до 25 вересня 2009 року дитина залишалася з матір'ю, доки батько сам, без згоди матері дитини, змінив місце проживання дитини, експерт у висновку вказує, що саме індивідуально-психологічні особливості батька впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття дитини істотно-позитивним чином, а про індивідуально-психологічні особливості матері констатує неможливість її діагностування.

Провести додаткову чи повторну експертизу сторони відмовилися.

Що стосується наданого відповідачем та його представником соціально-психологічного висновку від 21.09.2010 року, зробленим Миколаївським міським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Миколаївського міського виконавчого комітету за замовленням Служби у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва (за текстом висновку), то згідно відповіді Служби у справах дітей адміністрації Заводського району від 1.10.2010 року № 1579 за підписом начальника служби ОСОБА_5 спеціалісти служби не направляли будь-яких усних чи письмових запитів до ММЦСССДМ з метою проведення психологічного обстеження малолітньої дитини ОСОБА_6, 2003 р. н.

Згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням.

З урахуванням вище викладеного, враховуючи позитивні характеристики обох батьків, їх матеріальне становище та обставини справи, а також з урахуванням положень ст. 25 Декларації Прав Людини, ст. ст. 8 та 9 Конвенції про права дитини, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 разом з матір'ю ОСОБА_2

Що стосується питання про визначення порядку спілкування батька ОСОБА_3 з малолітнім ОСОБА_6, то суд вважає за необхідне визначити порядок, який вказаний у Висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 22.03.2010 року.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю ОСОБА_2.

Визначити порядок спілкування батька ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом побачень кожний перший та третій тиждень місяця з 17.00 години п'ятниці до 17.00 години неділі та два тижні під час літніх канікул.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення набуває законної сили протягом 10 днів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через місцевий суд в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Л.І. Агєєва