Справа № 2-3442 за 2010р.
РІШЕННЯ

іменем України

19 листопада 2010 року Ленінський районний суд м.Миколаєва в складі судді Коломієць В.В., при секретарі Наумкіной І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору удаваним,

ВСТАНОВИВ:

05.05.2010р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк», мотивуючи свої вимоги тим, що 29.02.2008р. між сторонами був укладений кредитний договір №004/2008, згідно якому позивачу був наданий кредит у сумі 153000 доларів США строком до 29.02.2028р. 29 січня 2008р. між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до даного кредитного договору щодо внесення змін та доповнень до п.п. 7.1. і 7.7. договору. 29.02.2008р. у забезпечення кредитного договору між відповідачем і ОСОБА_2 був укладений договір поруки, в який надалі додатковими договорами також вносилися зміни та доповнення. Також у забезпечення кредитного договору 29.02.2008р. між сторонами був укладений договір іпотеки. На думку позивача, вказані договори є недійсними, оскільки використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу суперечить вимогам законодавства, а недійсність зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Посилаючись на викладені обставини та ст.ст. 15, 16, 203, ч.3 ст.215, 236, 509, 524, 546, 548, 572, 1054 ЦК України позивач просив визнати недійсними вищевказані договори.

Згодом позивач змінив свої позовні вимоги та посилаючись на ч.2 ст.235 ЦК України просив визнати укладений між сторонами кредитний договір та договори про внесення до нього змін та доповнень - удаваними правочинами та визнати даний кредитний договір укладеним в грошовій одиниці України в сумі 772650грн. на умовах, визначених в договорі.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_3 - підтримав уточнені позовні вимоги.

ОСОБА_2 до суду не зявилася, від неї надійшла заява, згідно якої позов ОСОБА_1 вона вважає таким, що підлягає задоволенню, та просить розглянути справу у її відсутність.

Представник відповідача - ОСОБА_4 - позов не визнав, вважаючи спірний договір таким, що відповідає вимогам законодавства і що предметом укладеного між сторонами договору було саме надання позивачу кредиту в доларах США.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

29 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством ВТБ Банк (що 29.07.2009р. змінив своє найменування на Публічне Акціонерне Товариство «ВТБ Банк») і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №004/2008, згідно якому відповідачу був наданий кредит у сумі 153000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,5 % річних, строком по 29 лютого 2028р. 01.08.2009р і 21.08.2009р. між сторонами були укладені додаткові угоди щодо внесення змін та доповнень до даного кредитного договору (а.с.14-16,19-21).

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору та додаткових угод до нього вбачається, що сторонами було досягнуть згоди з усіх істотних умов договору, у тому числі щодо валюти, у якій був наданий відповідачем кредит позивачу.

З пояснень сторін випливає, що кредит був виданий відповідачем ОСОБА_1 саме у доларах США.

Отже, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом не було встановлено, що укладений між сторонами спірний договір був ними вчинений з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, тобто, про надання кредиту позивачу у гривні.

Також не можуть прийняти до уваги посилання позивача на недійсність кредитного договору у звязку з наданням кредиту у доларах США, з огляду на нижчевикладене.

Стаття 99 Конституції України закріплює за гривнею правовий статус грошової одниниці України, але не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць інших держав. Частина 2 ст.192 ЦК України читко вказує на можливість використання в Україні іноземної валюти у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 3 ст.533 ЦК України дозволяє використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, виходячи з положень ст.ст.192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст.1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» банки та інші фінансові установи мають право згідно з отриманими ліцензіями здійснювати кредитування як в національній так й в іноземній валютах. Відповідно до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні операції можуть здійснюватися виключно на підставі індивідуальної чи генеральної ліцензії НБУ. Частина 2 даної статті передбачає, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. При цьому індивідуальна ліцензія видається НБУ на разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окремі валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній основі протягом строку дії ліцензії. Пунктом «в» частини 4 ст.5 Декрету встановлена вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання : одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Імперативний характер даної норми обумовлений наявністю інших законодавчих або нормативно-правових актів, як б визначили терміни і суми кредитів в іноземній валюті, гадання яких потребує індивідуальної ліцензії. Відповідно до ч.6 ст.5 Декрету порядок видачі ліцензій ш здійснення валютних операцій визначається НБУ, однак, станом на сьогоднішній день не існує будь-яких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Дана обставина не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам України. Отже, єдиною правовою підставою для здійснення банками та іншими фінансовими установами кредитування в іноземній валюті згідно з ч.2 ст.5 Декрету є генеральна ліцензія НБУ, отримана ними в установленому порядку.

Судом встановлено, що відповідач має генеральну банківську ліцензію, видану Національним Банком України, на право здійснення операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою вищевказаної статті (а.с.74-76).

За таких обставин суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання укладеного між сторонами кредитного договору удаваним. Таким чином, даний позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-214 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

V задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Ленінський райсуд м.Миколаєва шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: