Овідіопольський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2010 року смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Гринчук Л.М.,

за участю: представника позивачів ОСОБА_1, позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_7, представника третьої особи ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

до

ОСОБА_9, ОСОБА_5, Овідіопольської селищної ради,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідачів приватний нотаріус

ОСОБА_7,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідачів приватний служба у

справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області,

про

визнання недійсним свідоцтва про право власності, встановлення права спільної власності, визнання

правочину - договору дарування житлового будинку, недійсним,

ВСТАНОВИВ:

18.10.2004 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до виконкому Овідіопольської селищної ради, ОСОБА_9, ОСОБА_5, Овідіопольського районного бюро технічної івентаризації, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідачів приватний нотаріус ОСОБА_7, про визнання незаконним рішення виконкому Овідіопольської селищної ради, визнання недійсним свідоцтва на право власності, встановлення права загальної сумісної власності, визнання правочину - договору дарування недійсним, зобовязання Овідіопольського районного бюро технічної інвентаризації скасувати реєстрацію права власності.

Під час розгляду справи позивачами неодноразово змінювалися та поуточнювалися позовні вимоги та змінювався склад учасників процесу.

10.08.2009 року позивачами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було подано до суду зміни та доповнення до позовної заяви шляхом викладення в новій редакції, до ОСОБА_9, ОСОБА_5, Овідіопольської селищної ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідачів приватний нотаріус ОСОБА_7, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідачів приватний служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, встановлення права спільної власності, визнання правочину - договору дарування житлового будинку, недійсним, в обґрунтування якого позивачі зазначили, що в період з 1997 р. по квітень 2003 р. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5 спільно побудували жилий будинок, розташований за адресою: Одеська область, смт.Овідіополь, вул.Суворова буд. 108а. Будинок був побудований внаслідок безпосередньої праці зазначених осіб і на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_9 13 жовтня 2004 р. була отримана відповідь на адвокатський запит, з якого вони дізналися, що власником будинку є ОСОБА_5, яка отримала його у власність від ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 15 вересня 2004 р. Договір завірений приватним нотаріусом ОСОБА_10. Право ж власності самої ОСОБА_9 на зазначений будинок, виникло на підставі рішення виконкому Овідіопольської селищної ради №_170 від 29 серпня 2001 р., на підставі якого було видано свідоцтво про право власності від 25 вересня 2001 р. (без номеру). ОСОБА_9 не може бути власником будинку, оскільки ані працею, ані внесенням особистих грошових коштів не приймала ніякої участі в створенні будинку, так як вона 1927 р. н., єдиним доходом є пенсія у розмірі 78 грн. та допомога дочки, вкладів в банківських закладах вона не має. Видача свідоцтва про право власності на будинок та його державна реєстрація проведені з порушенням діючого на час реєстрації порядку, встановленого Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, (далі Інструкція), затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 53 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за № 399/2839). Так, згідно п. 1.8. Інструкції, «Державній реєстрації підлягають тільки ті об'єкти нерухомості, будівництво яких закінчено, та прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності та при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об'єкти». Згідно п.4.1. Інструкції «Оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку 11: а) місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта державної комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію». На час видачі свідоцтва про власність будівництво будинку не було закінчено, він не був введений в експлуатацію. Земельна ділянка, на якій побудований будинок, дійсно знаходиться в користуванні ОСОБА_9, але к самому факту будівництва будинку, вона не має жодного відношення. Будинок побудований за її згодою. В подальшому, Овідіопольське районне БТІ в порушення п.1.6. «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445), зареєструвало будинок за відсутністю акту вводу його в експлуатацію у встановленому порядку, і матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти. Відповідно до ст. 4 Закону України Про місцеве самоврядування» одним з принципів здійснення самоврядування в Україні, є принцип законності. Згідно ст. 31 Закону Украйни «Про місцеве самоврядування», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: б) делеговані повноваження: 1) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством. Лист Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, на яке посилається виконком, не може бути підставою для реєстрації будинку, оскільки воно не зареєстровано в Міністерстві Юстиції України, не опубліковано в офіціальних засобах масової інформації визначених Указом Президента України «Про порядок офіціального оприлюднення правових нормативних актів та набрання ними законної сили», № 503/97 от 10 червня 1997 г., не доведено до відома населення, і, з таких підстав, є недійсним. Згідно п.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Вважають, що є підстави для встановлення права власності на спірний будинок на всіх осіб, які приймали участь в його побудуванні з таких підстав: відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» (який діяв на час отримання свідоцтва про право власності): 1. Праця громадян є основою створення і примноження їх власності. 2. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також: на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно ст.17. цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між: ними. Оскільки спірний будинок виник в наслідок спільної праці, то позивачі мають право на встановлення права власності на нього разом з відповідачами. ОСОБА_9 не могла бути єдиним власником будинку, оскільки будинок побудований внаслідок працевитрат позивачів і відповідачів. Оскільки саме вони приймали участь в будівництві, то саме вони мають бути власниками спірного домоволодіння в рівних частках по 1/5 кожному. Відповідно до п. 1 ст. 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також: моральним засадам суспільств». Оскільки ОСОБА_9 не могла бути єдиним власником будинку, то вона й не мала права одноосібно приймати рішення про його відчуження на користь ОСОБА_5, так як право дарування будинку, відповідно п.З ст. 19 Закону «Про власність», повинно належати всім співвласникам. Таким чином, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 уклали правочин - договір дарування, який суперечить Закону - п.3 ст.19 Закону «Про власність». Відповідно до п.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно п.1 ст.2І6 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі вищенаведеного вони просять суд визнати недійсним свідоцтво про право власності від 25 вересня 2001 р. (без номеру) видане на підставі рішення виконкому Овідіопольської селищної ради № 170 від 29 серпня 2001р., встановити право спільної власності на жилий будинок № 108а по вул.Суворова в смт.Овідіополь, за ОСОБА_11 у розмірі 1/5, ОСОБА_3 у розмірі 1/5, ОСОБА_4 1/5, ОСОБА_9 у розмірі 1/5, ОСОБА_5 у розмірі 1/5, визнати правочин - договір дарування жилого будинку № 108а по вул.Суворова в смт.Овідіополь, укладений 15 вересня 2004 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, недійсним.

Представник позивачів ОСОБА_1, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги в останній редакції, викладеної в змінах та доповненнях до позовної заяви щляхом викладення в новій редакції, від 10.08.2009 року підтримали в повному обсязі, просять суд їх задовільнити. Також, в звязку з проханням стороною відповідача та третіх осіб застосувати пропущення строку позовної давнини, без поважних причин, просять суд поновити строк позовної давнини, як пропущений з поважних причин, так як їм стало відомо про наявність свідоцтва лише в 2004 році по відповіді на адвокатський запит.

Представник відповідача ОСОБА_9, за довіреністю, ОСОБА_12 в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, проти його задоволення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, вважають його безпідставним, просять суд в його задоволенні відмовити, а також застосувати наслідки пропущення без поважних причин строку позовної давнини.

Представник Овідіопольської селищної ради в судове засідання не зявився, але 10.09.2009 року за вх. №6857 на адресу суду надійшла заява від Овідіопольського селищного голови ОСОБА_13, у відповідності до якої Овідіопольська селищна рада позовні вимоги не визнає, просить розглянути справу на розсуд суду та без участі представника селищної ради.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідачів приватний нотаріус ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечує, вважає його безпідставним, просить суд в його задоволенні відмовити, а також застосувати наслідки пропущення без поважних причин строку позовної давнини.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідачів приватний служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечує, вважає його безпідставним, просить суд в його задоволенні відмовити, а також застосувати наслідки пропущення без поважних причин строку позовної давнини.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав:

Відповідно до рішення № 12, 5 сесії, 21 скликання Овідіопольської селищної ради від 05.09.1991 року ОСОБА_9 під індивідуальну забудову виділено земельну ділянку площею 0,10 га за адресою - вул.Суворова, 108а в смт.Овідіополь.

На вказаній земельній ділянці було побудовано жилий будинок і, на підставі рішенням виконкому Овідіопольської селищної ради № 170 від 29.08.2001 року, гр. ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право власності.

15.09.2004 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, на підставі якого за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами № 108а по вул.Суворова в смт.Овідіополь Овідіопольського району Одеської області.

Відповідно до Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008 року за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, свідоцтва про право власності на житло. Свідоцтво про право власності на жилий будинок підтверджує право, а право не може бути недійсним, воно або є, або ні.

Крім того, не може бути визнаним недійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок, в той час як не скасована чи не визнана незаконною підстава його видачі, а саме - рішення виконкому Овідіопольської селищної ради № 170 від 29 серпня 2001 р., в звязку з чим суд не вибачає підстав для задоволення позовної вимоги позивачів щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності виданого на підставі рішення виконкому Овідіопольської селищної ради № 170 від 29 серпня 2001 р.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад за договором дарування.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 та № 15 від 25.05.98 оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі ст. 16 і 17 Закону України «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у звязку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім»ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставах угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю) будинку, якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

За ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Те ж саме зазначено в ч.4 ст.368 ЦК України - «майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі».

В обох випадках законодавець не визначає коло осіб, які мають визнаватися членами сімї.

Але у ст.3 Сімейного Кодексу України зазначається, що сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Як вбачається з позовної заяви та з наданих суду доказів, позивачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 мешкають в приватному будинку по вул.Пушкінська,12 і є членами однієї родини. Але вказані особи не є членами родини гр. ОСОБА_9, що мешкає оремо від них по вул.Суворова, 108а і в період будівництва будинку вони не вели спільного господарства з нею.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовна вимога позивачів щодо встановлення права спільної зласності на жилий будинок № 108а по вул.Суворова в смт.Овідіополь, за ОСОБА_11 розмірі 1/5, ОСОБА_3 у розмірі 1/5, ОСОБА_4 1/5, ОСОБА_9 у розмірі 1/5, ОСОБА_5 у розмірі 1/5.

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.11.2008 року по справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_7 та орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про визнання договору дарування недійсним, було встановлено, що при укладенні договору дарування сторонами були додержані всі вимоги, встановлені ст.203 ЦК України, в звязку з чим ОСОБА_9 в задоволенні позову було відмовлено.

Таким чином, суд вважає, що позовна вимога позивачів щодо визнання правочину - договору дарування жилого будинку № 108а по вул.Суворова в смт.Овідіополь, укладений 15 вересня 2004 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, недійсним, також є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 208, 209, 213-215 ЦПК України, ст.3 СК України, ст.ст.12, 16, 17 Закону України «Про власність», п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008 року суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на будинок, що знаходиться за адресою: Одеська область, смт.Овідіополь, вул.Суворов, 108а та заборони ОСОБА_5 відчужувати його, вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21.10.2004 року - скасувати.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Овідіопольський районний суд Одеської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України

Суддя Бочаров А.І.