Справа №22-ц-1061/10 Суддя-доповідач - Ільченко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Смирнової Т.В.

суддів - Ільченко О.Ю., Гагіна М.В.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 09 листопада 2009 року

у справі за позовом Акціонерного комерційного банку «ІМЕКСБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на заставлене майно та визнання права власності,

встановила:

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми 09 листопада 2009 року позов АКБ «ІМЕКСБАНК» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №139/07 від 31 серпня 2007 року в розмірі 791254,69 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 6092661 грн. 14 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31 серпня 2007 року, укладеним між АКБ «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_2, а саме - нежитлове приміщення площею 392 кв.м, розташоване за адресою: м.Суми, вул.Харківська, 33, яке належить ОСОБА_2 Визнано за позивачем право власності на зазначене нежитлове приміщення. Стягнуто з відповідача на користь АКБ «ІМЕКСБАНК» заборгованість в сумі 2461011 грн. 14 коп., не покриту стягненням на предмет іпотеки. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено за їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому вона посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що у суду не було законних підстав для визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Як встановлено судом першої інстанції, 31 серпня 2007 року між АКБ «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким відповідачу було надано строковий кредит в сумі 650000 доларів США зі сплатою 14% річних на строк до 31 липня 2014 року.

На забезпечення виконання кредитного договору 31 серпня 2007 року сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення площею 392 кв.м, розташоване за адресою: м.Суми. вул.Харківська. 33, власником якого є ОСОБА_2

Відповідач умови кредитного договору не виконав, у зв'язку з чим станом на 05 травня 2009 року утворилась заборгованість за кредитом, відсотками та штрафними санкціями в сумі 791254,69 доларів США.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представника банку, який просив рішення суду залишити без зміни, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції вірно з'ясував спірні правовідносини та встановив обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову АКБ «ІМЕКСБАНК».

Відповідно до ст.ст. 1050, 1054 ЦК України якщо договором встановлено обов'язок повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Розмір стягнутої за рішенням суду суми заборгованості апелянтом не оспорюється.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у позивача виникло право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ст.36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст.37 зазначеного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

В п.5.5.1 договору іпотеки від 31 серпня 2007 року, укладеного між сторонами, є відповідне застереження щодо передачі прав власності на іпотечне майно

Іпотекодержателю, тобто доводи апелянта про відсутність підстав для

визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки не заслуговують на увагу.

А тому, враховуючи те, що договір іпотеки хоч і містить застереження пре задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача, оскільки виходячи з аналізу змісту норм ст.16 ЦК України, ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку», можна зробити висновок про те, що передбачені законом позасудові способи реалізації прав іпотекодержателя не виключають можливості захисту його прав у судовому порядку навіть при наявності застереження у договорі.

Інші доводи апелянта висновків суду також не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

У зв'язку з цим апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду -залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 307 ч.І п.1, 308 , 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м.Суми від 09 листопада 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий

Судді -