Справа №22-ц-4618/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Гагіна М.В.,

суддів - Ведмедь Н.І., Ільченко О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 вересня 2010 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

про визнання недійсним п.6.1. кредитного договору,

встановила:

Позивач звернулась до суду з позовом який мотивувала тим, що згідно кредитного договору від 07 березня 2008 року ОСОБА_2 отримала кредит і розмірі 101070 грн. Кінцевий строк повернення кредиту 07 березня 2013 року. Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_2 мала щомісячні здійснювати погашення кредитних коштів. Однак, вона взяті на себе зобов'язання не виконала, повернення кредиту не здійснювала. Станом на 12 травня 2009 рок виникла заборгованість перед банком в сумі 106173,78 грн. Тому, представник Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та кредит" просить стягнути з ОСОБА_2 користь банку 106173,78 грн. заборговані за кредитним договором та судові витрати понесені по справі.

ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом, де просила визнай недійсним п. 6.1. кредитного договору №11/А-2008/037 від 07 березня 2008 рок свої вимоги мотивує тим, що 07 березня 2008 року між нею та Публічним акціонерним товариством „Банк „Фінанси та кредит" було укладено кредитні договір. Відповідно до п. 6.1. договору встановлено, що за прострочені повернення кредиту та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочки. Штраф сплачується боржником при кожному випадку прострочки повернення кредити ресурсів та комісійної винагороди. Зазначена пеня сплачується у випад порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2, 3.3, 3.5, 4.3, 4 4.6, 4.7, 4.8 договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплати проценти за весь час фактичного користування кредитом. Апелянт вважає, і встановлення в договорі пені в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен де прострочення суперечить засадам рівності учасників цивільних відносин принципам справедливості добросовісності та розумності цивільне законодавства.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 вересня 2010 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»

заборгованість за кредитним договором станом на 12 травня 2009 року в розмірі

106173,78 грн., 1061,73 грн. в рахунок відшкодування витрат на сплату судового

збору та 250 грн. в рахунок відшкодування витрат на інформаційно-технічне

забезпечення розгляду справи.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" про визнання недійсним п.6.1 кредитного договору відмовлено за необґрунтованістю.

ОСОБА_2 з рішенням суду не погодилась і оскаржила його в апеляційному порядку, просить рішення суду у частині стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 12 травня 2009 року в розмірі 106173,78 грн. змінити відповідно до фактичного розміру заборгованості. В частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсним п. 6.1 кредитного договору рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.

При цьому апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи по суті. Зокрема, зазначає, що судом не враховано того факту, що після 12 травня 2009 року відповідачем неодноразово здійснювалось погашення кредитної заборгованості, копії квитанцій про часткове погашення боргу по кредиту були додані до матеріалів справи. Щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, то в апеляційній скарзі посилаючись на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вона звертає увагу на несправедливі, на її думку, умови договору і з цих підстав просить задовольнити вимоги щодо визнання недійсним п. 6.1 кредитного договору.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між Публічним акціонерним товариством „Банк „Фінанси та кредит" та ОСОБА_2 07 березня 2008 року був укладений договір про надання кредиту в розмірі 101070 грн. Кінцевий строк повернення кредиту 07 березня 2013 року. В порушення вимог договору ОСОБА_2 належним чином не виконувала умови кредитного договору і допустила порушення графіку повернення кредиту, у зв'язку з чим станом на 12 травня 2009 року виникла заборгованість перед банком за кредитним договором в сумі 106173,78 грн., з яких сума строкової заборгованості за кредитом - 83175,10 грн. сума простроченої заборгованості по кредиту - 8986,10 грн., сума строкової заборгованості по процентам - 388,84 грн., сума простроченої заборгованості по процентам - 1223,06 грн., сума строкової заборгованості за комісійною винагородою - 303,21 грн., сума простроченої заборгованості по комісійній винагороді - 1619,89 грн., пеня за прострочення погашення кредиту - 7315,34 грн., пеня за прострочення погашення комісійної винагороди - 1167,53 грн., пеня за прострочення погашення процентів - 1994,72 грн., що підтверджується розрахунком (а.с. 18-19).

Суд також дійшов висновку про недостатність наданих відповідачем доказів для спростування зазначеного розрахунку.

Доводи апелянта про те, що суд безпідставно не врахував факт здійснення платежів ОСОБА_2 після 12 травня 2009 року в сумі 9500 грн. і не зменшив суму заборгованості по кредиту на зазначену суму, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, оскільки позивач визнав внесення коштів ОСОБА_2 на рахунок банку в сумі 9500 грн., проте, як вбачається з матеріалів справи (а. с. 132) ці кошти спрямовувалися відповідно до вимог ст. 534 ЦК України, як на погашення простроченої заборгованості за відсотками та комісії, так і строкової заборгованості за користування кредитом та комісійної винагороди. В травні 2009 року нараховано відсотки в сумі 1098,76 грн. та 303,21 грн. комісія, в червні 2009 року нараховано 1052,43 грн. відсотків та 303,21 грн. комісія, в липні 2009 року нараховано 1078,57 грн. відсотків та 303, 21 грн. і в серпні 2009 року нараховано 1066,70 грн. відсотки та 303,21 грн. комісія. Загальна сума відсотків нарахована за травень 2009 року - серпень 2009 року становить 4296,46 грн. загальна сума комісії становить 1212,84 грн. Відтак загальна сума заборгованості по відсотках та комісії становить 5509,30 грн. Інша частина грошових коштів, що були сплачені, а саме 3990,70 грн. було погашено відсотки та комісія і частково тіло кредиту в сумі 455,70 грн. З врахуванням часткового погашення боргу, сума заборгованості по кредиту складає 91705,50 грн., пеня -10477,59 грн. загальна сума - 102183,08 грн., тому загальна сума боргу за договором кредиту складає 102183,08 грн., а не 106173,78 грн., як зазначено в рішенні суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції і цій частині підлягає зміні.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки при укладенні кредитного договору ОСОБА_2 погодилася з розміром неустойки ЗА невиконання її зобов'язань за договором, який передбачений пунктом 6.1 кредитного договору.

Посилання позивача на несправедливість пункту 6.1 кредитного договору суд вважає необґрунтованим з тих підстав, що оскаржуваний пункт кредитного договору зважаючи на суму кредиту та інші умови договору не призводять д істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивачу, як Е передбачено ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", також елі зазначити, що ОСОБА_2 при укладанні договору з'ясовувала, на яких умова він укладається, погодилася з ними, а відтак з власної ініціативи визначила для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін.

Доводи апелянта про те, що зазначений пункт договору суперечить засада рівності учасників цивільних відносин, принципам добросовісності та розумності цивільного законодавства суд вважає безпідставним, оскільки будь-яких доказ на підтвердження своїх тверджень ОСОБА_2 не надала.

Також слід зазначити, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, які передують укладенню звору. Після укладення договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, тому до спору щодо виконання цього договору норми Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про те, підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 відсутні.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а тому відповідно до вимог п.1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду зміні в частині розміру заборгованості по кредиту, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь банку.

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без зміни, оскільки воно відповідає вимогам діючого законодавства.

Керуючись ст.ст. 307, 308, п.1 ч. 1 ст. 309, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 вересня 2010 року в даній справі змінити та стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором кредиту в сумі 102183,08 грн., а не 106173,78 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір в сумі 1021 грн. 83 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Рішення набрало законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді-