Справа №22-ц-3907/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого - Смирнової Т.В.,

суддів Ведмедь Н.І., Ільченко О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 серпня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3

про відшкодування майнової шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим. що під час транспортування продукції, в наслідок ДТП, була пошкоджена та виявилася непридатною для подальшої реалізації частина продукції, яку перевозив водій ОСОБА_3 При цьому сума нанесених збитків склала 11860, 28 грн. Страхова компанія відшкодувала частково нанесені збитки, однак залишилась непокрита відшкодуванням шкода у сумі 5050 грн. Не доводячи справу до примусового стягнення, сплатив цю суму ГІП ОСОБА_4. з якою укладав договір транспортного експедирування, на поточний рахунок, який був зазначений у претензії, також транспортний засіб потребує ремонту. Просить стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 5050 грн. вартість пошкодженого вантажу та 14538,52 грн. вартість відновлювального ремонту автомобіля, а усього 19588, 52 грн. та судові витрати.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 серпня 2010 року вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 440 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, 51 грн. 00 коп. повернення судового збору. 30 грн. 00 коп. повернення ІТЗ та на користь держави достягнути 90 грн. 00 коп. ІТЗ. В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю.

Позивач з рішенням суду не погодився і оскаржив його в апеляційному порядку, В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи, неправильно застосовані норми матеріального права.

Апелянт зазначає, що 07 вересня 2007 року був укладений договір про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачем. Згідно зазначеного договору відповідач зобов'язався виконувати роботу водія і на нього покладався обов'язок якісно виконувати доручену роботу, виконувати ремонт автомобіля, дотримуватись ПДР та правил перевезення вантажу, нести повну матеріальну відповідальність за вантаж та автомобіль.

26 вересня 2007 року відповідачу згідно товарно-транспортної накладної було передано товар (матеріальні цінності) на загальну суму 136574 грн. 07 коп. Крім того, матеріалами справи (постановою Зарічного районного суду м. Суми про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності) встановлено вину відповідача у виникненні ДТП пригоди.

З зазначених підстав апелянт вважає, що відповідач повинен нести повну матеріальну відповідальність.

ОСОБА_2 звертає увагу на те, що обґрунтовуючи рішення суд зазначив, що посада яку займав відповідач не входить до «переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва», затвердженим постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року N 447/24 (У0447400-77) (надалі Перелік). На думку апелянта, зазначене обґрунтування є надуманим та таким, що не може бути взятим до уваги під час вирішення спору. Оскільки, згідно абз. 6 розділу II Переліку «Работы по приему и обработке для доставки (сопровождения) груза, багажа, почтовых отправлений и других материальных и денежных ценностей, их доставке (сопровождению), выдаче (сдаче).» входять до переліку робіт при виконанні яких робітниками з ними може укладатися договір про повну матеріальну відповідальність. Крім того, судом необгрунтовано зроблено посилання на той факт, що позивач всупереч ст. 131 КЗпП України не забезпечив перевірку технічного стану автомобіля перед виїздом. Оскільки, згідно вимог трудового договору укладеного між позивачем та відповідачем зазначений обов'язок покладалась на відповідача.

ОСОБА_2 вважає, що викладені обставини свідчать про те, що судом під час ухвалення оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2, який є приватним підприємцем та ОСОБА_3 було укладено 07 вересня 2007 року письмовий трудовий договір, відповідно до якого відповідач зобов'язувався виконувати роботу водія і на нього покладався обов'язок якісно виконувати доручену роботу, виконувати ремонт автомобіля, дотримуватись ПДР та правил перевезення вантажу, нести повну матеріальну відповідальність за вантаж та автомобіль. Згідно п.3 трудового договору позивач зобов'язувався виплачувати відповідачу 440 грн. на місяць.

27 вересня 2007 року о 07.40 год. на автошляху Суми-Полтава сталась ДТП, внаслідок чого автомобіль НОМЕР_1, під керуванням відповідача отримав пошкодження та пошкоджено вантаж, загальна сума збитків складає 19588.52 грн.. а саме 5050 грн. вартість пошкодженого вантажу та 14538,52 грн. вартість відновлювального ремонту автомобіля. Постановою Зарічного районного суду м. Суми відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України.

Відповідно до договору транспортного експедирування № 1 - експедитор в особі ПІТ «Шнітке» та "Перевізник" в особі ОСОБА_2 уклали 03 січня 2007 року договір про те. що «Перевізник» зобов'язується організувати та виконати визначені Договором послуги з перевезення вантажу та інші умови договору.

Згідно акту від 01 жовтня 2007 року після ДТП нестача склала 42 ящики та була забруднена продукція.

Судом першої інстанції також встановлено, що власник - ОСОБА_2 не забезпечив перевірку технічного стану автомобіля перед виїздом та не застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу.

Відповідач скоїв ДТП при виконанні трудових обов'язків і пошкодження автомобіля та майна сталось саме у зв'язку з цим, то відповідач повинен нести матеріальну відповідальність відповідно до ст. 133 КЗпП України за шкоду, заподіяну позивачу при виконанні трудових обов'язків у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. З тих підстав, що посада водія не входить до "Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконується робітниками, з якими підприємства, установи, організації можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які передані їм для збереження, обробки, продажі, перевезення або застосування в процесі виробництва".

Як вбачається з матеріалів справи, власником пошкодженого товару при ДТП не є позивач ОСОБА_2, його вимоги грунтуються на регресі, оскільки він сплатив ГІП «Шнітке» 5050 грн., що складає вартість пошкодженого вантажу внаслідок неналежного виконання працівником ОСОБА_3 перевезення товару відповідно до ч.1 ст. 130 КЗпП України.

В зв'язку з тим, не встановлено підстави для покладання на відповідача повної матеріальної відповідальності, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середньомісячного заробітку згідно з вимогами ч. І ст. 133 КЗпП України.

Стосовно вимог позивача про відшкодування шкоди за пошкоджений належний йому на праві власності автомобіль МАІМ 12.232, 1993 року випуску, реєстраційний номер 02469СА, колегія суддів вважає, що вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню, оскільки постановою Зарічного районного суду м. Суми про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності встановлено вину відповідача у здійсненні ДТП. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Доводи апелянта про те, що відповідач має нести повну матеріальну відповідальність колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки відповідно до ст. 135-! КЗпП України, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність мас укладатися з працівниками за типовою формою, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено звичайний трудовий договір, яким згідно з КЗпП України, повна матеріальна відповідальність працівника не може бути встановлена.

З врахуванням зазначеного та вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з відповідача матеріальну шкоду за пошкоджений автомобіль у розмірі середнього місячного заробітку, а саме 440 грн., на користь ОСОБА_2

Керуючись ст. 307, ч.І ст. 309. ст. ст. 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 серпня 2010 року в даній справі змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 440 грн. у відшкодування заподіяної шкоди за пошкодження автомобіля.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -