Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

28 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Косигіної А.М.

суддів Жигановської О.С., Котік Т.С.

при секретарі Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до УМВС України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 листопада 2010 року,

встановила:

У серпні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався на те, що під час проходження служби в УМВС України в Житомирській області, відповідач порушував вимоги Положення про порядок виплати сум оплати праці за службу в надурочний час у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, затвердженого наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499. Всього ним понаднормово було відпрацьовано у 2005 році - 448 годин, у 2006 році - 560 годин, у 2007 році - 584 години, у січні-лютому 2008 року - 144 години, за які оплату відповідачем не було проведено. Допущені порушення підтверджуються постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2010 року. За таких обставин, просив позов задовольнити.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 листопада 2010 року в задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне дослідження судом обставин справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Зокрема зазначив, що суд безпідставно не застосував до даних правовідносин ст. 55 Конституції України, 23 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України. Крім того, не врахував порушення його прав відповідачем щодо повного та своєчасно розрахунку за службу понад установлений законодавством робочий час. Оскільки невиплата йому належних сум потягла за собою нарахування пенсії у меншому розмірі та втрату доходу, тому він має право на відшкодування моральної шкоди.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спричинення моральної шкоди позивач повязує з порушенням його права на отримання компенсації за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні /а.с. 2-3/. На підтвердження цього, ОСОБА_1 надано копію постанови Київського апеляційного адміністративного суду від t7.06.2010 року /а.с. 7-8/, відповідно до якої за позивачем визнано право на отримання вказаної компенсації.

Посилаючись на ст. 23 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 уточнив, що право на отримання ним морального відшкодування передбачено ст. 55 Конституції України та ст. 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на El відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень /ст. 32, 56, 62 Конституції/, а також у випадках, передбачених ст.ст. 39, 200, 216, 225-227, 230-233, 276, 298, 332, 386, 393, 611, 700, 1076, 1167, 1168, 1230, 1231 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди /ст. 237-1 КЗпП України, Закону України Про захист прав споживача, Про інформацію та інш./.

Аналогічні розяснення містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в УМВС України в Житомирській області /а.с. 5-6 /, та згідно наказу № 97 о/с від 28.02.2008 року /а.с. 4/ був звільнений у відставку за п. 65 а) /за віком/.

Враховуючи те, що позивач, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української PCP, затвердженого постановою KM України №114 від 29.07.1991 року, проходив службу в органах внутрішніх справ та відносився до осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, тому норми трудового законодавства про відшкодування моральної шкоди до спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, спричинення моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що невиплата відповідачем компенсації призвела до нарахування пенсії у меншому розмірі та втрати доходу. Внаслідок цього у нього погіршилися стосунки в сімї, були втрачені нормальні життєві звязки, необхідно було докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Проте, позивачем взагалі не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, чим підтверджується факт заподіяння йому моральної шкоди.

У будь-якому випадку, ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів на підтвердження заявлених ним вимог щодо втрати доходу, зменшення розміру пенсії, погіршення стосунків в сімї тощо.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, та правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання неюзаконної сили.

Головуюча

Судді