Справа № 2-807/2010р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2010р. Ленінський районний суд м.Миколаєва в складі:

головуючого-судді Тихонової Н.С.,

при секретарі-Гроднової Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2009р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позивачка зазначала, що 25 квітня 2008р. її батьком - ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу ОСОБА_4 Відповідно до змісту вказаного заповіту все належне спадкодавцю майно він заповідав онуку - ОСОБА_2

Вважаючи, що при укладенні спірного заповіту мати ОСОБА_2, її сестра - ОСОБА_5 фактично ввела в оману ОСОБА_3 щодо обставин, які мали істотне значення при укладенні правочину, відповідно до ст. 230 ЦК України, просила визнати вказаний заповіт недійсним.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала.

В судовому засіданні відповідач позов не визнав.

Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 1/2 частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.01.1997р., зареєстрованого в ММБТІ за № 16618 від 03.03.1997р.

ОСОБА_6 померла 11 лютого 2008р. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 квартири. Спадкоємцями, які прийняли спадщину після її смерті, були: ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

30 січня 2009р. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 зазначеної вище квартири, після смерті ОСОБА_6. Іншим спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину не видавалось.

25 квітня 2008р. ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу ОСОБА_4 Відповідно до змісту вказаного заповіту все належне спадкодавцю майно він заповідав онуку - ОСОБА_2

10 серпня 2008р. ОСОБА_3 помер.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, яки встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 ЦК України) , такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин може бути визнаний вчинений під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою омани є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила би у правовідносин, невигідні для неї.

Таким чином, саме позивач повинен довести наявність умислу зі сторони відповідача, істотність значення обставин, щодо яких було введено в оману і сам факт обману.

Але позивачка не надала суду жодних доказів про наявність умислу і факту введення спадкодавця в оману.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, з урахування вищевикладеного та недоведеності підстав позовних вимог позивачки, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 10, 14,30, 60, 57, 212, 213, 214, ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в порядку, передбаченому ст. 294 ЦПК України.

Суддя: