Справа №5/10 30.11.2010 30.11.2010 30.11.2010
Провадження №22ц-8534/10
Справа N 22ц 8534 - 2010 року. Головуючий І інстанції Семенова Л.М.
Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А.

30 листопада 2010 року м. Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Буренкової К.О.,

із секретарем судового засідання Бобуйок І.Ф.,

з участю:

представника заявника ОСОБА_2,

представника зацікавленої особи ОСОБА_3,

у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції переглянула ухвалу місцевого Жовтневого районного суду Миколаївської області від 8 червня 2010 року, постановлену за скаргою Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ УкрСиббанк) на дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися у судове засідання, перевіривши у межах оскарження обставини та докази, якими сторони їх стверджували, -

у с т а н о в и л а :

29 березня 2010 року ПАТ УкрСиббанк оскаржило дії головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_3, вчиненні в процесі примусового виконання рішення місцевого Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2008 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь товариства 148 686 гривень 63 копійок заборгованості за кредитним договором, 1 487 гривень судового збору і 30 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Зокрема, товариство вважає, що головний державний виконавець своїм розпорядженням незаконно зарахував 7 138 гривень 11 копійок, виручених від реалізації переданого боржником в заставу майна, в рахунок погашення виконавчого збору, а 45 гривень на відшкодування витрат на проведення виконавчих дій.

Посилаючись на зазначені обставини, просило визнати такі дії головного державного виконавця незаконними і покласти на Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції обовязок повернути товариству безпідставно вилучені грошові суми.

Представник виконавчої служби скаргу не визнав, пояснивши, що розподіл стягнутих з боржника коштів проводився в передбаченому законом порядку, а тому підстав для її задоволення немає.

Ухвалою місцевого Жовтневого районного суду Миколаївської області від 8 червня 2010 року скарга задоволена у повному обсязі.

Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати і постановити нову - про відмову у задоволенні скарги.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду, дійсним обставинам справи та ігноруванням чинного виконавчого законодавства.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену ухвалу суду І інстанції в частині покладення на відділ державної виконавчої служби обовязку повернути грошові суми, перераховані для погашення виконавчого збору і витрат на проведення виконавчих дій, скасувати і в цій частині постановити нову ухвалу - про відмову у названій вимозі. В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Вирішуючи скаргу ПАТ УкрСиббанк таким чином, як викладено у оскарженій ухвалі, місцевий суд виходив з того, що головний державний виконавець неправомірно відрахував виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій з коштів виручених від реалізації заставленого майна, і, крім того, помилково, не пропорційно фактично стягнутій сумі, визначив його розмір, а тому виконавча служба зобовязана повернути усі необґрунтовано вилучені у стягувача грошові кошти.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області з такими висновками суду І інстанції, крім висновку щодо покладення обовязку повернути перераховані до державного бюджету в рахунок погашення виконавчого збору та на рахунок державної виконавчої служби для покриття витрат на проведення виконавчих дій, погоджується, вважає їх обґрунтованими й законними. Що ж до висновку про покладення обовязку по поверненню безпідставно перерахованих державі та виконавчій службі грошей, то він є помилковим.

Так, згідно із статтями 1 - 4, 24, 27 Закону України Про виконавче провадження (надалі Закон) виконавче провадження є завершальною стадію судового провадження та примусового виконання рішень інших органів (посадових осіб) і являє собою сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у названому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених згаданим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до нього, а також рішеннями, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських

управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів.

Заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на майно боржника;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відкриваючи провадження державний виконавець встановлює боржнику строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів та попереджає боржника про примусове виконання рішення.

За статтею 43 боржник зобовязаний покрити виконавчий збір та інші витрати, повязані з примусовим виконанням рішення.

Цією ж нормою Закону визначено порядок розподілу стягнутих з боржника грошових сум, зокрема, з грошової суми (в тому числі одержаної від реалізації майна боржника), яка стягнута державним виконавцем, в першу чергу повертається авансовий внесок сторін або інших осіб на проведення виконавчих дій, в другу чергу компенсуються витрати Державної виконавчої служби на здійснення виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб, у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір. Виконавчий збір стягується пропорційно фактично задоволеним вимогам стягувача.

В той же час, дана норма не діє щодо розподілу грошових сум, виручених від продажу заставленого майна, оскільки є стаття 52 названого Закону та пункт 5.3 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5, які є спеціальними нормами і саме ними слід керуватися при розподілі грошових сум, виручених від продажу заставленого майна.

Згідно ж них, стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

Тобто, за рахунок заставленого майна в першу чергу задовольняються вимоги заставодержателя, а виконавчий збір та інші витрати повинні стягуватися за рахунок іншого майна боржника, вільного від застави.

За такого, колегія суддів вважає, що державний виконавець в межах виконавчого провадження по виконанню рішення суду від 16 грудня 2008 року перевищив надані йому повноваження, і, не задовольнивши першочергово вимоги стягувача (заставодержателя) за рахунок заставленого транспортного засобу, безпідставно зарахував частину з цих коштів на покриття виконавчого збору та на покриття витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і місцевий суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги в частині визнання державного виконавця неправомірними немає.

В той же час, місцевий суд не звернув своєї уваги на те, що розпорядженням державного виконавця 7 138 гривень 11 копійок виконавчого збору перераховано в головне управління Державного казначейства України (а.с. - 15), і це позбавляє виконавчу службу можливості повернути безпідставно вилучені грошові кошти заявникові.

Таким чином, в наявності спір про повернення безпідставно утримуваного майна, який повинен вирішуватися в порядку позовного провадження, а не в порядку оскарження дій державного виконавця.

Тим більше, це неможливо і з інших процесуальних міркувань, заявник оскаржує дії посадової особи, яка бере участь у справі, а обовязок вчинити певні дії покладається судом на орган, який до участі у справі не притягується.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції задовольнити частково.

Ухвалу місцевого Жовтневого районного суду Миколаївської області від 8 червня 2010 року в частині покладення на Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції обовязку повернути грошові суми, перераховані для погашення виконавчого збору та витрати на проведення виконавчих дій скасувати і, в цій частині постановити нову ухвалу про відмову в такій вимозі.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Судді