Справа №22ц-3293/10 Головуючий у 1-й інстанції: Бориславський Ю.Л.
Категорія: 5 Доповідач в апел. інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Курій Н.М.

суддів: Зверхановської Л.Д., Мікуш Ю.Р.

при секретарі: Балюк О.С.

з участю: позивачки ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 лютого 2010 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 лютого 2010 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права власності на майно. Також відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом необ»єктивно, однобічно оцінені обставини справи. Зокрема, вказує, що з квітня 1994 року по 9.06.2007 року вона перебувала з померлим ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах, вони жили однією сім»єю, вели спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет, разом провадили підприємницьку діяльність у ОСОБА_6 та в Україні і за цей час придбали спірне майно. Однак, поданим нею доказам, які підтверджують дані обставини суд дав невірну оцінку. Зазначає також, що суд прийняв до уваги лише факт знаходження у відповідачки документів на спірну квартиру та квитанції про оплату комунальних послуг, проте не зясував за яких обставин ці документи потрапили у неї.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає даним вимогам.

Правовідносини, які за твердженням позивачки існували між нею та померлим 9.06.2007 року ОСОБА_5, регулювалися Законом України «Про власність», нормами ЦК України та СК України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про власність» майно придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не довела того, що вона з 1994 року жила із ОСОБА_5 однією сім»єю та спірне майно є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених ЦПК.

Позивачкою не подано жодного доказу, який би підтверджував розмір її доходів у період 1994 -2007 років, доказів ведення із ОСОБА_5 спільної підприємницької діяльності у ОСОБА_6 та в Україні та домовленості щодо створення спільної сумісної власності із ним, а саме вкладення її особистих грошей у придбання квартири, автомобіля та внесення грошей на депозитні рахунки у банках.

Навпаки, у матеріалах справи (а.с.17-22 т.1) знаходиться нотаріальний акт від 13.01.1997 року, який підтверджує створення ОСОБА_5 у ОСОБА_6 «Ірена» спільно із своїми батьками, а не з позивачкою.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що квартира АДРЕСА_1 придбана лише за її кошти і через те вона просила визнати за нею право власності на дану квартиру в цілому (т.1 а.с. 2-4) не підтверджене жодними доказами та суперечить фактичним обставинам справи, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване лише на ОСОБА_5, ОСОБА_2 з часу придбання квартири і до смерті її власника не зверталась за захистом свого права власності на квартиру, сам власник квартири не визнавав її права на дану квартиру, а у 2006 році визнав лише тимчасовий характер права позивачки користування цим майном, чого вона також не оспорювала.

Самий лише факт підтримання відносин із ОСОБА_5 та проживання з ним не підтверджує створення сім»ї та спільної сумісної власності.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав належну оцінки усім зібраним по справі доказам.

Тому твердження апелянта про те, що місцевий суд дав невірну оцінку поданим нею доказам, колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, так як судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 лютого 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: