Київський районний суд м. Одеси
Справа №2- 525/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2010 року Київський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:

головуючого судді Реви С.В.,

при секретарі Ганєві А.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну .праву за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поновлення строку позовної давності, про визнання права власності, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що у 1953 році ОСОБА_5 була виділена в безстрокове користування земельна ділянка №4, загальною площею - 600 кв.м. у районі 5 ст. Чорноморської дороги, запланований масив, Кагановичеського району м. Одеси на підставі договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 12 зересня 1953 року, який укладений між ОСОБА_5 та Житловим правлінням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів робітників.

З 1953 року по 1963 рік ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх діти ОСОБА_3, ОСОБА_3 побудували будинок з надвірними спорудами, на земельній ділянці, загальною площею - 600 кв.м..

21 березня 1963 року рішенням Виконавчого комітету Приморської райради депутатів працівників №204 вказаний будинок був прийнятий в експлуатацію.

23 червня 1973 року позивачка ОСОБА_2 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3. Від шлюбу у сторін є дві повнолітні доньки: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З моменту реєстрації шлюбу позивачка проживала разом з ОСОБА_3 у жилому будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі. Вказаним будинком користувались батько відповідача ОСОБА_5, мати відповідача ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_3, брат відповідача ОСОБА_3.

Після вселення позивачки у будинок була проведена реконструкція даного жилого будинку та надвірних споруд з метою збільшення площі домоволодіння з загальної площі 61 кв.м. на 142 кв.м.

З 1973 року по 1987 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за сумісні грошові кошти подружжя добудували надвірні споруди, які визначені у технічній документації під літ. «Д», « Е» - літні кухні, « Г» -гараж, аі- добудова, а2- тамбур, « В» - уборна, а ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 побудували : а2-тамбур, Б-сарай, мощіння -І, забори 1-2-4.

У 1974 році ОСОБА_3 був знятий з реєстраційного обліку за ідресою: місто Одеса, Перший Ульяновський провулок, 6, у зв'язку з чим, позивачка вважає, що ОСОБА_3 не приймав участі у будівництві вищевказаних надвірних споруд та реконструкції вищевказаного жилого 5удинку.

16 квітня 1993 року зазначений жилий будинок з проведеною реконструкцією було прийнято в експлуатацію.

Після проведеної реконструкції позивачка ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3, та їх діти стали жити у приміщенні, загальною площею -19,5 кв.м., в їх користуванні знаходились нежилі приміщення, загальною площею - 4,2 кв.м., кухня, гараж літ. « Г», добудова літ. « аі», загальною площею -1,4 кв.м., В -уборна, Д, Е - літні кухні.

23 березня 1988 року шлюб між сторонами був розірваний.

Після розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_2, діти ОСОБА_1, ОСОБА_7 залишились проживати за вказаною адресою та займали разом з родиною кімнату, площею - 19,5 кв.м., в користуванні знаходилась кухня, площею - 4,3 кв.м. та інші підсобні приміщення.

23 січня 1995 року ОСОБА_5 помер, після його смерті відповідач ОСОБА_3 отримав 1/2 частину спадкового майна, що становить 14/50 частин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі, а інші 14/50 частин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі отримав ОСОБА_3.

13 квітня 2005 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 14/50 частин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі.

У зв'язку з вищевказаним, позивачка ОСОБА_2 вважає, що відповідачам по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 не передавалась у власність частина будинку, в якій вона проживає, а тому позивачка ОСОБА_2 просить суд визнати за нею право власності на кімнату, площею - 19, 5 кв.м., кухню, загальною площею - 4,3 кв.м., які розташовані за адресою: місто ОСОБА_1, Перший провулок В. Кандинського, 6.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_8 доповнив позовні вимоги та просив суд поновити строк позовної давності ОСОБА_2, а також просив суд визнати за нею право власності на кімнату, площею - 19, 5 кв.м., кухню, загальною площею - 4,3 кв.м., які розташовані за адресою: місто ОСОБА_1, Перший провулок В. Кандинського, 6, посилаючись на обставини, які викладені у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити у позові, посилаючись на те, що з 1973 року по 1988 рік ОСОБА_2 прожила разом з ОСОБА_3, за цей час вона не приймала участі у будівництві та реконструкції жилого будинку №6 та надвірних споруд по Першому провулку В. Кандинського в місті Одесі. Крім того, власник вказаного будинку ОСОБА_5 ніколи не давав згоди на те, щоб ОСОБА_2 стала власницею кімнати, площею -19,5 кв.м. у вищезазначеному жилому будинку.

Представники відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 у судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити у позові, посилаючись на те, що позивачкою ОСОБА_2 без поважних причин пропущений строк позовної давності, а також вони посилались на те, що позов необгрунтований, оскільки між власником жилого будинку та надвірних споруд, які розташовані за адресою: місто ОСОБА_1, Перший провулок В. Кандинського, 6, а саме ОСОБА_5 та позивачкою ОСОБА_2 не було домовленості про створення спільної власності.

Крім того, представники відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 пояснили суду, що ОСОБА_2 ніколи не приймала участі у будівництві та реконструкції жилого будинку №6 та надвірних споруд по Першому провулку В. Кандинського в місті Одесі.

Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, надані до справи докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 12 вересня 1953 року між Житловим правлінням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів робітників та ОСОБА_5 був укладений договір про право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, відповідно до якого ОСОБА_11 була виділена земельна ділянка площею - 600 кв.м. під індивідуальне будівництво жилого будинку район 5 ст. Чорноморської дороги, земельна ділянка № 4, запланований масив, Кагановичеського району м. Одеси ( ОСОБА_10 1, а. с. 66).

З 1953 року по 1963 рік ОСОБА_5 разом з дружиною ОСОБА_6 та їх дітьми ОСОБА_3, ОСОБА_3 побудували будинок та надвірні споруди.

Рішенням Виконавчого комітету Приморської райради депутатів працівників від 21 березня 1963 року № 204 вищевказаний будинок був прийнятий в експлуатацію (ОСОБА_10 1, а. с. 93).

23 червня 1973 року позивачка ОСОБА_2 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, яке 23 червня 1973 року видане Київським РАГС м. Одеси, актовий запис № 725 ( ОСОБА_10 1, а. с. 55).

З моменту реєстрації шлюбу позивачка проживала разом з ОСОБА_3 у жилому будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі. Крім позивачки, вказаним жилим будинком користувались батько відповідача ОСОБА_5, мати відповідача ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_3, брат відповідача ОСОБА_3.

Після вселення позивачки у зазначений будинок була проведена його реконструкція з метою збільшення площі, з загальної площі 61 кв.м. на 142 кв.м..

8 березня 1974 року у сторін народилась дочка ОСОБА_1, а 30 листопада 1978 року народилась дочка ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвами про народження (ОСОБА_10 1, а. с. 56, 57).

23 березня 1988 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений актовий запис № 294, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу,яке видане Відділом ЗАГСа Київського виконавчого комітету м. Одеси ( ОСОБА_10 1, І.с. 63).

Після розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_2, дочки ОСОБА_1, ОСОБА_12 проживали за вказаною адресою та займали разом з годиною кімнату площею -19,5 кв.м., в користуванні знаходилась кухня, І площею - 4,3 кв.м. та інші підсобні приміщення.

16 квітня 1993 року рішенням Виконавчого комітету Київської районної гади народних депутатів за № 496 зазначене домоволодіння з проведеною геконструкцією було прийнято в експлуатацію ( ОСОБА_10 1, а. с. 98).

23 січня 1995 року ОСОБА_5 помер, про що в книзі реєстрації актів гро смерть зроблено актовий запис № 888, що вбачається з свідоцтва про смерть, ке 25 січня 1995 року видане Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси ( ОСОБА_10 1, а. с. 138).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина.

З 11 квітня 1996 року ОСОБА_3 є власником 14/50 Ь.:п"ин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке посвідчене державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 та зареєстровано у реєстрі № 2-1418 (ОСОБА_10 1, а. с. 152).

З 13 червня 1996 року ОСОБА_14 є власником 14/50 частин жилого будинку № 6 по Першому Ульяновському провулку в місті Одесі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке посвідчене державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 та зареєстровано у реєстрі № 2-2037 (ОСОБА_10 1, а. с. 156).

13 квітня 2005 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 14/50 частин домоволодіння № 6 по Першому провулку ОСОБА_15 ( колишній провулок Перший Ульяновський) в місті ОСОБА_1, що підтверджується договором дарування частини житлового будинку, який посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 та зареєстрований у реєстрі № 4-588 ( ОСОБА_10 1, а. с. 207).

Відповідно до ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється три роки.

На підставі ст. 76 ЦК України (в редакції 1963 року), перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що після укладення шлюбу у 1973 році позивачці ОСОБА_2 було відомо, що жилий будинок №6 по Першому провулку ОСОБА_15 (колишній провулок Перший Ульяновський) в місті ОСОБА_16 був прийнятий в експлуатацію.

Крім того, суд вважає, що з 16 квітня 1993 року позивачці ОСОБА_2 теж було відомо про те, що реконструйований жилий будинок № 6 по Першому провулку ОСОБА_15 ( колишній провулок Перший Ульяновський) в місті ОСОБА_16 був прийнятий в експлуатацію.

Таким чином, суд вважає, що якщо позивачка вважала, що її право порушено, вона мала можливість звернутись до суду з позовом про захист прав як у 1973 році так і у 1993 році.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ч. 2 ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року), суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, під час розгляду справи, представник позивачки не пояснив суду поважність причини пропуску строку ОСОБА_2 позовної давності.

У зв'язку з вказаним, суд вважає, що ОСОБА_2 слід відмовити у поновлені строку позовної давності.

При цьому, суд критично оцінює посилання представника позивачки на те, що позивачка приймала участь у будівництві та реконструкції жилого будинку № 6 по Першому провулку ОСОБА_15 (колишній провулок Перший Ульяновський) в місті ОСОБА_16, оскільки вони не засновані на законі, не підтверджуються зібраними по справі доказами, так як під час розгляду справи представник позивачки не надав суду жодного документу, який би підтверджував будь-яку участь позивачки ОСОБА_2 у будівництві та реконструкції вищевказаного жилого будинку (квитанції, платіжні відомості, накладні, угоди, тощо).

Більше того, суд вважає, що позивачці ОСОБА_2 було відомо про те, що ОСОБА_5 був єдиним власником вказаного жилого будинку, однак як вбачається з матеріалів справи та пояснень учасників процесу, ніякої домовленості між ОСОБА_5, який був власником вищезазначеного будинку, та позивачкою ОСОБА_2 про створення спільної власності досягнуто не було, у зв'язку з чим представник позивачки не надав і не міг надати суду будь-яку угоду про створення спільної власності між ОСОБА_5 та позивачкою ОСОБА_2.

Таким чином, суд вважає, що представник позивачки не довів суду ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відносно пояснень представників відповідачів, суд вважає, що під час розгляду справи вони довели суду ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх заперечень проти позову.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року), сплив позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові.

З урахуванням вказаного, оцінивши всі обставини в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_2 не законний, не обґрунтований та задоволенню не підлягає у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213 ЦПК України, на підставі ч. 1 ст. 80, ст. ст. 86, 112, 113 ЦК України (в редакції 1963 року), суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_17 про визнання права власності відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста ОСОБА_16 апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя С.В. Рева