Справа №22ц-1335 2010р. Головуючий у І ОСОБА_1
Категорія 37 Доповідач Юхименко А.Г.
УХВАЛА

Іменем України

26 липня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Петричка П.Ф., суддів Цяцяка Р.П., Юхименка А.Г., при секретарі Качмар М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2010 року;

встановила:

19 липня 2006 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 і Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 20 березня 2006 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори про спадкування ОСОБА_2 житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в с.Лішня Дрогобицького району по вул.Громадській, №9 після смерті ОСОБА_4, який помер 13 квітня 1998 року.

При цьому покликалася на те, що зазначений будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 належав їх сину ОСОБА_5, який спадщину прийняв, бо на день смерті батька проживав в будинку та був зареєстрований в ньому. Син ОСОБА_6 помер 13 лютого 2006 року. При оформленні спадщини після його смерті їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_2, ввівши в оману нотаріуса, отримала на своє ім»я свідоцтво про право на спадщину за законом (друга черга) після смерті ОСОБА_4, який був її братом.

Рішенням суду від 29 грудня 2006 року позов було задоволено. Це рішення скасовано ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2007 року з направленням справи на новий розгляд суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_2 висловила намір звернутися з позовом про усунення ОСОБА_3 від права на спадщину.

Такий позов ОСОБА_2 подано до суду 30 серпня 2007 року, при цьому просила усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_5 на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України, як таку, що ухилялась від надання допомоги спадкодавцю, який через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані (справа №2-3288/07 в додатку до 1-го тому розглядуваної справи).

Ухвалою суду від 27 квітня 2009 р. обидва позови призначені до слухання в одному провадженні (том 2 а.с.1).

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20 березня 2006 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори про спадкування ОСОБА_2 житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в с.Лішня Дрогобицького району по вул.Громадській, №9 після смерті ОСОБА_4, який помер 13 квітня 1998 року.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5, який помер 13 лютого 2006 року відмовлено.

Рішення оскаржила відповідач ОСОБА_2, вважає його незаконним та необгрунтованим, як таке, що ухвалене з порушенням матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог відповідно до закону.

При цьому зазначає, що висновки суду про те, що ОСОБА_5 не перебував в безпорадному стані, забезпечував себе фізично та матеріально, а його мати ОСОБА_7 не ухилялась від надання йому допомоги, грунтуються лише на показаннях свідків, які зацікавлені у позитивному вирішенні справи на користь ОСОБА_7. Не враховано, що факт тяжкої хвороби ОСОБА_5 підтверджено довідкою лікарської амбулаторії сЛітня за підписом лікаря ОСОБА_8, який підтвердив, що ОСОБА_5 потребував стороннього догляду, наявність хвороби ОСОБА_5 з 2001 р. підтверджено іншими довідками медичних установ та виписками з історії хворого. Покійний мав пенсію в розмірі 330 гривень, тому в 2004 р. отримав 50 грн. допомоги по лінії Фонду України соціального захисту інвалідів.

ОСОБА_7 не бажала надавати сину допомоги, таку надавала вона (тітка), оскільки проживала неподалік від племінника, що ствердили свідки з- її сторони, вона доглядала за будинком після смерті брата ОСОБА_4 (батько ОСОБА_6), оплачувала обов»язкові платежі, його син ОСОБА_6 право власності на будинок не оформляв, тому право власності на будинок вона оформила на себе, як спадкоємець після смерті брата.

Колегія суддів відповідно до вимог ст.305 ІДПК України ухвалила слухати справу у відсутність ОСОБА_2, т.я., перевіряючи обставини неявки апелянта в судове засідання, прийшла до висновку, що вона не з»явилася в судове засідання без поважних на те причин втретє, при цьому жодного разу не подала в засідання оправдуючих неявку документів, також нею не подано доказів укладення угоди з адвокатом про надання правової допомоги.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Власником житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Громадській,9 в с.Лішня Дрогобицького району відповідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину №2712 від 13.12.1988 р. був ОСОБА_4 (сторінка 20,24 технічного паспорту Дрогобицького ДКМ бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки).

28 березня 1998 року ОСОБА_4 склав заповіт на належне все йому майно в користь свого сина ОСОБА_5. Заповіт посвідчено головою сільради (аркуш 55 справи за позовом ОСОБА_2 №2-3288/07).

13 квітня 1998 року ОСОБА_4 помер. Суд прийшов до правильного висновку, що єдиним спадкоємцем після його смерті був його син ОСОБА_5, який вступив в управління спадковим майном (в даному випадку житловим будинком з господарськими будівлями), т.я. з 11 квітня 1991 року був зареєстрований в будинку та проживав в ньому з батьком до дня своєї смерті, що наступила 13 лютого 2006 року.

Також суд правильно прийшов до висновку, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і на зазначений вище будинок №9 з господарськими будівлями, і єдиним спадкоємцем була його мати ОСОБА_3, яка у встановлений строк (13 липня 2006 р.) звернулася в Першу Дрогобицьку державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини (спадкова справа №763/2006), однак свідоцтво їй не видано у зв»язку з наявністю свідоцтва про право на спадщину на ім»я ОСОБА_2, яке їй видано 20.03.06 р., тобто після смерті племінника ОСОБА_5.

Даний висновок стверджено документами про реєстрацію (прописку) ОСОБА_5, довідками сільради та не заперечувалося самою ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, суд прийшов до правильного висновку, що нотаріальна контора не мала підстав для видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину в порядку ст.530 ІДК УРСР в редакції 1963 року, як спадкоємцю другої черги, оскільки спадщину після смерті батька прийняв його син ОСОБА_5, тому рішення про визнання зазначеного свідоцтва про право на спадщину недійсним відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам.

Фактично ОСОБА_2 визнала незаконність видачі їй свідоцтва про право на спадщину, т.я. пред»явила позов до ОСОБА_3 про усунення її від права на спадкування за законом, чим визнала факт відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 та

наявність спадкового майна і спадкоємця першої черги в особі його матері ОСОБА_3

Рішення суду про відмову в цьому позові відповідає вимогам ч.5 ст.1224 ЦК України, що вбачається з наступного.

Відповідно до роз»яснень Верховного Суду України, даних ним в п.6 Постанови Пленуму суду «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р. безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Дійсно з 2001 року ОСОБА_5 хворів, але в жодному з наявних в справі медичному документі (довідки, заключення і т.і.) немає висновку лікарів про те, що він був в безпорадному стані.

Покликання апелянта на показання свідка ОСОБА_8 (лікар Лішнянської сільської амбулаторії) про те, що Павелко в силу захворювання потребував стороннього догляду, не заслуговують на увагу, оскільки суд обгрунтовано дав їм критичну оцінку. Колегія суддів погоджується з даною оцінкою, т.я. дані свідком в судовому засіданні показання нічим не підтверджені та спростовуються записами, вчиненими цим же лікарем в Медичній карті амбулаторного хворого ОСОБА_5, починаючи з 13 вересня 2004 року по 04 січня 2006 р. (т.2 а.с.47-50). За вказаний період лікар мав 5-ть зустрічей з хворим, надавав необхідну допомогу та рекомендував звернутись до відповідних лікарів спеціалістів, при цьому висновків про те, що ОСОБА_5 перебуває в безпорадному стані та потребує стороннього догляду не робив.

Показаннями свідків обох сторін встановлено, що ОСОБА_5, хоч і був хворим, вів нормальний спосіб життя, в період 2002-2004 роки перебував в зареєстрованому шлюбі, підтримував родинні стосунки з матір»ю, їздив з нею на заробітки за кордон, працював разом з нею на ринку, т.я. мав право як фізична особа на зайняття підприємницькою діяльністю, також підтримував родинні відносини з тіткою - позивачкою ОСОБА_2

Враховуючи наведене, колегія погоджується з висновками суду про те, що він не перебував в безпорадному стані.

Одночасно суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_3, хоч і проживала окремо від сина, підтримувала з ним родинні відносини, а в період його періодичного перебування на стаціонарному лікуванні, здійснювала за ним догляд (аркуш 30 справи за позовом ОСОБА_2М.), тобто не ухилялася від надання йому допомоги, а тому позов є безпідставним.

Покликання апелянта, що суд не прийняв до уваги те, що вона зі своєї сторони надавала допомогу племіннику, до уваги не приймається, т.я. справу вирішено в межах позовних вимог, підставою яких були норми ч.5 ст.1224 ЦК України.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення відповідає вимогам процесуального та матеріального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому її слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів;

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді