УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2010 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Богонюка М.Я.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина A.B.

при секретарі - Луньо К.А.

за участю: ОСОБА_1 3.3.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_1 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 15 липня 2010 року,-

встановила:

оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання за нею права спільної сумісної власності із ОСОБА_4 на готельний комплекс «Софія» по вул. Бандери, 11 у с. Вузлове Радехівського району Львівської області, а також на житловий будинок по вул. Лесі Українки, 10 у тому ж населеному пункті і на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках на ім'я ОСОБА_4.

Цим же рішенням відмовлено у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності із ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на Торгово-оздоровчий комплекс «Софія» по вул. Бандери, 11 у с. Вузлове Радехівського району Львівської області, а також на житловий будинок по вул. Лесі Українки, 10 у тому ж населеному пункті.

Рішення оскаржили ОСОБА_2 і ОСОБА_1, просять його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення їх позовів. Посилаються на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Посилаються на те, що заповіт їх матері ОСОБА_4 на користь відповідача був укладений під його психологічним тиском, що підтверджується їх поясненнями та показаннями свідків; судом не взято до уваги факт участі позивачів у створенні спірного спільного майна, який підтверджується низкою платіжних документів про фінансування будівництва, відповідними показаннями свідків.

Вважають, що суд безпідставно відхилив їх твердження про усну домовленість позивачів з матір'ю про спільне створення спірного майна.

Вказують апелянти і на те, що суд не дав належної оцінки тим обставинам, що за наявності заповіту на ОСОБА_4 3.3. ОСОБА_4 дарувала йому частину свого майна, а інші приміщення, де відповідач здійснював підприємницьку діяльність, відчужила іншим особам.

Порушенням норм процесуального права апелянти вважають проведення судового засідання 15.03.2010 року без участі ОСОБА_1, хоч він клопотав про відкладення розглядусправи з поважних причин, і у цьому судовому засіданні були допитані свідки зі сторони відповідача. Неправильним застосуванням норм матеріального права убачають обґрунтування рішення суду ст. 355 ЦК України, при тому, що позовні вимоги базувались на вимогах ч. 4 ст. 368 ЦК України, тобто про те, що спірне майно було створено у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на підтримання скарги, ОСОБА_1 3.3. на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення з огляду на викладені нижче мотиви.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 23.02.2008 року відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_4 Згідно заповіту від 16.08.1996 року, посвідченого Третьою львівською державною нотаріальною конторою (а.с. 6 т. 1), спадкодавець заповіла усе своє майно і все те, що на день смерті їй буде належати і на що за законом матиме права, своєму синові ОСОБА_4 3.3.

Згідно чинної на час посвідчення оспорюваного заповіту ст. 57 ЦК України (1963 року) угода, вчинена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, та також угода, яку громадянин був вимушений вчинити на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого чи за позовом державної чи громадської організації.

Висновок суду про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним унаслідок психологічного тиску відповідача на ОСОБА_4 є вірним і відповідає матеріалам справи.

Так, під час провадження у справі судом першої інстанції позивачі не навели жодного доказу про вчинення відповідачем психологічного тиску на спадкодавця. Не навели вони таких доказів і в апеляційній скарзі та не надали суду апеляційної інстанції.

Посилання апелянтів на ту обставину, що заповіт був складений ОСОБА_4 під умовою повернення ОСОБА_4 3.3. в Україну а відтак - це був психологічний тиск, є бездоказовим і не є тією обставиною, з якою закон пов'язує недійсність угоди. Письмові пояснення осіб, якими апелянти обґрунтовують скаргу, не спростовують висновок суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За матеріалами справи на день смерті ОСОБА_4 вона була власником спірного майна згідно свідоцтва про право власності від 23.05.2002 року (а.с. 109) та згідно договору дарування житлового будинку від 18.10.1996 року (а.с. 145).

Як випливає із матеріалів справи ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_4 1.3. на час створення спірного майна (1996-2002 роки) знаходились у родинний відносинах, проте сім'ю у значенні ст. З СК України не складали так як спільно не проживали, не були пов'язані спільним побутом та не мали взаємних прав і обов'язків.

Крім цього слід зазначити, що письмовий договір про створення спільно: сумісної власності зазначеними особами не укладався.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у визнанні спірного майна спільною сумісною власністю відповідає матеріалам справи та чинному законодавству.

Посилання апелянтів у скарзі на фінансові документи як на підтвердження факту спільного створення майна не спростовують висновок суду. До того ж, ці фінансові документи не свідчать про створення саме спірного майна, навпаки, зазначають про набуття будівельних матеріалів для інших цілей, зокрема: для селянського фермерського господарства ОСОБА_4 1.3. (а.с. 35, 40, 45, 54, 56 т. 1), для інших осіб (а.с. 69, 70, 73 - 94, 103, 104 т. 1 ) та інших цілей (а.с. 71, 72 т. 1) тощо.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність його висновків і тому рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

На підставі наведеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 15 липня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: