Апеляційний суд Житомирської області
Колегія судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого Франовської К.С.
суддів Широкової Л.В.
при секретарі судового
засідання ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Фабрики банкнотного паперу Національного банку України на рішення Малинського районного суду від 13 листопада 2009 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Фабрики банкнотного паперу Національного банку України про
поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -
Рішенням Малинського районного суду від 13 листопада 2009 року позов задоволено частково, поновлено ОСОБА_3 на посаді розмелювача 4-го розряду цеху банкнотного та захищеного паперу Фабрики банкнотного паперу Національного банку України з 04 серпня 2009 р. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_3 11425 грн. 53 коп. за час вимушеного прогулу та 800 грн. компенсації моральної шкоди, в решті вимог відмовлено за безпідставністю. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місць у сумі 3450 грн. 67 коп. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову з підстав порушенння та неправильного застосування судом норм матеріального права та процесуального права, неповного зясування обставин, що мають істотне значення для справи.

Так, зазначає відповідач, поновлюючи ОСОБА_3 на роботі, суд не звернув уваги, що надана ним на підтвердження поважності причин відсутності на роботі медична довідка

не містить діагнозу та необхідності проведення лікування. У встановленому порядку позивача не було визнано тимчасово непрацездатним, лікарняний лист не видавався, він не надав жодних доказів щодо призначення йому лікарем лікування, необхідності вживання будь-яких ліків та факту їх вживання 14.07.2009 р.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги на п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 р. № 9, у звязку з чим неправильно визначив суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди не врахував розяснення, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. № 4.

Крім того, відповідач вказує на порушення судом вимог ст.127 ЦПК України щодо невідкладного направлення особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі, а також строків та порядку вручення судових повісток, зокрема зазначає, що судова повістка на 09.10.2009 р. була вручена йому лише 02.10.2009 р., що виключило можливість належної підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з таких підстав.

Задовольняючи позов і поновлюючи ОСОБА_3 на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення останнього проведено незаконно.

Такий висновок відповідає встановленим фактичним обставинам і підтверджений належними доказами.

На підставі п.4 ст.40 КЗпП власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Вирішуючи спір, суд встановив, що наказом №199-п від 3 серпня 2009 року ОСОБА_3, розмелювача 4-го розряду фабрики банкнотного паперу Національного банку України, звільнено з роботи з 4 серпня 2009 року за прогул без поважної причини протягом робочого дня з 15-ї до 23-ї години 14 липня 2009 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 дійсно не приступив до роботи у зміну з 15 до 23 години 14 липня 2009 року, зіславшись на хворобу і подав на підтвердження поважності причини невиходу на роботу медичні довідки про відвідування лікаря та призначення лікування.

Законодавець визначив, що звільнення з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення.

При цьому, поважними причинами є такі причини, що виключають винність працівника.

Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази, із числа передбачених законом.

Так, відсутність працівника на роботі за станом здоровя може підтверджуватись не лише лікарняним листком чи довідкою медустанови, а і будь-якими іншими доказами, які б підтверджували непрацездатність працівника.

Вирішуючи спір за позовом ОСОБА_3, суд визнав, що відсутність останнього на роботі 14 липня 2009 року зумовлена поважною причиною - хворобою.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 липня 2009 року( у день відсутності на роботі) ОСОБА_3 у звязку із поганим самопочуттям звернувся до медичної установи, де був прийнятий лікарем, з призначенням лікування, що підтверджено відповідним записом у амбулаторній картці позивача та виданою лікарем довідкою від 15.07.09р.( а.с.8,18,23).

Показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджено хворобливий стан ОСОБА_3 у день відсутності на роботі, 14 липня 2009 року.

Посилання відповідача на довідку лікаря ОСОБА_6 про відсутність у ОСОБА_3 втрати працездатності у день прийому, доводів позивача не спростовує, оскільки вказана довідка є лише поясненням причини невидачі листка непрацездатності.

За таких обставин, слід визнати, що невихід ОСОБА_3 на роботу 14 липня 2009 року зумовлений поважною причиною, а саме станом здоровя, і у здійсненні прогулу він є невинним.

Відтак, у відповідача не було передбачених законом підстав для звільнення ОСОБА_3 з роботи за ст.40 п.4 КЗпП України , тому місцевий суд обгрунтовано поновив позивача на роботі із стягненням зарплати за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди.

Що стосується доводів відповідача про неправильне визначення судом розміру відшкодування втраченого позивачем заробітку за час вимушеного прогулу, то вони є необгрунтованими, приймаючи до уваги наступне.

Вирішуючи питання про визначення розміру втраченого заробітку, суд першої інстанції виходив з відомостей про зарплату позивача, які містяться у довідці №148 від 22.09.09р., яка видана у встановленому порядку, підписана відповідальними особами та скріплена печаткою. Підстав для сумнівів у достовірності довідки суд не встановив (а.с.24 ). В процесі розгляду справи відповідач довідку не оспорював і викладені у ній відомості не спростував.

Щодо ухваленого судом рішення в частині відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що порушенням трудових прав позивача йому завдано моральних страждань і визначив розмір морального відшкодування, який відповідає характеру та обєму завданої моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції є законним, обгрунтованим, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Фабрики банкнотного паперу Національного банку України відхилити.

Рішення Малинського районного суду віл 13 листопада 2009 року залишити без

змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.