Справа №22ц-649/10 Головуючий у 1-й інстанції: Савуляк Р.В.
Категорія: 32 Доповідач в апел. інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Петричка П.Ф.

суддів: Цяцяка Р.П., Зверхановської Л.Д.

при секретарі: Панчуку І.С.

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника Червоноградської центральної міської лікарні Мац юри М.І., третьої особи ОСОБА_4, його представника Шев»як О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 грудня 2009 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду частково задоволено позов ОСОБА_2 до Червоноградської центральної міської лікарні, третя особа : лікар-кардіолог Червоноградської центральної міської лікарні ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неналежним наданням медичної допомоги. Стягнуто з Червоноградської центральної міської лікарні в користь ОСОБА_2 4585 грн. 62 коп. майнової шкоди, 3000 грн. моральної шкоди та 3000 грн. за надання правової допомоги.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_5.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що судом вірно встановлено обставини справи, але вважає оскаржуване рішення необґрунтованим в частині відшкодування моральної шкоди. Вказує, що суд не врахував у повній мірі характер і обсяг його страждань, тривалість реабілітації, те, що він терпів сильний фізичний біль, вимушений був протягом тривалого часу носити фіксуючий комірець, лікуватись в умовах стаціонару, брати академічну відпустку за станом здоров»я, повторно навчатись на тому ж курсі, скрутний період в житті його родини, необхідність додаткових обстежень лікарів, психологічний стрес тощо. Також вважає, що суд не взяв до уваги той факт, що на момент заподіяння йому шкоди він перебував у правовому статусі дитини, а тому суд не забезпечив прав дитини, позбавив його справедливої сатисфакції, право на яку закріплене у ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Просить рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди змінити, стягнувши з Червоноградської центральної міської лікарні Львівської області на його користь 30 000 грн. моральної шкоди. У решті рішення не оскаржує.

Просячи скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, неповним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що підставами для цього є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вважає, що суд необґрунтовано прийшов до висновку про наявність всіх необхідних підстав для покладення на нього обовязку по відшкодуванню ОСОБА_2 майнової та моральної шкоди. Зазначає, що 2.11.2005 року він діяв відповідно до вимог ст.34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров»я» і вірно поставив хворому ОСОБА_2 діагноз вегето-судинна дистонія по змішаному типу, міозит м»язів шийно- грудного відділу (який був пізніше підтверджений ), про що він повідомив позивача та його батьків. Також вказує, що суд на підставі висновку експерта №126 від 2.06.2008 року необґрунтовано встановив спричинення ним позивачу травми розтягнення м»язів шиї, не врахувавши, що зі скаргами на погіршення стану здоров»я ОСОБА_2 звернувся лише 10.11.2005 року і за цих 8 днів він міг зазначену травму отримати будь-де. Крім цього, даним висновком експертизи не встановлено його вини, а висловлене лише припущення , що його дії могли спричинити шкоду позивачу. Тому суд, беручи в основу рішення висновок експерта, порушив вимоги ст.ст.60, 212 ЦПК України. Стосовно твердження, що він не мав права проводити такого медичного втручання як масаж шийно- грудного відділу, оскільки це виходить за межі його компетенції, то при відсутності такого елементу як заподіяння шкоди це не може бути підставою для притягнення його до деліктної відповідальності. Вважає, що суд необґрунтовано дійшов висновку про наявність причинного звязку між його діями та загостренням хвороби позивача, оскільки подібне погіршення здоров»я могло бути спричинене важким емоційним станом позивача, повязаним із смертю його бабці, так як в порушення вимог ст.212 ЦПК України суд не дослідив даних обставин, не поставив відповідних запитань, призначаючи комісійну судово - медичну експертизу. Також судом помилково зроблено висновок про те, що ним не було надано ОСОБА_2 медичної інформації про мету запропонованих лікувальних заходів і не отримано добровільної згоди останнього на медичне втручання, оскільки він, враховуючи недосягнення позивачем повноліття, пояснив все необхідне як йому самому, так і його законним представникам. Щодо розміру майнової шкоди, то вказує, що понесені позивачем витрати на подальше лікування підтверджуються лише чеками на суму 213,02 грн., а не на 671,62 грн. У частині стягнення витрат на оплату навчання за один семестр вказує, що ОСОБА_2 по листопад 2005 року відвідував семінарські заняття, а його госпіталізація відбулась лише 17.11.2005 року. Також вважає, що суд безпідставно стягнув з нього в користь позивача моральну шкоду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_5П слід задоволити частково, виходячи із наступного.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_5, працюючи лікарем-кардіологом Червоноградської центральної міської лікарні, 2.11.2005 року, проводячи фізичні маніпуляції на шиї хворого на вегето- судинну дистонію ОСОБА_2, які не входили у межі його спеціалізації та на проведення яких він не мав відповідного сертифікату, призвів до розтягнення м»язів шиї, що в подальшому загострило перебіг хвороби, вимагало тривалого лікування, чим заподіяв позивачу майнову та моральну шкоду.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових(службових) обовязків(ч.1 ст.1172 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_5 2.11.2005 року перебував у трудових відносинах з Червоноградською центральною міською лікарнею, то суд правомірно поклав обовязок по відшкодуванню шкоди на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Покликання апелянта ОСОБА_5 на те, що в період між 2-м та 10-м листопада 2005 року позивач міг отримати травму шиї будь-де є його голослівним припущенням.

Неспроможним є твердження ОСОБА_5 про те, що рішення суду постановлене з порушенням вимог статей 60, 212 ЦПК України, оскільки ґрунтується на припущеннях, так як інших доказів, які б спростовували висновок судово медичної експертизи №126 від 2.06.2008 року, ним не подано.

Припущенням, яке не підтверджене жодними доказами, є і твердження ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі про те, що погіршення стану здоров»я ОСОБА_6 могло бути спричинене важким емоційним станом позивача, повязаним зі смертю бабці, а суд в порушення вимог ст.212 ЦПК України не дослідив даних обставин, не поставив відповідних запитань, призначаючи комісійну судово- медичну експертизу.

Як учасник судового процесу ОСОБА_5 не був позбавлений можливості при призначенні даної експертизи поставити експертам будь-які запитання. Проте, таким своїм процесуальним правом він не скористався, а тому його покликання в апеляційній скарзі на те, що суд необґрунтованого прийшов до висновку про наявність причинного звязку між його діями та загостренням хвороби позивача, також є голослівним, а висновок суду не спростовується іншими доказами.

Відповідно до положень ст. 284 ЦК України фізична особа має право на надання їй медичної допомоги. Надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою.

Судова колегія вважає, що не є помилковим, як стверджує апелянт ОСОБА_5, висновок суду про те, що лікар-кардіолог Червоноградської центральної міської лікарні ОСОБА_5 не надав ОСОБА_2 медичної інформації про мету запропонованих лікувальних заходів і не отримав добровільної згоди останнього на медичне втручання, оскільки такий висновок суду підтверджується поясненнями ОСОБА_2 та його батьків, допитаних як свідків.

Що стосується розміру майнової шкоди, яку місцевий суд стягнув з відповідача, то судова колегія вважає, що рішення суду в цій частині підлягає зміні, оскільки сума 4585,62 грн. не підтверджена належними доказами.

Стягуючи з Червоноградської центральної міської лікарні в користь позивача 671,62 грн. витрат на лікарські засоби, суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір витрат підтверджений доказами, які знаходяться на а.с.10-12.

Проте, витрати на придбання ліків та фіксуючий комір, які підтверджені належними доказами, становлять лише 213,02 грн.(а.с.10).

Документи, що знаходяться на а.с.11,12, жодним чином не підтверджують понесення позивачем витрат на якусь конкретну суму.

А тому, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення в частині стягнення майнової шкоди слід змінити, зменшивши суму, яка підлягає стягненню із 4585,62 грн. до 4127,02 грн.

Покликання апелянта ОСОБА_5 на те, що ОСОБА_2 по листопад 2005 року відвідував семінарські заняття, а його госпіталізація відбулась лише 17.11.2005 року, не може бути підставою для звільнення відповідача від відшкодування шкоди в частині стягнення витрат на оплату навчання за один семестр, так як академічну відпустку позивач змушений був брати саме внаслідок неналежного надання йому медичної допомоги лікарем ОСОБА_5

Колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги не підлягають задоволенню в частині оскарження неправильності стягнення моральної шкоди, оскільки твердження апелянтів на те, що місцевий суд не врахував всіх обставин, які мають значення для покладення обовязку по відшкодуванню такої шкоди , і для визначення її розміру, не знайшли свого підтвердження.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням ст.ст. 23,1167 ЦК України, роз»яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди», колегія судів вважає, що висновки суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди в повній мірі відповідають обставинам справи, а тому рішення суду в цій частині не підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 грудня 2009 року змінити.

Розмір майнової шкоди, який підлягає стягненню із відповідача - Червоноградської центральної міської лікарні Львівської області, зменшити із 4585,62 грн. до 4127,02 грн.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: