Апеляційний суд Тернопільської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2010 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - Парандюк Т.С.

Суддів - Стефлюк О.Д., Бершадської Г.В.

При секретарі - Леньзі О.Я.

за участі апелянта ОСОБА_1 та її

представника ОСОБА_2,

позивачки ОСОБА_3

та адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в М.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду від 16 червня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 і ОСОБА_6 про визнання удаваним договору дарування, розірвання договору довічного утримання, скасування реєстраційних посвідчень,

встановила:

В липні 2010 року ОСОБА_5 пред'явила зазначений виїде позов, посилаючись на те, що між нею та відповідачами 26 січня 2006 року було укладено фактично договір довічного утримання, однак нотаріус посвідчив його як договір дарування, хоча наміру на укладення такого договору у неї не було. Між нею і відповідачами була домовленість, що вона передає їм у власність будинок, а вони будуть довічно її доглядати і утримувати.

Протягом п'яти місяців після укладення договору відповідачі свої зобов'язання виконували, а потім, не дивлячись на погіршення її стану здоров'я, перестали до неї навідуватись і надавати їй будь-яку допомогу.

Просила визнати договір дарування удаваним, розірвати фактично

Справа № 22ц - 2267 Категорія - 34

Голов. у 1 інст. - Гураль 1.3. Доповідач Стефлюк О.Д.

укладений між нею і відповідачами договір довічного утримання та скасувати реєстраційні посвідчення, видані їм на її будинок.

Рішенням Збаразького районного суду від 16 червня 2010 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, і ухвалити нове про відмову в позові ОСОБА_5, посилаючись на те, що суд 1 інстанції, вирішуючи спір, неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які підтримують доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу позивача ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_4, розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оспорюваний договір дарування є удаваним, при його офоромленні сторони фактично мали на увазі договір довічного утримання, умови якого відповідачами належно не виконувались, чим були порушені права позивачки, які підлягають судовому захисту.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони відповідають вимогам закону і грунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до ст.235 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.25 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 січня 2006 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_6 було посвідчено договір дарування, за яким позивачка передала безоплатно відповідачам у власність належне їй будинковолодіння,

розташоване під №7 по вул.Грушевського в с.Чернихівці Збаразького району. На підставі цього договору за кожним з відповідачів БТІ зареєструвало по 1/2 частині вказаного будинковолодіння.

В обгрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що як до укладення оспорюваного договору, так і після, у неї з відповідачами була домовленість, що вона віддає їм житловий будинок з надвірними будівлями, а вони зобов'язуються забезпечувати її утриманням та доглядом довічно. Також була домовленість, що вона довічно залишається проживати в своєму будинку, оскільки іншого житла в неї немає.

Протягом п'яти місяців після посвідчення оспорюваного договору відповідачі дійсно піклувались про неї, допомагали по господарству, а потім перестали приходити і припинили надання будь-якої допомоги.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 пояснювала в судовому засіданні, що вони з ОСОБА_6 дійсно допомагали позивачу по господарству (доглядали сад, обробляли город, білили кімнати, ремонтували загорожу, перемурували комин та перекрили дах будинку). Проте пояснювала це тільки родинними стосунками, а не домовленістю. Наполягала, що укласти договір дарування була ініціатива саме позивача, що жодної домовленості між ними про договір довічного утримання не було.

Відповідач ОСОБА_6 позов визнала.

За правилами ч.І ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Виходячи з наведеного, суд обгрунтовано взяв до уваги пояснення позивача, інших осіб, які підтвердили її доводи, і задоволив позов.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно зазначив у рішенні про визнання відповідачем ОСОБА_6 позову, на увагу не заслуговують, оскільки визнання відповідачем ОСОБА_6 позову записано і в протоколі судового засідання, зауваження на який від відповідачів не поступали, не подавала ОСОБА_6 і апеляційної скарги, що свідчить про її згоду з рішенням суду.

Не заслуговують на увагу і доводи скарги щодо неправдивих показів свідка ОСОБА_7, оскільки у суда не було підстав не вірити свідкові, який давав пояснення під присягою. Його покази послідовні, переконливі, узгоджуються з іншими доказами по справі, і будь-яких сумнівів не викликають.

Не можуть бути взяті до уваги і доводи щодо невстановлення судом обов'язків, які покладались на відповідачів при умові укладення договору довічного утримання, та застосування судом ст. 755 ЦК. По-перше, всі обов'язки, які покладались на відповідачів за договором довічного утримання, перераховані сторонами в судовому засіданні (разом з поясненнями, що ними зроблено протягом року); по-друге, згідно з ч.2 ст.749 ЦК якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені..., спір має вирішуватись відповідно до засад справедливості та розумності, а ст.744 ЦК передбачає утримання відчужувача та догляд довічно. По-третє, при встановленні зазначених вище обставин суд, вирішуючи даний спір, обгрунтовано застосував ст.755 ЦК.

В судовому засіданні 05.10.2010 року представник апелянта ОСОБА_2 пояснював, що і ОСОБА_1 і ОСОБА_6 систематично доглядали і утримували позивачку ОСОБА_5 з часу підписання договору дарування протягом трьох років. Крім того заявив, що вони не претендують на половину хати позивачки, але нехай вона поверне їм витрачені ними кошти на догляд позивачки та її господарства. Проте, відповідного позову в суд ніхто з відповідачів не заявляв.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду постановлено у відповідності до чинних норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.307,308,315 ЩІК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Збаразького районного суду від 16 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий підпис:

ОСОБА_8

Судді два підписи:

з оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_8