Справа №22-ц-2889/10 Суддя-доповідач - Ільченко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Смирнової Т.В.

суддів - Ільченко О.Ю., Ведмедь Н.І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду лівільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 а рішення Зарічного районного суду м.Суми від 28 квітня 2010 року

у справі за позовом Відкритого акціонерного комерційного товариства Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи - відділ у справах імміграції та реєстрації фізичних осіб Зарічного РВ СМВ ГУМВС України в Сумській області, Служба у справах дітей Сумської міської ради, про стягнення боргу шляхом звернення на предмет іпотеки, виселення,

встановила:

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми 28 квітня 2010 року позов ВАТ Ощадбанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1660 від 16 липня 2007 року в розмірі 297135 грн. 72 коп. звернуто . стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в Суми, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Виселено громадян, які мешкають у зазначеній квартирі - ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому він посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що у суду не було законних підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки у спірній квартирі, крім нього та його дружини, зареєстровані та проживають їхні малолітні діти.

Як встановлено судом першої інстанції, 16 липня 2007 року між ВАТ Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким відповідачу було надано строковий кредит в сумі 263678 грн. зі сплатою 18% річних на строк 10 років (а.с.27-30).

На забезпечення виконання кредитного договору 16 липня 2007 року сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, вартість якої становить 376683 грн. (а.с.36-38, 88-90).

На момент укладення зазначених договорів у вказаній квартирі зареєстрованих осіб не значилось (а.с.87). Відповідач, його дружина - ОСОБА_2. та їх син - ОСОБА_4, були зареєстровані у квартирі №122 по вул.Прокофьева. 12 в м.Суми (а.с.91).

Відповідач умови кредитного договору не виконав, у звязку з чим станом на 28 квітня 2010 року утворилась заборгованість за кредитом, відсотками та штрафними санкціями в сумі 297135 грн. 72 коп.

Заслухавши пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представника банку, який просив рішення суду залишити без зміни, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції вірно зясував спірні правовідносини та встанови обставини, що мають значення для справи, у звязку з чим дійшов обґрунтованої висновку про наявність підстав для задоволення позову ВАТ «Ощадбанк».

Відповідно до ст.ст.1050, 1054 ЦК України якщо договором встановлен обовязок повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергова частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги з. основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Розмір стягнутої за рішенням суду суми заборгованості апелянтом не оспорюється.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав свої зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим у позивача виникло право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ст.36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволені і вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яка прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, мо» г передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідачем ОСОБА_1 була направлена вимога про дострокове повернення суми заборгованості по кредиту, яку він отримав 17 липня 2009 року (а.с.27), У зазначеному документі вказано, що в іншому випадку відповідно до п.3.1.3 іпотечного договору стягнення буде звернуто на предмет іпотеки.

Доводи апелянта про те, що у суду не було законних підстав для зверне: щ стягнення на предмет іпотеки, оскільки у спірній квартирі, крім нього та його дружини, зареєстровані та проживають їхні малолітні діти, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки з наявних у справі доказів вбачається, що на момент укладення договору іпотеки сімя відповідача проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, а потім після укладення іпотечного договору вони перереєструвались у заставлену квартиру по вул.Охтирській в порушення умов п. 3.4.1.10 цього договору.

Крім того, в суді апеляційної інстанції встановлено, що після укладення кредитного договору відповідач ОСОБА_1 продав свою власну двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, де була зареєстрована його сімя, однак платежі за кредит з листопада 2008 року перестав вносити згідно з графіком.

За таких обставин колегія суддів не вбачає порушення з боку банку прав малолітніх дітей відповідача ОСОБА_1, оскільки він сам на власний розсуд розпорядився належною йому двокімнатною квартирою, в якій вони були зареєстровані.

Інші доводи апелянта висновків суду також не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для міни чи скасування рішення суду першої інстанції.

У звязку з цим апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залигити без зміни.

Керуючись ст.ст. 307 ч.І п.1, 308,313, 315 ЦІІК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м.Суми від 28 квітня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти .мів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий

Судді