Справа №22-ц-2710/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Смирнової Т.В.

суддів - Ільченко О.Ю., Ведмедь Н.І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду вільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Зарічного районного суду м.Суми від 25 травня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» про поновлення на роботі, стягнення недонарахованої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

05 лютого 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою про зміну формулювання звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України замість п.4 ст.40 КЗпП України, достягнення заробітної плати в сумі 1652 грн., компенсації за відпустку, середнього заробітку по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

23 березня 2010 року вона уточнила позовні вимоги і просила визнати незаконним її звільнення за ч.4 ст.40 КЗпП України та поновити її на посаді продавця продовольчих товарів, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та достягнути невірно нараховану заробітну плату в сумі 1652 грн. Вимоги обгрунтовувала тим, що 26-27 грудня 2009 року вона не вийшла на роботу у звязку з тим, що директор їй повідомила, що вона звільнена (а.с.18).

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 25 травня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за необгрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду і направити справу на новий розгляд.

При цьому апелянт посилається на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає, що суд дійшов невірного висновку про вчинення нею прогулу, так як це були вихідні дні 26-27 грудня 2009 року, не погоджується із висновком суду в тім, що вона працювала неповний робочий день, та що суд не взяв до уваги, що з нею не був проведений повний розрахунок при звільненні.

Заслухавши пояснення позивачки, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог,

заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає

частковому задоволенню, а рішення суду - частковому скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Із наявних у справі матеріалів вбачається, що позивачка ОСОБА_2 з 03 серпня 2009 року була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів у магазині ТОВ «Еко» по вул.Кооперативній,1 в м.Суми на умовах неповного робочого дня. Ці обставини підтверджуються особистою заявою позивачки та наказом №144 від 01 серпня 2009 року (а.с.22, 27).

Останнім днем роботи позивачки було 25 грудня 2009 року, і у звязку невиходом її на роботу 26-27 грудня 2009 року вона наказом від 15 січня 2010 року була звільнена з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України з 26 грудня 2009 року.

Факт невиходу на роботу 26-27 грудня 2009 року визнається ОСОБА_2 у позовній заяві, в якій вона зазначила, що до роботи її не допустили з 28 грудня 2009 року, а 25 грудня 2009 року в кінці робочого дня директор ОСОБА_3 повідомила їй про звільнення.

Перевіряючи доводи позивачки в суді апеляційної інстанції, встановлено, що ОСОБА_2 працювала на умовах неповного робочого дня з графіком роботи 2/2 тобто два дні робочих і два дні вихідних (а.с.27). З оглянутих в судовому засіданні табелів обліку робочого часу вбачається, що в листопаді-грудні 2009 року вона працювала в режимі 3/3 (три дні робочих і три дні вихідних). Таким чином, виходячи з того, що позивачка 22, 23, 24 грудня 2009 року була вихідною, то 25, 26, 27 грудня 2009 року вона згідно з графіком повинна була працювати (а.с.89).

У подальшому в доводах апеляційної скарги позивачка вказувала інші підстави, а саме: що 26, 27 грудня 2009 року були не робочими днями, а вихідними, оскільки припадали на суботу та неділю. Однак, ці доводи є безпідставними за вищевикладених обставин.

Доводи апелянта про те, що 25 грудня 2009 року в кінці робочого дня регіональний директор ОСОБА_3 повідомила їй про невихід на роботу у звязку зі звільненням, також не знайшли підтвердження. У справі на а.с.45 є пояснення ОСОБА_3, яка заперечує факт заборони позивачці зявитись на роботу з підстав, що це не входить до її обовязків.

В суді апеляційної інстанції, перевіряючи це питання, встановлено, що безпосередніми керівниками позивачки були директор магазину ОСОБА_4 та заступник директора ОСОБА_5, які доводили до відома позивачки графік роботи. Ці обставини позивачка сама підтвердила в судовому засіданні.

Таким чином, невихід на роботу 26-27 грудня 2009 року позивачка не узгодила з директором магазину ОСОБА_4 та не повідомила її про причини неявки на роботу в зазначені дні. За таких умов адміністрацією магазину були складені акти від 26, 27 грудня 2009 року щодо невиходу позивачки на роботу без поважних причин (а.с. 94, 97), витребувані пояснення позивачки, а 30 грудня 2009 року директором магазину ОСОБА_4 була надіслана доповідна записка на імя генерального директора ТОВ «ЕКО» в м.Києві.

В цей же день, 30 грудня 2009 року, відповідач надіслав лист позивачці з тим, щоб вона до 10 січня 2010 року зявилась за юридичною адресою відповідача для дачі пояснень.

Позивачка в суді апеляційної інстанції підтвердила, що цей лист отримала, але відповідь не побажала надати і не зявилась для вирішення конфліктної ситуації,.

окільки стала звертатись зі скаргами до прокуратури та територіальної інспекції праці (а.с.41, 42).

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи позивачки, що вона з 28 грудня 2009 року була відсторонена від роботи та що охорона не пустила її у приміщення -магазину, з підстав, що вона про це не надала доказів та при зверненні до інспекції праці вона про це не зазначала.

До того ж, із графіків режиму робочого часу вбачається, що дні 28, 29, 30 рудня 2009 року для неї фактично були вихідними днями.

Таким чином, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції дивачка не надала доказів поважності причин невиходу на роботу 26, 27 грудня 2009 року, і оскільки відповідачем дотримані вимоги чинного трудового законодавства щодо порядку звільнення, то за вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в частині відмови у задоволенні вимог про поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Стосовно доводів позивачки про непроведения розрахунку при звільненні, то вони підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у день звільнення, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звільнена з роботи наказом №009 з від 15 січня 2010 року з 25 грудня 2009 року (а.с.49).

Із висновку Територіальної державної інспекції праці у Сумській області вбачається, що трудова книжка надіслана ОСОБА_2 19 січня 2010 року, а розрахункові кошти перераховані на її картку 18 січня 2010 року (а.с.42).

Таким чином, позивачці затримано остаточний розрахунок при звільненні на 12 днів - з 26 грудня 2009 року по 19 січня 2010 року.

З табеля обліку робочого часу вбачається, що позивачка працювала на умовах неповного робочого дня близько 88 годин на місяць, що становить 17 днів. Згідно з довідкою про заробітну плату позивачки за жовтень 2009 року їй нараховано 325 грн., а за листопад 2009 року - 372 грн., отже середній заробіток становить:

(325 грн. + 372 грн.): 2 = 348 грн. 50 коп.

348 грн. 50 коп. : 17 = 20 грн. 50 коп. - середній заробіток за 1 день (а.с.65, 66, 71, 172).

За таких обставин стягненню на користь позивачки підлягає середній заробіток за затримку остаточного розрахунку при звільненні: 20 грн. 50 коп. х 12 = 246 грн.

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи позивачки про те, що вона працювала повний робочий день та що розмір її заробітної плати дорівнював розміру мінімальної заробітної плати, оскільки вона не надала доказів на їх підтвердження. Ії твердження, що частину заробітної плати вона отримувала «у конверті», колегія суддів також не може враховувати при визначенні розміру середнього заробітку.

З урахуванням викладеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у стягненні заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 307 ч.І п.2, 309 ч.І п.4, 313, 316 ЦПК України, колегія суд.

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задовольнити.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м.Суми від 25 травня 2010 року в частині відмови у стягненні заробітної плати за час затримки розрахунку звільненні та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 грудня 2009 року по 19 січня 2010 року в сумі 246 грн., з

послідуючим утриманням всіх необхідних відрахувань при виплаті.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» на користь держави судовий збір в сумі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий -

Судді