АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №22-ц-2308 /2010 Головуючий 1-ї інст. Губська Я.В.
Категорія- соціальні правовідносини Доповідач - Зазулинська Т.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2010 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

суддів - ТАБАЧНОЇ Н.Г., ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

при секретарі - Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Харкова на постанову Київського районного суду міста Харкова від 04 лютого 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Харкова про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії,-

встановила:

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Харкова суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Київському районі міста Харкова ( далі УПФУ в Київському районі міста Харкова) про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання до вчинення певних дій.

В обгрунтування вимог зазначав, що він має статус громадянина, постраждалого від наслідків Чорнобильської катастрофи, 1 категорії, є інваліда ЧАЕС 3 групи. На підставі ст.ст. 50, 54 Закону України від 28.02.19991 року № 796-Х11 «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ( далі ЗУ № 796-Х11) він має право на щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком і розмір його пенсії по інвалідності не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком. Проте відповідач всупереч вимог закону відмовляється здійснити відповідний перерахунок цих пенсій.

На підставі наведеного просив суд визнати протиправною бездіяльність субєкта владних повноважень - УПФУ в Київському районі міста Харкова;

Зобовязати відповідача нарахувати і сплачувати належні йому як інваліду ЧАЕС Ш групи пенсії відповідно до ЗУ № 796-Х11 в розмірі не меншому ніж державна пенсія - 6 мінімальних пенсій за віком; додаткова пенсія за шкоду здоровю - 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленому ч.1 ст.28 Закону України „ Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування з 08.09.2009 року.

З посиланням на стан здоровя справу просив розглянути без його участі.

Відповідач у своїх письмових запереченнях на позов та в засіданні суду першої інстанції посилався на те, що УПФУ при нарахуванні пенсії позивачеві виходило із розмірів та порядку, встановлених відповідними постановами Кабінету Міністрів України, що узгоджується з приписами ст.62 ЗУ№ 796-Х11.

Постановою Київського районного суду міста Харкова від 04 лютого 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії УПФУ в Київському районі міста Харкова щодо призначення та виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 08.09.2009 року всупереч вимогам ст. ст.50, 54 ЗУ № 796-Х11.

Зобовязано УПФУ в Київському районі міста Харкова провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 08.09.2009 року відповідно до вимог ст. ст.50, 54 п.3 ст.67 ЗУ № 796-Х11 щодо мінімального розміру державної пенсії не нижче 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи з встановленого законом розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з виплатою недоотриманих сум пенсії за результатами здійсненого розрахунку.

В апеляційній скарзі УПФУ в Київському районі міста Харкова просить скасувати вказану постанову суду першої інстанції та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. Справу в апеляційній інстанції просить розглядати без участі свого представника.

ОСОБА_1 постанову суду не оскаржив , письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Судова колегія заслухавши доповідь судді; перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, доходить висновку, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать і відповідачем не заперечується, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і йому встановлено третю групу інвалідності.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, віднесеним до постраждалих першої категорії, що є інвалідами третьої.

Частиною 4 ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що в усіх випадках розмір пенсії для інвалідів третьої групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком.

Наявність права позивача на призначення та виплату пенсій у розмірах, встановлених вищезгаданим законом, є визначальним для вирішення даного спору.

Крім того, таке право позивачеві гарантується статтею 46 Конституції України , якою передбачено право громадянина на соціальний захист, щовключає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначенні розміру пенсії позивачеві підлягають застосуванню положення ст. 50,54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»., а не постанова Кабінету Міністрів №1 від 3 січня 2002 року «Про підвищення розміру пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», на підставі якої позивачеві здійснено нарахування пенсії, та інші постанови Кабінету Міністрів України , якими істотно звужується обсяг встановлених законом та гарантованих Конституцією України прав на соціальний захист.

Також правильно судом першої інстанції не взято до уваги заперечення пенсійного фонду щодо застосування до спірних правовідносин ч.5 ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України. Проте надання такого права Кабінету Міністрів України не означає надання права на встановлення порядку, направленого на звуження змісту та обсягу прав позивача на отримання пенсій відповідно до розмірів, встановлених Законами України.

Правильним є і висновок суду 1 інстанції, що за основу при нарахуванні позивачеві пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, береться мінімальна пенсія за віком, розмір якої згідно з чинним законодавством визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і яка дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин справи.

Судова колегія, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду 1 інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених до суду позовних вимог, визнає , що рішення судом 1 інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308,313,314,315,317, 319, 324 ЦПК України судова колегія , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Постанову Київського районного суду міста Харкова від 04 лютого 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до Верховного Суду України .

Головуючий

Судді -