АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: захист честі та гідності Головуючий 1-ї інст.: Білецька А.М. Доповідач: Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2010 року м.Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді Карімової Л.В., суддів: ІзмайловоїТ.Н., ОСОБА_1, при секретарі Коршун І О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_2 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від

25травня 2010 року та рішення цього ж районного суду від 25 травня 2010 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання незаконними дій та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА

У березні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому після його уточнення та доповнення просив суд:

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену в заяві ОСОБА_4 від 09.04.2008 року на імя Міністра охорони здоровя , Міністра внутрішніх справ України, ОСОБА_5 державного санітарного лікаря України, начальника ЛУ на ПЗ УМВСУ на залізничному транспорті, ОСОБА_5 санітарного лікаря залізничного транспорту України наступного змісту:

«таким чином, факти, викладені у відповіді підтверджують, а не спростовують мої заяви про планову, організовану головним лікарем СЕС на ПЗ ОСОБА_3 фальсифікацію або підміну виробничого контролю приватних підприємств, який має надаватися за плату атестованими лабораторіями на державні лабораторні експертизами проб продуктів, змивів з предметів зовнішнього середовища, які проводяться лабораторіями вибірково та безкоштовно»;

«порушення з боку адміністрації СЕС на ПЗ стосовно лабораторного контролю проб питної води продовжуються і в 2008 році»;

«перекручування виконавця відповіді змісту цих фактів повязане з невиконанням адміністрацією СЕС на ПЗ вищевказаних Постанов в частині оплати за здійснення попереджувального санітарного нагляду»;

« вищевказані факти фальсифікацій, неправдивих стверджень, неперевірених відомостей, допущених у відповіді головного лікаря ДЗ «Центральна санітарно- епідеміологічна станція на залізничному транспорті» ОСОБА_6 є свідоцтвом змови головним лікарем СЕС на ПЗ ОСОБА_3 та упередженого,халатного ставлення членів комісії до перевірки фактів, викладених у моїх неодноразових зверненнях;

«...яка б перевірила та дала належну оцінку діям головного лікаря СЕС на ПЗ ОСОБА_3, зупинила свавілля та розкрадання державних коштів».

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену в заяві завідуючої бактеріологічною лабораторією СЕС на ПЗ ОСОБА_2 від 04.04.2008 року на імя Міністра охорони здоровя , Міністра внутрішніх справ України, Генерального прокурора України, прокурора Харківської області, Начальника УВС Південної залізниці, ОСОБА_5 державного санітарного лікаря України, начальника ЛУ на ПЗ УМВСУ на залізничному транспорті, ОСОБА_5 санітарного лікаря залізничного транспорту України наступного змісту:

«До лабораторії СЕС на ПЗ продовжується доставлятися проби з приватних підприємств, за експертизи яких адміністрація не потребує оплати за виконані роботи, навіть за результатами експертизи, які підтверджуються факт порушення вимог санітарного законодавства. Всі витратні матеріали лабораторіям закуповують за бюджетні кошти»;

«але фактично головний лікар СЕС на ПЗ ігнорує ст.. 16 Закону України і за експертизи, в результаті яких виявлені збудники інфекційних хвороб, не потребує відшкодування витрат від підприємств, які порушили санітарно-епідеміологічні вимоги».

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену відповідачкою у зверненні від 26.12.2008 року на імя Генерального прокурора України наступного змісту:

«Припинити тиск на мене правоохоронних органів та головного лікаря СЕС на ПЗ ОСОБА_3 з метою примусити мене до звільнення. Незважаючи на шалений тиск головного лікаря СЕС на ПЗ ОСОБА_3 колективи всіх вищеперерахованих установ відмовляються вже протягом 2-х років поставити свої підписи під сфабрикованими ОСОБА_3 і його донькою листами викладення недовіри до мене. Ніякі залякування співробітників бактеріологічної лабораторії СЕС на ПЗ з боку ОСОБА_3 не змусили їх підписувати неодноразово складені наклепи, підтверджувати фальсифіковані журнали та інший бруд, що фабрикує головний лікар»;

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену ОСОБА_2 у зверненні від 26.09.2008 року, яке відповідачка подала на імя Міністра охорони здоровя України, прокурора Харківської області, в.о. ОСОБА_5 санітарного лікаря України, ОСОБА_5 санітарного лікаря залізничного транспорту України наступного змісту:

«ОСОБА_7, що головний санітарний лікар Південної залізниці ОСОБА_3 продовжує порушувати чинне законодавство, користуючись своєю недоторканістю, використовуючи службове становище.

Так, перебуваючи у тарифній відпустці з початку вересня та відпочиваючи в санаторії м. Трускавець, ОСОБА_3 через підставних осіб відкрив лікарняний лист з 22 вересня 2008 року в поліклінічному відділенні ДКЛ Південної залізниці, щоб уникнути відповідальності за організацію провокаційної акції, що за сімейним зверненням ОСОБА_3 відбулася

15.09.2008року. Кожного року ОСОБА_3, використовуючи службове становище, примушує профспілку Південної залізниці виділяти йому та його дружині, що працює лише на 0.5 ставки в медичній службі Південної залізниці, пільгові путівки для оздоровлення до м. Трускавець...

ОСОБА_8 притягнути до відповідальності головного лікаря СЕС на ПЗ ОСОБА_3, згідно статті 364 КК України «зловживання владою або службовим становищем, з корисливих мотивів, всупереч інтересів служби», який знаходячись навіть не в м. Харкові, примусив помічницю епідеміолога Харківської ЛСЕС ОСОБА_9 забрати незаконно відкритого лікарняного листа, що є підробкою державної документації».

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену ОСОБА_2 у зверненні від 24.09.2008 року, яке відповідачка подала на імя Генерального прокурора України наступного змісту:

«Мною повідомлялося Вам у зверненні від 17.09.2008 року про провокаційну акцію, здійсненну працівниками правоохоронних органів на замовлення головного лікаря санітарно-епідеміологічної станції на Південній залізниці по наклепу підлеглих його доньки ОСОБА_10 Раніше, у грудні 2007 року, на замовлення ОСОБА_3, за наклепом підлеглих його донька ОСОБА_10, транспортна прокуратура порушила кримінальну справу за брехливим фактами, сфабрикованими родиною ОСОБА_3 ...»;

«Вчора, під час планового виїзду до центру здоровя жінки медичної служби Південної залізниці, мені повідомили, що за змовою із ОСОБА_3 обласна прокуратура почала цікавитися медичними закладами Південної залізниці, бо моя донька працює в центральній клінічній лікарні і якщо до мене не можуть добратися, то тепер будуть погрожувати їй, а можливо за проханням «кришуватиля» ОСОБА_3 організують якусь підставу або провокацію і їй».

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену ОСОБА_2 у зверненні від 12.05.2008 року, яке відповідачка подала на імя Міністра охорони здоровя України, ОСОБА_5 санітарного лікаря України, Генерального прокурора України наступного змісту:

«Також головний лікар ОСОБА_3 заявив, що всі звернення ОСОБА_2 не знаходять жодного підтвердження і не матимуть їх, тому що всі перевірки обласної прокуратури курирує його близький приятель»;

«Не зрозуміло, чому ж тоді компетентні органи та МОЗ України не дають вже протягом 2-х місяців належної оцінки діям головного лікаря ОСОБА_3, а тягнучі час, дають можливість замаскувати його преступні дії»;

«При цьому головний лікар ОСОБА_3 не визнає своєї вини, погрожує мені за висвітлення незаконної своєї діяльності звільненням, провокує колектив СЕС на ТТЗ та головних лікарів ЛСЕС виказати мені недовіру на профспілкових зборах».

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену ОСОБА_2 у скарзі від 29.02.2008 року, яку відповідачка подала на імя прокурора Харківської міжрайонної транспортної прокуратури ОСОБА_11 і іншим посадовим особам, зазначеній в цій скарзі, наступного змісту:

«...главный врач государственного учреждения расходует бюджетне деньги на обслуживание лабораторного контроля частных предприятий, не требуя оплаты за выполненные работы. Пользуясь своїм служебным положением, главный врач ОСОБА_12 заставляет сотрудников лаборатории выполнять исследования для частных структур, а зарплату им выплачивает из бюджетних денег».

Визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_2 у доповненні до скарги від 05.03.2008 року, яке відповідач подала на імя прокурора Харківської міжрайонної транспортної прокуратури ОСОБА_11 і іншим посадовим особам, зазначеним в цій скарзі, наступного змісту:

«Таким образом, гравный врач СЭС на ЮЖД ОСОБА_13, пользуясь своим служебным положением, расходовал бюджетное финансирование по питательные среды и другие расходные материалы для выполнения анализов вместо ведомственной лаборатории практически безвозмездно и заставлял сотрудников лабораторий выполнять исследования ведомственного контроля за зарплату из бюджетних денег».

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену ОСОБА_2 у скарзі від 13.10.2008 року, яку відповідачка подала на імя Генерального прокурора України, Міністра охорони здоровя України, Прокурора Харківської області, ОСОБА_5 державного санітарного лікаря України, ОСОБА_5 санітарного лікаря залізничного транспорту України наступного змісту:

«але ще напередодні ним були закуплені 30 кг дуже дорогого дизенфікційнош засобу для своєї доньки, нібито для знезараження вірусомісткого матеріалу»;

«..головний лікар ОСОБА_3 лицемірно розповідає про побачений ним розмах наслідків стихійного лиха...»;

«..приховування наявності потребуючих матеріалів від МОЗ України, зясувати, на які особисті потреби своєї доньки дезінфектант був потрібний за рахунок держави».

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену ОСОБА_2 у зверненні від 09.10.2008 року, яку відповідачка подала на імя Генерального прокурора України, Міністра охорони здоровя України, прокурора Харківської області, в.о. ОСОБА_5 державного санітарного лікаря України, ОСОБА_5 санітарного лікаря залізничного транспорту У країни наступного змісту:

«а надалі - пленарне засідання у головного лікаря, де обурений керівник державної установи стверджував, що ОСОБА_2 відьма, яка підсипала лікарю-бактеріологу Півненко Т В. маку, при цьому ОСОБА_3 вимагав від підлеглих викзати недовіру завідуючий лабораторії».

Визнати недостовірною негативну інформацію, поширену ОСОБА_2 у зверненні від 17.09.2008 року, яку відповідачка подала на імя Генерального прокурора України, прокурора Харківської області, начальника УВД Південної залізниці, Міністра охорони здоровя України, прокурора Харківської області, в.о. ОСОБА_5 державного санітарного лікаря України, ОСОБА_5 санітарного лікаря залізничного транспорту України наступного змісту:

«а один із сторонніх, зоставшись зі мною на одинці, розповів мені, що в транспортній прокуратурі лежить заява доньки головного лікаря СЕС на ПЗ ОСОБА_3 на мене і тому я знаходжуся в оперативній розробці і якщо я не звільнюся, то вони винайдуть спосіб звинуватити мене у протиправних діях»;

«При цьому адміністрація СЕС на ПЗ знала, або приймала участь у підготовці до цієї операції, що підтверджує поведінка керівника установи, який не перешкоджав проникненню сторонніх осіб до режимної лабораторії під час операції постійно радився із працівниками правоохоронних органів, не підтримував мої спроби припинити напад та захистити працівників бактеріологічної лабораторії, не припинив знущання над своїми підлеглими».

Зобовязати ОСОБА_2 у десятиденний термін після набрання рішення суду законної сили спростувати поширену нею недостовірну інформацію, шляхом направлення листів до Міністерства охорони здоровя, Міністерства внутрішніх справ України, Генерального прокурора України, прокурора Харківської області, прокурора Харківської міжрайонної транспортної прокуратури, ОСОБА_5 державного санітарного лікаря України, начальника ЛУ на ПЗ УМВСУ на залізничному транспорті, ОСОБА_5 санітарного лікаря залізничного транспорту України з повідомленням про те, що в її заявах від 04 та 09 квітня, зверненнях від 26 грудня, 17, 24 та 26 вересня, від 12 травня, від 13 та 09 жовтня, у скарзі від , 29 лютогоэта у доповненні до скарги від 05-березня 2008 року міститься інформація, яка є неправдивою.

Направити копії судового рішення на адресу вказаних посадових осіб. Стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 25 000 грн., понесені витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн. та понесені інші судові витрати.

ОСОБА_2 позов не визнала. Послалася на те, що такі її звернення, заяви та скарги на імя посадових осіб були вчиненні в межах прав, які їй надані ст.ст. 36, 40 Конституції України, були спрямовані на повідомлення правоохоронних органів та посадових осіб про порушення позивачем чинного законодавства та наявні в його роботі недоліки, і тому такі дії відповідачки за законом не є поширенням недостовірних чи неправдивих, відомостей. Вказала, що відповідач таким чином не довів факт поширення таких відомостей, та що внаслідок цього її порушено його особисті немайнові права: Посилаючись на те, що натомість позивач шляхом звернення до суду із таким позовом прагне покарати її за критику, у жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати такі його дії ОСОБА_3 незаконними і такими, що носять ознаки переслідування.

Ухвалою суду першої інстанції від 25 травня 2010 року зустрічний позов ОСОБА_2 внаслідок її повторної неявки у судове засідання був залишений без розгляду. Рішенням суду першої інстанції від 25 травня 2010 року позов ОСОБА_3 був задоволений частково: визнано недостовірною негативну інформацію, поширену ОСОБА_2В, у вищевказаних заявах, зверненнях та скаргах на імя посадових осіб, зобовязано ОСОБА_2 у десятиденний термін після набрання законної сили спростувати "пиширену нею недостовірну інформацію шляхом направлення листів на адресу вказаних посадових осіб з повідомленням про те, що інформація в цих її заявах, зверненнях та скаргах є неправдивою та направити цим посадовим особам копії судового рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, витрати на правову допомогу у розмірі 848,54 грн., по сплаті судового збору та на ІТЗ.

Не погоджуючись з такими судовими рішеннями ОСОБА_2 у скаргах поставила питання про їх скасування, призначення справи за її зустрічним позовом до розгляду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_14 На їх обґрунтування послалася на те, що суд не повідомив її належним чином про час та місце судового розгляду, внаслідок чого вона не мала змоги підтримати свої вимоги та заперечення проти позову. Вказала, що рішення суду порушує норми матеріального і процесуального права, суд неправильно оцінив зміст її звернень, заяв та скарг до правоохоронних органів та посадових осіб, внаслідок чого в контексті положень ст. 277 ЦК України, ст.ст. 36, 40 Конституції України, ст. З Закону України «Про звернення громадян» дійшов помилкового висновку, що вони є поширенням неправдивої інформації стосовно позивача.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що скарга на ухвалу підлягає відхиленню, а скарга на рішення суду першої інстанції задоволенню з наступних підстав.

Згідно до наявних у матеріалах справи поштових повідомленнях та акту від 17 травня 2010 року, ОСОБА_2 була повідомлена про судове засідання по цій справі, яке відбулося 25 травня 2010 року та про попередні судові засідання, які відбулися 25 березня та 26 квітня, - за відсутності відповідачки ОСОБА_2, яка не повідомила суд про причини своєї неявки (а.с. 71-72 т. 2, а.с. 74-75 т. 2, а.с. 76-83 т. 2).

Належних та допустимих доказів на підтвердження поважних причин своє неявки у зазначені судові засідання та про наявність заяви про розгляд справи за її відсутності відповідачка до суду першої інстанції не надала.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції відповідно до вимог ч. З ст. 169, п. З ч. 1 ст. 207 ЦПК України, які передбачають, що у разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, правильно залишив без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2

Оскільки судом першої інстанції постановлено вказану ухвалу з додержанням вимог закону, а наведені в апеляційній скарзі доводи з цього приводу належним чином не обґрунтовані та не спростовують вказаних висновків, з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу суду підлягає відхиленню, із залишенням цього судового рішення без змін.

Що стосується рішення суду за позовом ОСОБА_14 про захист честі та гідності, то в цій частині рішення суду ухвалене при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та з порушенням норм матеріального права, що відповідно до п.п. 1,2,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з посиланням на ст.ст. 23, 270, 275, 277, 299 ЦК України виходив з того, що фактичною метою звернень відповідача ОСОБА_2 до правоохоронних та державних органів із заявами та скаргами про неправомірні дії ОСОБА_3 було приниження його честі, гідності та ділової репутації. За висновками суду першої інстанції відповідач викладала інформацію у своїх зверненнях у стверджувальній формі, вона не ґрунтується на доказах, не відповідає дійсності, та не містить ознак оціночних суджень, має форму приниження честі, гідності і ділової репутації позивача ОСОБА_3 На підставі цього суд першої інстанції

-вирішив, що' відповідач неправомірна поширила недостовірну негативну інформацію про відповідача, яка в результаті численних перевірок не підтвердилася, викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, які не існувало, перекручувала інформацію, яка стала відома й працівникам СЕС на ПЗ, тим самим неодноразово принижувала його честь, гідність і ділову репутацію у громадській думці, в думці окремих громадян і службовців з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, що також свідчить про заподіяння позивачу немайнової, моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При цьому суд першої інстанції вважав доведеним, що у звязку з цим у позивача внаслідок негативних емоцій і переживань погіршився психологічний стан, це вплинуло на реалізацію його намірів та ділові стосунки, він був позбавлений можливості жити активним і повноцінним життям, реалізувати власні звички і бажання.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_3 працює у державному закладі «Санітарно-епідеміологічній станції на Південній залізниці» на посаді головного санітарного лікаря, а відповідач ОСОБА_2 - в тому ж державному закладі на посаді завідуючої лабораторією. Починаючи з 2007 року ОСОБА_4 неодноразово надсилала звернення до державних, правоохоронних та інших контролюючих органів, а яких повідомляла відомості щодо неправомірних, як на її думку, дій позивача ОСОБА_3, як керівника та адміністрації СЕС на Південній залізниці, яку він очолював і просила вжити заходи реагування, у тому числі притягти його до відповідальності. При цьому заявниця вживала на його адресу різки вислови, зокрема: «фальсифікації, неправдиві ствердження неперевірених відомостей, перекручування, свавілля та розкрадання державних коштів, порушення чинного законодавства, користуючись своєю недоторканістю, використовуючи службове становище, «кришуватель», преступні дії, знущання над своїми підлеглими, лицемірно розповідає».

За її зверненнями, поданими до органів прокуратури України, винесено постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, за фактами, викладеними у зверненнях ОСОБА_2, інші контролюючі органи також не знайшли порушень з боку позивача.

Однак, всупереч положень сг. 213 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення суду, його висновки не відповідають вимогам щодо повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, не підтверджується тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, не свідчать про вирішення справи згідно із законом.

Стаття 10 конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, яка відповідно до ст. 17 закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» поряд з рішеннями Європейського суд з прав людини є джерелом права, передбачає обовязок держави України гарантувати кожному, хто знаходиться під її юрисдикцією, право на свободу вираження поглядів, здійснення якого, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до цього правила, передбачена ст.ст, 34, 40 Конституції України, а також положеннями ст.ст. 270-272 ЦК України гарантія права кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, а також на звернення в контексті вказаних норм матеріального права до органів державної влади та посадових і службових осіб цих органів, на що послалася відповідачка на обґрунтування своїх заперечень проти позову, може бути обмежене лише законом в інтересах, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей.

Таке обмеження застосовується судом в контексті положень ч. 4 ст. 32 Конституцій України та відповідно до ст.ст. 277, 297, 299 ЦК України, згідно яких особа має право на судовий захист ї гідності та честі, своєї ділової репутації при порушенні цих немайнових прав внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації та відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених ст. 23 ЦК України.

Частинами 3, 4, 6 ст. 277 ЦК України визначено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, незалежно від її вини.

Суд першої інстанції не зважив на правові позиції, які викладені п.п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Згідно вказаних правоположень, за змістом статей 277 ЦК України і 10 ЦПК України тягар доказування по таким справам розподіляється наступним чином: обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

При цьому вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд першої інстанції не правильно визначив зміст і характер такої інформації та помилився зі своїми висновками про наявність підстав для визнання звернень, заяв та скарг особи про неправомірну, як на її думку поведінки посадової особи, до правоохоронних та державних органів, - поширенням недостовірної інформації, внаслідок чого вдався до непропорційного обмеження конституційного права відповідачки на такі звернення.

У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, як помилково вирішив суд першої інстанції, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Разом з тим, суду першої інстанції необхідно було перевірити наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, і лише у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, - застосувати цивільно-правову відповідальність, передбачену законодавством України.

При цьому для оцінки звернення особи із заявою до правоохоронних органів суду слід було враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

В цьому рішенні КС України зазначив, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в таких зверненнях відповідача ОСОБА_2 до правоохоронних, державних органів та до їх посадових осіб, щодо неправомірної, як на її погляд, поведінки позивача ОСОБА_3 містилися завідомо неправдиві відомості, судом достовірно не встановлено, що для такого звернення до вказаних органів не було жодних підстав і не було викликано наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси.

Про наявність фактичних підстав для звернень та заяв ОСОБА_2 свідчить те, що як встановлено апеляційним судом на підставі наявних у справі документів, які безпідставно залишив поза своєю увагою суд першої інстанції, частина відомостей, які повідомила ОСОБА_2 у своїх зверненнях та заявах, знайшла своє підтвердження.

Так, згідно постанови прокурора про відмову в порушенні кримінальної справи від 03 червня 2008 року встановлено здійснення СЕС на ПЗ аналізів, що не входять до номенклатури досліджень та факт недоотримання доходів внаслідок безоплатного виконання робіт непідконтрольним організаціям (а.с. 14, 16 т. 1). Постанова прокурора про відмову в порушенні кримінальної справи від 29 серпня 2008 року свідчить про недоотримання санстанцією доходів внаслідок безоплатного виконання робіт непідконтрольними організаціями та про порушення СЕС на ПЗ земельного законодавства (а.с. 25, 28 т. 1).

Суд першої інстанції також не зважив на те, що оскільки відповідно до сг. З, ч. 1 ст.ст. 15, 19 Закону України «Про звернення громадян», а також згідно до положень ст.ст. 94, 97 КПК України обовязок перевірки обґрунтованості заяви громадянина покладається на відповідний державний або правоохоронний орган чи посадову особу, якій ця заява адресована, - покладення в таких випадках обовязку довести правдивість свого звернення на заявника є надмірним процесуальним тягарем, що суперечить принципу змагальності сторін, передбаченому ст. ст.10, 60 ЦПК України.

Тому висновки суду першої інстанції про те, що відповідач є відповідальною за поширення негативної інформації стосовно позивача серед інших працівників, яка містилася у її скаргах, зверненнях до правоохоронних та контролюючих органів, що опосередковано відбулося в результаті легітимної перевірки їх обґрунтованості компетентними органами, - не відповідають закону.

Оскільки доводи відповідача ОСОБА_2 про свої наміри таким чином у законний спосіб виконати свій громадський обов'язок, нічим обєктивно не спростовано, а висновки суду першої інстанції про іншу фактичну мету її звернень, заяв та скарг, яка свідчить про приниження честі, гідності та ділової репутації позивача ОСОБА_3, по суті є припущенням суду, що свідчить про недоведеність факту поширення стосовно позивача недостовірної негативної інформації та незаконність рішення суду першої інстанції про задоволення позову.

З урахуванням викладених обставин та правого обґрунтування у задоволенні позову ОСОБА_3 з наведених підстав необхідно відмовити, рішення суду першої інстанції за цим позовом скасувати, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції - задовольнити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 307, п.п. 1,2,4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 319, 323-325 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2010 року відхилити і залишити ухвалу без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від .25 травня 2010 року задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2010 року скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено до суду касаційної інстанції

Головуючий суддя:

Судді колеги: