Справа №2-4-276/09 03.11.2010 03.11.2010 03.11.2010
Провадження №22ц-6688/10
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ іменем України

03 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Буренкової К.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Самчишиної Н.В.,

при секретарі судового засідання Голубкіній О.О.,

за участі позивачки та ОСОБА_1 представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Регіонального фонду підтримки підприємництва в Миколаївській області

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2009 року за позовом ОСОБА_2 до Регіонального фонду підтримки підприємництва в Миколаївській області (далі - Регіональний фонд ) про зміну дати звільнення, внесення записів у трудову книжку, видачу вкладишу до трудової книжки та довідки про заробітну плату, стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, вчинення дій,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2006 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Регіонального фонду про зміну дати звільнення, внесення записів у трудову книжку про прийняття та звільнення з роботи, видачу вкладишу до трудової книжки та довідки про заробітну плату, стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, вчинення дій.

Позивачка зазначала, що з жовтня 2004 року працювала в Регіональному фонді на посаді головного бухгалтера. При прийомі на роботу відповідач оформив на неї нову трудову книжку. 1 вересня 2005 року вона подала заяву про надання щорічної відпустки з наступним звільненням з роботи. Під час відпуски захворіла, а тому повторно подала заяву про звільнення з роботи з 19 грудня 2005 р. на підставі п.6 ст. 36 КЗпП. Проте відповідач не звернув увагу на таку заяву і звільнив її з 3 січня 2006 р. При цьому, відповідач не видав їй трудову книжку, а також не провів остаточний розрахунок при звільненні, в тому числі, у порушення ст. 44 КЗпП не сплатив вихідної допомоги. Крім цього, позивачка зазначала, що неправомірними діями відповідача їй спричинена моральна шкода, компенсацію якої вона оцінила у 10000 грн.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати її звільненою з дня фактичної видачі трудової книжки, зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку, виплатити 1330 грн. 34 коп. вихідної допомоги, 3024 грн. допомоги з тимчасової непрацездатності, 8218 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки з урахуванням інфляції, а також 500 грн. витрат на правову допомогу та 10000 грн. моральної шкоди.

Під час розгляду справи позивачка неодноразово уточнювала свої вимоги та остаточно просила суд зобов'язати відповідача змінити дату звільнення на день фактичної видачі трудової книжки, видати їй вкладиш до трудової книжки, в який внести запис про прийом та звільнення з роботи, а також зобов'язати відповідача видати довідку про доходи за 6 останніх повних місяців роботи з дня звільнення, здати до Пенсійного фонду України скоригований звіт за 2005 р. та скориговану форму 1 ДФ за 2005-2006 роки, сплатити за неї податки і внески, стягнути на її користь 3024 грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності, 1330 грн. вихідної допомоги при звільненні, 88463 грн. 18 коп. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та остаточного розрахунку при звільненні з урахуванням інфляції, 10000 грн. моральної шкоди і 500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2009 року позов ОСОБА_2 і задоволено частково.

Постановлено: змінити дату звільнення ОСОБА_2 з 3 січня 2006 р. на 18 травня 2009 р.; зобов'язати відповідача видати позивачці трудову книжку, із внесенням до неї записів про прийняття на роботу та звільнення; видати їй довідку про середню заробітну плату; стягнути 3024 грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності; 1330 грн. вихідної допомоги; 51523 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки.

З відповідача в дохід держави стягнуто 558 грн. судового збору та 250 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Регіональний фонд в своїй апеляційній скарзі просив справу направити на новий розгляд, посилаючись на незаконність рішення суду, зокрема на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та наявним у ній доказам.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи вимоги позивачки про стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні та допомоги по тимчасовій непрацездатності, суд дійшов правильного висновку, що в порушення трудового законодавства відповідач не сплатив позивачці зазначені види допомоги.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 знаходилась на лікарняних бюлетенях з 26 вересня по 16 грудня 2005 року, які після одужання здала відповідачу (а.с. 66, 294). Останній нарахував позивачці допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 60 % від заробітної плати, що склало 1779 грн., виходячи зі стажу роботи останньої лише на вказаному підприємстві протягом одного року та із відсутності на підприємстві її трудової книжки.

Відповідно до абзаців 2 та 4 ч.1 ст. 37 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу в таких розмірах: 60% середньої заробітної плати (доходу) застрахованим особам, які мають страховий стаж до пяти років; 100% середньої заробітної плати (доходу) застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років.

На а. с. 272, 273 є копія трудової книжки позивачки, виданої 2 червня 1980 р., а також копія особової картки, відповідно до яких стаж її роботи становить більше 10 років. А тому, виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 у 50 грн. 40 коп. за останні 6 повних місяців роботи ( з 1 березня 2005 р. по 1 вересня 2005 р.), що відповідачем не оспорювалося, розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності повинен становити 3024 грн.

Тому відповідач безпідставно визначив позивачці допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 60% її середньомісячного заробітку.

Згідно ст. 44 КЗпП в разі припинення трудового договору з підстав, передбачених п.6 ст. 36 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі не менше його середньомісячного заробітку.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (зі змінами) передбачено, що середній заробіток для визначення вихідної допомоги при звільненні визначається із середнього заробітку за два останні повні місяці роботи. Середньоденний заробіток ОСОБА_2 за липень і серпень 2005 р. склав 60 грн. 47 коп. Тому відповідач зобовязаний був виплатити позивачці вихідну допомогу у розмірі 1300 грн. 34 коп.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивачки із відповідача 3024 грн. грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності та 1330 грн. вихідної допомоги.

Що стосується вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішуючи вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди, суд правильно визнав, що невиплатою вихідної допомоги при звільненні та допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідач заподіяв їй моральні страждання. Але при цьому суд безпідставно відмовив у відшкодуванні моральної шкоди у грошовому виразі.

Районним судом не в повній мірі враховано, що невиплата відповідачем вказаних видів допомоги призвели до душевних страждань позивачки, пов'язаних з відсутністю коштів, зверненням до суду для відновлення порушеного права, а також, що ці обставини вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, необхідність пошуку грошових коштів.

Колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної підлягають частковому задоволенню.

Визначаючи розмір відшкодування, колегія враховує всі обставини справи, характер та обсяг заподіяних позивачці душевних страждань, ступінь їх доведеності і вважає, що 1000 грн. буде достатньою компенсацією для відшкодування останній спричиненої з вини відповідача моральної шкоди.

Що стосується вимог позивачки про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням індексів інфляції, то вони також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Із змісту ст. 116 КЗпП України вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед їх виплатою.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП.

За наведених обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність покласти на відповідача відповідальність за затримку остаточного розрахунку.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови №13 від 24 грудня 1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні суми відшкодування за час затримки розрахунку необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин.

Із матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивачці з вини відповідача не було виплачено 3024 грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності та 1300 грн. вихідної допомоги.

Із врахуванням розміру спірної суми, істотності цієї частки в порівняні із середнім заробітком позивачки, колегія вважає, що на користь останньої з відповідача з слід стягнути 2000 грн. середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

У звязку з чим рішення в цій частині слід змінити.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з урахуванням інфляції, то вони не підлягають задоволенню, оскільки ст. 34 Закону «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1427 від 20 грудня 1997 р. (зі змінами) підприємства, установи та організації усіх форм власності й господарювання зобовязані компенсувати своїм працівникам втрату частини нарахованої заробітної плати у будь-якому разі затримки її виплати, а не виплат, повязаних з порушенням норм трудового законодавства, які є штрафними санкціями.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про зміну дати звільнення та стягнення середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки з урахуванням інфляції, місцевий суд виходив з того, що при звільнені позивачка не отримала трудову книжку з вини відповідача.

Проте з такою оцінкою встановлених обставин та застосуванням норм трудового законодавства погодитись не можна, оскільки суд не встановив умов, за яких ці правила застосовуються, та не перевірив їх наявність у цьому спорі.

Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу.

Із матеріалів справи вбачається, що перед звільненням ОСОБА_2 з роботи відповідач неодноразово звертався до неї з пропозицією надати трудову книжку для належного оформлення та повідомляв, що її трудова книжка на підприємстві відсутня. Однак позивачка, обіймаючи посаду головного бухгалтера Регіонального фонду, не надала останньому трудову книжку. В засіданні апеляційного суду позивачка не заперечувала, що трудова книжка, яка їй видана 2 червня 1980 р., знаходиться у неї, і надала її для огляду.

Наполягаючи на задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, ОСОБА_2 в уточнених позовних вимогах вказувала на те, що відповідач відмовився видати не трудову книжку, а вкладиш до неї та внести до нього записи про прийняття та звільнення з роботи на цьому підприємстві.

Між тим, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року (з наступними змінами), нова трудова книжка оформлюється лише при першому влаштуванні на роботу.

Положеннями пунктів 3.1 - 3.3 вказаної Інструкції передбачено, що вкладиш лише доповнює трудову книжку у тому разі, коли заповнені усі її сторінки відповідних розділів. Без трудової книжки вкладиш недійсний.

Тому відповідач не мав підстав для оформлення нової трудової книжки позивачці та видачі вкладишу до неї, оскільки трудова книжка, видана останній за першим місцем роботи, знаходиться у неї.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд помилково вважав встановленим факт затримки відповідачем видачі трудової книжки позивачці та, як наслідок, обґрунтованість її вимог про зміну дати звільнення, що у відповідності до п.2 ч.1 ст. 309 ЦПК є підставою для скасування рішення в цій частині і ухвалення в цій частині нового рішення, яким в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та зміну дати звільнення слід відмовити.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_2 щодо покладення на відповідача обовязку здати до Пенсійного фонду України скоригований звіт за 2005 р. та скориговану форму 1 ДФ за 2005-2006 роки, сплатити за неї податки і внески, суд обґрунтовано виходив з того, що це обовязком останнього, а позивачка не довела, що діями цього органу порушені її права.

Стосовно вимог позивачки про відшкодування витрат на правову допомогу, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 не надала суду документів про те, що вона фактично понесла такі витрати.

Тому відсутні підстави для скасування рішення в зазначених частинах.

Разом з тим у відповідності до ч. І ст. 88 ЦПК України судовий збір, стягнутий на користь держави з відповідача, підлягає зменшенню з 558 грн. 77 коп. до 51 грн.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Регіонального фонду підтримки підприємництва в Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2009 р. в частині задоволення вимог про зміну дати звільнення, покладення зобов'язання на відповідача видати вкладиш до трудової книжки та довідку про середню заробітну плату, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі вкладиша до трудової книжки, а також в частині відмови в стягненні моральної шкоди в грошовому виразі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Регіонального фонду підтримки підприємництва в Миколаївській області про зміну дати звільнення, покладення обовязку на відповідача видати вкладиш до трудової книжки, довідку про середню заробітну плату, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Регіонального фонду підтримки підприємництва в Миколаївської області на користь ОСОБА_2 1000(одну тисячу) грн. моральної шкоди.

Це ж рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_2 з Регіонального фонду підтримки підприємництва в Миколаївській області середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні змінити, стягнувши на користь ОСОБА_2 з відповідача 2000 (дві тисячі) грн. середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Це ж рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_2 вихідної допомоги при звільненні, допомоги по тимчасовій непрацездатності, відмови в покладенні на Регіональний фонд підтримки підприємництва в Миколаївській області обовязку здати скориговані звіти до Пенсійного фонду України за 2005 і 2006 роки та скориговану форму 1 ДФ за 2005-2006 роки, сплатити стосовно ОСОБА_2 податки та обовязкові платежі, відмови в стягненні витрат на правову допомогу, а також стягнення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи залишити без зміни.

Зменшити розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь держави з Регіонального фонду підтримки підприємництва у Миколаївській області з 558 грн.77 коп. до 51 (пятдесяти одної) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом 20 днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий : Судді: