Бердянський міськрайонний суд Запорізької області
Справа №2-286/2010
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2010р. м. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

при секретарі Бевз О А.

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника органу опіки та піклування ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Бердянської райдержадміністрації Запорізької області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_6, 17.06.2003р. народження. В позові посилається на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем син проживає з нею, відповідач на утримання дитини сплачує їй аліменти. З моменту розпаду сім'ї відповідач не виявляє батьківської турботи про сина, не займається вихованням дитини, не бачиться з ним, не цікавиться його здоров'ям, умовами життя, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що в свою чергу свідчить про ухилення батька від виконання своїх обов'язків.

Позивач ОСОБА_1 у судовому зсіданні позов підтримала. Суду пояснила, що відповідач залишив сім'ю ще наприкінці 2003 року. Ні станом здоров'я, ні умовами проживання дитини весь цей час відповідач не цікавився. У 2007 році він виявив бажання бачитися з сином і вона проти цього не заперечувала. Він приїзжав до сина влітку 2-3 рази, спілкувався з ним на вулиці, двічі брав дитину до себе. Одного разу, коли син повернувся від батька до дому із солодощами і сказав, що батько сказав нікому нічого ( цукерки) не давати, вона була обурена. Вважає, що відповідач ламає те виховання, яке вона дала дитині. Останній раз батько приїзжав до сина в листопаді 2008 року. У цьому році приїзжав на день народження сина, але син до нього не вийшов. Відповідач псує їй життя, оскільки зараз вона хоче виїхати на проживання в Росію, а відповідач не дає їй дозвіл на виїзд сина. Вважає, що батько самоусунуся від виховання сина. Просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги та пояснення позивача підтримав. Додатково суду пояснив, що відповідач не цікавився здоров'ям сина, не знає який дитячий садок він відвідує, до органів опіки та піклування з приводу визначення часу побачення з дитиною відповідач також не звертався, тобто він самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, тому просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, суду пояснив, що після розлучення з дружиною стосунки між ними були напружені. За рішенням суду він справно сплачує аліменти на утримання сина. Перші чотири роки сина не бачив. З 2007 року він кілька разів приїзжав до сина, спілкувалися вони на вулиці. Двічі брав дитину до себе, сину подобалося у нього. У цьому році він приїхав до дитини перед днем народження 16 червня, але ОСОБА_7 ( мати позивача) сказала, що дитини не має вдома. ОСОБА_1 дійсно зверталася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд сина разом з нею до Росії, він погодився надати тимчасовий дозвіл, що не влаштовує позивача. З того часу ОСОБА_1 стала перешкоджати йому у спілкуванні з дитиною, не дозволяє йому брати сина до себе додому, приїжджати до сина разом зі своєю дружиною. Щоб не травмувати сина, він вирішив на деякий час припинити з ним спілкування, доки не налагодяться відношення з позивачем. Сина він свого любить, хоче з ним спілкуватися, приймати участь у його вихованні, тому просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 доводи відповідача підтримала. Суду додатково пояснила, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав не має. З пояснень позивача видно, що метою цього позову є бажання позивача виїхати разом із сином на постійне проживання в Росію. Відповідач згоден надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина. А коли позивач надасть підтвердження того, що дитина буде мати належні умови проживання в Росії, а він мати можливість безперешкодно спілкуватися з сином, то надасть згоду на виїзд дитини на постійне проживання у Росію. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Бердянської райдержадміністрації проти задоволення позову заперечує, про що надала письмовий висновок, посилаючись на те, що позивачем не наведено переконливих доказів того, що батько самоусунувся від виховання сина. Відповідач характеризується позитивно за місцем проживання і роботи, має постійну роботу. Вважає, що застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, є недоцільним і не буде відповідати інтересам дитини.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.164 СК України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він:

1)не забрав дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявив щодо неї батьківського піклування;

2)ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3)жорстоко поводяться з дитиною;

4)є хронічним алкоголіком або наркоманом;

5)вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва;

6)засуджений за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вплину на батьків.

Судом встановлено, що 20.07.2002р. позивач і відповідач зареєстрували шлюб. 17.06.2003р. у них народився син ОСОБА_8. За рішенням суду від 27.12.2004р. шлюб було розірвано. За постановою Бердянського районного суду від 22.09.2003р. з відповідача на утримання сина стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно ( а.с.8-12).

В судовому засіданні було встановлено і визнано сторонами у справі факти того, що дитина з часу розпаду сім'ї постійно проживає з матір'ю.

Свідок ОСОБА_9, вихователь дитячого садка №28 в м. Бердянська, суду показала, що ОСОБА_6 відвідував дитячий садок з жовтня 2007р. по травень 2008р. За весь цей час батько до дитячого садка не приходив.

Свідок ОСОБА_10О, вихователь того ж дитячого садку, суду показала, що ОСОБА_6 ходив до її групи 3 місяці у 2008 році. За цей час батька вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_7, мати позивача, суду розказала, що відповідач з часу розпаду сім'ї до сина ніколи не приходив. Потім, десь два роки тому, бачився з сином кілька разів, спілкувався з ним. У цьому році, перед днем народження дитини, відповідач приїхав, але ОСОБА_6 не захотів виходити до батька, заховався. Дочка ніколи не перешкоджала відповідачу спілкуватися і бачитися із сином, вона сама у 2007 році дзвонила і пропонувала щоб він приїхав до дитини.

Свідок ОСОБА_11, вітчим позивачки, показав суду, що ОСОБА_3 десь у 2007р. приїзжав до свого сина. А коли він їздив з ОСОБА_6 до с. Шевченкове, то відповідач також підходив до сина, спілкувався з ним.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, знайомі відповідача, суду розказали, що деякий час батько спілкувався із сином, вони особисто бачили дитину вдома у батька кілька разів. Потім ОСОБА_3 розповідав їм, що колишня дружина не дає йому дитину, забороняє йому спілкуватися з сином.

ОСОБА_6, дружина відповідача, суду показала, що проживають однією сім'єю з відповідачем вже більше шести років, мають двох спільних дітей. У 2007 році позивачка сама дзвонила чоловіку, сказала, що він може приїхати до сина. Вона тоді їздила разом з чоловіком, спілкувалися вона на вулиці. Потім двічі брали дитину до себе. ОСОБА_8 дуже добре ладив з їх сином ОСОБА_15. Більше ніж на 2 години дитину їм не давали. Потім позивачка стала забороняти чоловіку спілкуватися із сином.

В судовому засіданні була заслухана дитина ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_1, який розказав, що батька він не знає, спілкуватися з ним не хоче, бо він не приїзжав до нього на день народження, він на нього образився. Потів все ж таки розказав, що батько до нього приїзжав і забирав його до себе до дому, дарував йому іграшки - трактор, машинку.

Орган опіки та піклування надав суду письмовий висновок, в якому посилається зокрема на позитивні характеристики відповідача, обстеження його житлово-побутових умов , і вважають, що, в інтересах малолітнього, не доцільно позбавляти ОСОБА_3 батьківських прав ( а.с. 47-48).

Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в діях відповідача відсутнє умисне ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків. Як видно з пояснень самої дитини, він не хоче спілкуватися з батьком, бо той не приїхав до нього на день народження. Разом з тим дитина розказала, що батько приїзжав до нього, брав до себе, дарував подарунки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дитина, в силу своїх вікових особливостей, повністю не усвідомлює значення своїх висновків щодо небажання спілкуватися з батьком. До того ж, в майбутньому, коли він підросте, він може змінити своє ставлення до батька, якщо буде частіше спілкуватися з ним і мати не буде перешкоджати цьому.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини. Судом не встановлено, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав потягне за собою позитивний результат у долі дитини.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що застосування до відповідача крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав є недоцільним і не буде відповідати інтересам дитини, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 10,15, 60, 61, 208,212-218 ЦПК України, ст.ст. 154,155,164, Сімейного кодексу України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.

Суддя І.П. Прінь