АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2010 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Панченка О.О.

суддів : Бондаревської С.М., Триголова В.М.,

при секретарі: Буряк С.М.,

за участю адвоката ОСОБА_2,

позивача: ОСОБА_3, представника відповідача: ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю Перлина про визнання недійсним строкового договору, наказу про звільнення роботи, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного проіулу та відшкодування моральної шкоди, -

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2010 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю Перлина про визнання недійсним строкового договору, наказу про звільнення з роботи, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Позивач з рішенням суду не погодилась та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, вважає, шо апеляційна скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами, що на підставі'наказу № 91 від 31 грудня 2009 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів 4-го розряду в магазині Полтавській.

Підставою для прийняття ОСОБА_3 на роботу стала її власноруч написана заява від 31 грудня 2009 року з проханням прийняти її на роботу продавцем за строковим трудовим договором на 3 місяці з 03 січня 2010 року.

Також судом встановлено, що на час написання заяви про прийом на роботу в ТОВ Перлина та станом на 03 січня 2010 року ОСОБА_3 мала постійне місце роботи.

Так, згідно записів трудової книжки серії АВ №503329 на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, заповненої 12 серпня 2008 року ( записи № 5,6 ), з 16 липня 2009 року вона працювала на посаді продавця в ТОА АТБ -Маркет, звідки була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 2-к від 05 січня 2010 року.

Згідно наказу ТОВ Перлина № 23 від 02 квітня 2010 року ОСОБА_3 звільнена з посади продавця продовольчих товарів 4 розряду магазину Полтавський з 03 квітня 2010 року по закінченню строку трудового договору, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до листка непрацездатності серії АБН № 230477, виданого Полтавською центральною районною лікарнею, ОСОБА_3 знаходилася на стаціонарному лікуванні з діагнозом 020.0 в період з 23 травня 2010 року по 08 квітня 2010 року.

Згідно даних, що містяться в особовій картці ОСОБА_3, трудова книжка відповідачем була видана 06 квітня 2010 року. Повний розрахунок з позивачем після звільнення проведено 06 квітня 2010 року та 14 квітня 2010 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 на день звільнення не довела до відому роботодавця про діагноз її перебування на стаціонарному лікуванні, надавши медичний документ із зазначенням його коду, внаслідок чого ТОВ Перлина не було достовірно відомо про те, що позивач є вагітною.

Відповідно до листа ТОВ Перлина за вих. № 9 від 14 квітня 2010 року, адресованого ОСОБА_3, адміністрація у відповідності з вимогами ч. З ст. 184 КЗпП України запропонувала позивачу роботу прибиральниці в кафе Каштан.

Відповідно до акту від 20 квітня 2010 року в цей день адміністрацією ТОВ Перлина в присутності заступника директора з продовольчої товарів, головного бухгалтера продовольчої групи товарів, інспектора з кадрів, ОСОБА_3, з метою працевлаштування в письмовій формі запропонована робота прибиральниці кафе Каштан, від якої остання відмовилася, як відмовилася і написати дану відмову у письмовій формі.

При цьому позивачем станом на квітень 2010 року не було надано ТОВ Перлина жодного документу у підтвердження неможливості виконувати роботу прибиральниці у зв'язку з її фізичним станом.

Окрім того, судом встановлено, що після звільнення ОСОБА_3 в квітні 2010 року керівництво ТОВ Перлина не мало наміру наймати іншого продавця до магазину Полтавський, оскільки такої необхідності не було. Штатного розкладу на вказані посади в товаристві немає, їх кількість визначається в конкретний період часу керівництвом з урахуванням обсягу робіт.

В свою чергу, станом на 3,14 та 20 квітня 2010 року в товаристві була одна вакантна посада - прибиральниці кафе Каштан.

З урахуванням викладеного, грунтуючись на нормах трудового законодавства, суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3, і такий висновок колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Чинне трудове законодавство вирізняє поняття припинення трудового договору та розірвання трудового договору.

Так, в ст. 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору, до кола яких віднесено також закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

В статті 40 КЗпП України визначено підстави та порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч. З ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як встановлено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року, правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.З ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи викладене, те, що припинення трудового договору у звязку з закінченням строку його дії не є за своєю суттю його розірванням з ініціативи власника абр уповноваженого ним органу, суд дійшов вірного висновку про те, що посилання позивача та її представника в судовому засіданні на незаконність її звільнення у звязку з проведенням його в період тимчасової непрацездатності, є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, у звязку з чим не можуть бути взяті до уваги судом.

Відповідно до вимог ч. З ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року, при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує

1утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обовязковим працевлаштуванням (ч.З ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обовязок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоровя).

З огляду на вищенаведені обставини, вірним є висновок суду, що ТОВ Перлина при звільненні ОСОБА_3 не було допущено порушення норм ст. 184 КЗпП України, оскільки останній відповідачем було запропоновано інше місце роботи, від якого вона відмовилася без належного підтвердження поважних причин цього, а тому підстав для визнання наказу № 23 від

2квітня 2010 року недійсним немає, як і підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2010 року судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст.ст.ЗОЗ, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судців, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2010 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: /підпис/ 0.0. Панченко

Судді: /підпис/ОСОБА_1 /підпис/ ОСОБА_5

ВІРНО: Суддя апеляційного суду Полтавської області