Справа № 2-192/10
Провадження № 2-192/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2010 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Карпушина Г.Л., при секретарі - Калініченко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики. Вказував, що 27 липня 2007 року він позичив ОСОБА_2 29 000 грн. строком на 1 рік, тобто до 27 липня 2008 року. На підтвердження укладеного договору позики відповідач видав розписку. У встановлений строк ОСОБА_2 борг не повернув. Позивач неодноразово звертався з вимогою повернути борг. Лише в 2009 році відповідач повернув в рахунок погашення боргу 1300 грн. Таким чином, з урахуванням повернутої частини боргу станом на 01.03.2010 року ОСОБА_2 винен позивачу 27700 грн. З урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних сума боргу, яку ОСОБА_2 зобовязаний сплатити на користь ОСОБА_1, станом на 1 березня 2010 року, складає 35679 грн. 07 коп.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_2 борг в загальній сумі 35679 грн. 07 коп. та судові витрати в загальній сумі 477 грн. На запитання суду та відповідача пояснив, що дійсно погоджується з тим, що відповідач з червня 2006 року працював у ТОВ «Ферум», яке він очолює. Працював він до липня 2007 року, після чого, зважаючи на допущені недоліки в роботі, був звільнений. За час роботи для забезпечення діяльності дільниці, на якій відповідач був начальником, ним особисто останньому надавалися кошти. Коли в липні 2007 року ним було перевірено діяльність відповідача, то було встановлено недостачу коштів та товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 29000 грн. Оскільки на той час у відповідача таких коштів не було, останній написав наявну в справі розписку та обіцяв на протязі року повернути йому дані кошти.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що ніяких коштів у борг у позивача він не брав. В червні 2006 року він був прийнятий позивачем на роботу у товариство, яке останній очолював, на посаду начальника дільниці з перевалки лому чорних металів. В липні 2007 року позивач, не попередивши його, дільницю в м. Хорол закрив, а всі товарно-матеріальні цінності та документацію вивіз у м. Кременчук. Після проведення перевірки його діяльності позивачем було вказано на те, що в нього на дільниці виникла недостача у розмірі 29000 грн. Оскільки в нього не було коштів він погодився написати позивачу розписку та взяв на себе зобовязання повернути дану недостачу на протязі року. В травні та липні 2009 року ним на погашення боргу було направлено позивачу кошти на загальну суму 1300 грн. Оскільки в дійсності він коштів у борг у вигляді позики не брав, то вимоги не визнає повністю, в тому числі щодо стягнення інфляції та пені. У задоволені позову прохав відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, належно оцінивши всі зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі, на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідач Г ордієнко В і. із червня 2006 року по липень 2007 року працював у ТОВ «Ферум» на посаді начальника дільниці з перевалки лому чорних металів в м. Хорол. Позивач, який з тих пір і до даного часу є директором товариства, вирішував питання про прийняття та звільнення відповідача з роботи. В липні 2007 року позивачем, зважаючи на недоліки в роботі, допущені відповідачем, було прийнято рішення про ліквідацію дільниці в м. Хорол, якою керував ОСОБА_2 Після перевірки діяльності відповідача було встановлено недостачу коштів та товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 29000 грн. Позивачем було зобовязано відповідача повернути дані кошти товариству, та з метою отримання на це гарантій відібрано від відповідача власноручно написану розписку про те, що останній нібито взяв у нього особисто в борг кошти в сумі 29000 грн. Відповідач відповідно до досягнутих домовленостей в травні і липні 2009 року повернув позивачу кошти в загальній сумі 1300 грн.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зважаючи на пояснення сторін та дослідженні докази, вище наведені норми закону, на думку суду, між сторонам відсутні відносини, які мають регулювалися положеннями зобовязального права. Між сторонами, відповідно до встановлених судом обставин, договір позики в дійсності не укладався, зокрема позивач не передавав відповідачу грошові кошти, а відповідно у відповідача не виникло обовязку їх повернути позивачу. Надана до суду позивачем розписка, написана власноручно відповідачем, насправді не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики, а носить фіктивний характер, оскільки була отримана позивачем, як гарантія повернення відповідачем товариству виявленої недостачі коштів та товарно-матеріальних цінностей.

На думку суду, відносини, які мали місце між сторонами в дійсності, виникли із трудових правовідносин, які регулюються Кодексом законів про працю України та іншим законодавством в даній сфері. Для вирішення спору, який виник між сторонами позивачу необхідно звертатися до суд з позовом про вирішення трудового спору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязується сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

з/

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи, до викладене вище, на думку суду, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, не підлягають до задоволення, зважаючи на висновки суду про відсутність між сторонами відносин, які мають зобовязальний характер та виходять із договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на вищевикладене та вимоги Закону, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у стягненні із відповідача на його користь судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст, ст. 23, 509, 610, 625, 1046, 1047-1049, 1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Головуючий: