РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.12.10 Лисянський районний суд Черкаської області

в складі: головуючого-судді Бесараб Н.В.

за участю секретаря Гонтар І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог комунальне підприємство «Черкаське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог комунальне підприємство «Черкаське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила суду, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.08.1980 р. вона отримала у спадок від своєї матері житловий будинок з надвірними спорудами та криницею по вул.Шевченка, 42 в смт.Лисянці Черкаської області. В сусідньому будинку проживав її рідний брат ОСОБА_4, який подарував свій будинок її синові ОСОБА_3. В договорі дарування предметом дарування був лише будинок. 19 червня 2004 року відповідач ОСОБА_3 продав відповідачу ОСОБА_2 зазначений будинок, але в договорі купівлі-продажу чомусь було зазначено, що будинок продається разом з ? частини криниці, яка знаходиться на межі будинковолодінь. Відповідно до документів, які посвідчували право власності ОСОБА_3 на будинок, він був власником лише будинку, а тому не мав права розпоряджатися криницею. Син помилково вказав, що йому належить ? криниці, він будинком не користувався, оскільки постійно проживає в Києві, а тому і заявив працівнику БТІ, що він володіє ? частиною криниці, яка розташована на межі, а працівник БТІ помилково вказав це в довідці-характеристиці для нотаріуса. Протягом останніх 5 років з відповідачем ОСОБА_2 у неї склалися недобросусідські відносини, оскільки вона забирає всю воду з криниці, шумлять на подвірї. Про порушення свого права дізналася влітку 2007 року, 17.06.2009 року зверталася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, але в задоволенні позову було відмовлено, оскільки ОСОБА_2 правомірно володіла ? частини криниці на підставі договору купівлі-продажу, який ніким не оспорений. З огляду на викладене, просить суд визнати договір купівлі-продажу будинку від 19.06.2004 року в частині продажу ? частини криниці недійсним та зобовязати відповідача ОСОБА_2 внести відповідні зміни в свої правовстановлюючі документи і стягнути з неї понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав та пояснив суду, що він є сином позивачки та колишнім власником будинку по вул.Шевченка, 40а в смт.Лисянці. Зазначений будинок він отримав в дар від свого дядька ОСОБА_4, а згодом продав відповідачу по справі ОСОБА_2 З потенційними покупцями будинку зустрічалися його батьки, оскільки він постійно мешкає в Києві. За день до продажу будинку йому подзвонили батьки і сказали, що є люди, які хочуть купити цей будинок, а також вони домовились в БТІ про отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. 19.06.2004 він приїхав в м.Звенигородку, де в БТІ отримав зазначений витяг, потім у нотаріуса підписав договір купівлі-продажу, примірник якого йому не видали. Коли між його батьками та новим власником будинку склалися вкрай неприязні стосунки, а саме навколо криниці, бо в літку стає менше води, зважаючи на те, що дві сімї беруть воду з однієї криниці, він звернувся до ОСОБА_2 з проханням ощадливіше користуватися водою, на що вона йому заявила, що є власником ? частини криниці, а тому що хоче - те й робить. Після цього він отримав від нотаріуса документи, що стосувалися продажу будинку, тоді й побачив, що в договорі купівлі-продажу зазначено, що будинок продається разом з льохом та ? частини криниці, тоді як в договорі дарування зазначено, що він є власником лише будинку.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала та пояснила суду, що в 2004 році вони з чоловіком дізналися, що продається хата разом з криницею та земельною ділянкою. Оскільки до цього часу проживали в квартирі, де часті перебої з водопостачанням, то хотіли купити будинок тільки з криницею. Допомагав вибирати будинок ОСОБА_5. Оглядали будинок по вул.Шевченка,40а разом з ним. Показувала будинок позивачка і говорила, що будинок продається разом із половиною криниці, погребом і земельною ділянкою. Якби будинок продавався без криниці, то вона б його не купувала, тим більше, що криниця майже повністю розташована на її земельній ділянці. Всі ці роки вони користувалися і погребом, і землею і криницею, а через пять років зясувалося, що все це їм не належить. Оскільки позивачка кричить за кожне витягнуте нею відро води, то вони вирішили викопати нову криницю і зараз нічого не заважає позивачці користуватися водою. Крім цього позовні вимоги є безпідставними та надуманими, оскільки сама позивачка пропонувала для продажу будинок з половиною криниці, сама ж позивачка готувала документи для відчудження будинку. Перед оформленням договору купівлі-продажу будинку БТІ проводило поточну інвентаризацію обєктів нерухомого майна, що відчужувалися і з відома та за згодою позивачки було законно включено наявну криницю до складу будинку, що в подальшому було її сином продано без будь-яких застережень. Крім цього, позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Оскільки рішенням апеляційного суду в попередній справі було встановлено, що позивачка дізналася про продаж їй ? частини спірної криниці восени 2004 року, то з моменту, коли позивач дізналася про порушення свого права по час подання позову минуло більше трьох років. З огляду на викладене, відповідач вказує на безпідставність позову та крім цього наполягає на застосуванні строку позовної давності

Представник третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_6 повідомила суду, що раніше садиби за адресами вул.Шевченка,42 та вул.Шевченка,40а в смт.Лисянці були одним подвірям. Початково був лише один будинок, згодом побудували ще один і розділили вказане подвіря навпіл, встановили огорожу і присвоїли новоствореному подвірю адресу «вул. Шевченка,40а». Фактично новий будинок побудувала позивачка разом зі своєю сімєю, а оскільки вона вже була власником одного будинку за заповітом, а в ті роки оформити два будинки на одну особу не можна було, то оформили цей будинок на брата позивачки, який згодом подарував його сину позивачки. Коли дійшло до продажу, то відповідно до інструкції вона виходила на місце проводити інвентаризацію майна. В довідці БТІ вказується будинок і все що є біля будинку, а що знаходиться на межі, то обовязково запитують, що робити. Сама від себе вона написати нічого не може. Коли заміряли землю, то позивачу говорилося, щоб вони записали криницю або собі, або продавцям. На момент інвентаризації майна по вул.Шевченка, 40а були: веранда, ? частина криниці, будинок і город.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та свідків, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог комунальне підприємство «Черкаське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.08.1980 р. позивач є власником будинковолодіння по вул. Шевченка,42 в смт.Лисянці Черкаської області, до складу якого, відповідно до правовстановлюючих документів, входять: житловий будинок, сарай, погріб та колодязь. Зазначене будинковолодіння позивач успадкувала після смерті матері. На суміжній земельній ділянці за адресою: смт.Лисянка, вул.Шевченка,40а розташоване будинковолодіння, що належало за договором дарування від 31.05.1997 р. сину позивача ОСОБА_3, і яке останній 19.06.2004р. продав відповідачу ОСОБА_2. На межі зазначених будинковолодінь знаходиться криниця, яка стала предметом спору.

Відповідно до договору купівлі продажу будинку від 19.06.2004 року відповідач ОСОБА_3 продав, а відповідач ОСОБА_2 купила будинок з надвірними будівлями по вул.Шевченка, 40а в смт.Лисянці Черкаської області, а саме: житловий будинок, веранда, ? частина криниці. Проте, відповідно до документів, що посвідчували право власності відповідача ОСОБА_3 на будинковолодіння по вул.Шевченка, 40а, він був власником лише житлового будинку. Так само і попередній власник цього будинковолодіння ОСОБА_4, відповідно до свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 20.07.1991р. був власником лише житлового будинку, який і передав в якості дару відповідачу ОСОБА_3 В договорі дарування, посвідченого державним нотаріусом 31.05.1997р., спірна криниця не зазначена, лише житловий будинок.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Частина договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.06.2004р. (в частині продажу ? частини криниці) не відповідає вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України і така частина договору має бути визнана на підставі ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 217 Цивільного кодексу України недійсною.

Проте, відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заявила клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки з моменту укладення договору - 19.06.2004 року до цього часу минуло більше трьох років. З цього приводу судом встановлено наступне.

Зі слів позивача випливає, що тільки влітку 2007 року їй стало відомо, що криниця, власником якої вона є відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Катеринопільською державною нотаріальною конторою 22.08.1980р. та зареєстрованого в Катеринопільському відділенні Черкаського ОБТІ за №738, вибула з її володіння. Зазначений факт позивачу повідомила ОСОБА_2В під час чергової сварки і на її думку відповідно з цього моменту вона дізналася про порушення свого права. Також позивачка повідомила, що її син, укладаючи договір купівлі-продажу будинковолодіння з відповідачем ОСОБА_2, помилково повідомив працівнику бюро технічної інвентаризації при оформленні підготовчих документів, що йому на праві власності належить ? частина криниці, оскільки помилково так вважав.

Проте такі твердження позивача спростовані в судовому засіданні:

-показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які повідомили суду, що продажем будинку фактично займалася сама позивачка, вона показувала покупцям подвіря;

-поясненням відповідача ОСОБА_3, який пояснив, що постійно мешкає в м.Києві і фактично продажем будинку займалися його батьки, вони замовляли витяг в бюро технічної інвентаризації, а він тільки приїздив для отримання в БТІ витягу та для підписання договору купівлі-продажу будинку;

-поясненням відповідача ОСОБА_2, яка пояснила, що продажем будинку займалася позивачка, яка й повідомила їй, що будинок продається разом з погребом, ? частини криниці та городом.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Крім цього, сам відповідач ОСОБА_3 стверджує, що він не мав змоги займатися продажем будинку, оскільки постійно мешкає в Києві, а тому цим питанням займалися його батьки.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно із ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, позивач дізналася про порушення своїх прав ще влітку 2004 року і право на позов виникло з цього часу.

Відповідно до ст. 267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позову на лише з підстав його необґрунтованості та надуманості, але й у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити за пропуском строку позовної давності.

Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

До судових витрат, в тому числі і документально підтверджених, по цій справі належать витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.203,215,216,217,229,257,267 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ст.ст.5, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 107, 174, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог комунальне підприємство «Черкаське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу відмовити в звязку з пропуском строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по оплаті правової допомоги 1000 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.В.Бесараб