Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2010 року колегія судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судці Косигіної Л.М.

судців Котік Т.С., Трояновської Г.С.

при секретарі Назаренко К.С.

за участю: апелянта ОСОБА_1,

відповідачки ОСОБА_2,

адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2009 року, -

встановила:

У липні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики на суму 8250 доларів СІЛА, укладеного 15 липня 2005 року між ОСОБА_2 та її дочкою ОСОБА_4 В обґрунтування вимог посилається на те, що у період з вересня 2002 року по грудень 2008 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 Про укладення договору позики ОСОБА_2 не поставила його до відома, згоди на вчинення цього правочину він не давав, а тому просить визнати договір недійсним на підставі ст. 65 СК України та ст. 215 ЦК України. Про існування вищезазначеного договору він дізнався тільки у другий половині 2008 року.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2009 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що ОСОБА_2 позичила гроші у дочки без його відома та згоди. Крім того, у розписці зазначено, що гроші передані для оплати навчання сина ОСОБА_2 від першого шлюбу, а не для придбання автомобіля, з приводу якого в даний час існує спір у суді.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія судців приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.09.2002 року по 18.12.2008 року /а.с. 7-8/. Подружні стосунки між ними були припинені у квітні 2008 року, що підтвердили сторони під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В разі, якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернена позичальником протягом ЗО днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором /ч. 1 ст. 1049 ЦК України/.

Судом встановлено, що 15 липня 2005 року ОСОБА_2 уклала зі своєю дочкою ОСОБА_4 договір позики на суму 8250 доларів США, що підтверджується розпискою /а.с. 6/. Строк повернення позикодавцеві вказаних грошей у розписці не встановлено. З розписки вбачається, що гроші були передані для оплати навчання у вищому навчальному закладі ОСОБА_5 - сина ОСОБА_2 від першого шлюбу, або для використання позичальником за власним розсудом.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила, що вона отримала вищезазначені кошти 15.07.2005 року.

Наведене підтверджується і письмовими поясненнями ОСОБА_4 /а.с. 13-16/.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена /ч. З ст. 65 СК України/.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, вказані правові норми регулюють відносини щодо розпорядження майном, яке є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод про набуття майна. Зокрема, на отримання позики, оскільки позика є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків ддя другого із подружжя, а лише для ОСОБА_2, як сторони договору /ч. 1 ст. 1046 ЦК України/.

Крім того, з роз'яснень, що містяться у підпункті "д" пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" вбачається, що відсутність згоди другого / дружини, чоловіка/ на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення /ст. 65 СК/ або судом встановлено, що сторони /сторона/ в угоді діяли недобросовісно.

При цьому, недобросовісні дії сторони в угоді можуть бути підставою для визнання угоди недійсною лише у випадках, встановлених законом.

Укладений 15.07.2005 року договір позики не є договором відчуження майна, не потребував обов'язкового нотаріального посвідчення. Позивачем не надано суду доказів того, що сторони в угоді діяли недобросовісно.

Є безпідставними доводи позивача про те, що договір позики суттєво впливає на його права, зокрема, при розгляді позову про поділ майна подружжя, оскільки наявність цього договору не є безумовним доказом того, що отримані ОСОБА_2 гроші були витрачені саме на придбання автомобіля.

Також не є обґрунтованими доводи ОСОБА_1 і з приводу того, що ОСОБА_4 не могла позичити свій матері 8250 доларів США, оскільки сама на той час навчалася та потребувала допомоги.

З пояснень відповідачки ОСОБА_2 вбачається, що її дочка з 2002 року перебуває у Англії, де навчається та працює. Станом на 2005 рік вона проживала у цивільному шлюбі, який в подальшому було зареєстровано.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 станом на липень 2005 року фактично не мала можливості позичити матері гроші.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Слід зазначити, що наявна у повному рішенні районного суду /у вступній та резолютивній частині/, описка щодо назви оспорюваного договору, може бути виправлена судом в порядку ст. 219 ЦПК України, оскільки з рішення вбачається, що предметом дослідження суду був договір позики, а не поруки /а.с. 27-28/.

Вказана описка не є підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія судців, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді