Справа №2-435/09 23.11.2010 23.11.2010 23.11.2010
Провадження №22ц-8462/10
Справа № 22ц-8462/10 Головуючий по 1 інстанції Спічевська Н.А.
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

23 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Довжук Т.С., Самчишиної Н.В.,

при секретарі Меріковій Д.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2010 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5

про визнання договору дарування жилого будинку недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

25 серпня 2010 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про застосування наслідків недійсності угоди.

В обґрунтування заяви посилався на те, що Ленінським районним судом м. Миколаєва 16 квітня 2009 року ухвалено рішення, яким задоволений його позов про визнання договору дарування жилого будинку № 43 по вулиці 5 Інгульській в м. Миколаєві недійсним.

Проте суд в рішенні не зазначив наслідки недійсності правочину, що позбавляє його можливості зареєструвати своє право власності на житло в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, де йому в такій реєстрації відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2010 р. в прийнятті заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

ОСОБА_2 подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просив скасувати і направити справу для продовження розгляду у той же суд.

В обґрунтування скарги позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи щодо наявності підстав для ухвалення судом додаткового рішення.

Перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу, суд послався на неможливість утворення повноважного складу суду для ухвалення додаткового рішення, та на відсутність у позивача перешкод предявити в суд позов про застосування наслідків недійсності угоди.

Відповідно до ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати.

Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

Із матеріалів справи вбачається, що у вересні 2008 р. ОСОБА_2 пред'явив позов, в якому просив визнати недійсним договір дарування жилого будинку із господарськими та побутовими спорудами № 43 по вулиці 5 Інгульській в м. Миколаєві, укладений між ним з одного боку та ОСОБА_4 з іншого, посвідчений 20 липня 2007 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровим № 1819. Вимоги щодо застосування реституції позивачем не заявлялись.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволений, а додатковим рішенням того ж суду від 01 червня 2009 р. розподілені судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2009 р. вказані рішення залишені без змін.

Відповідно до абз. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 216 ЦПК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою, або суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, цивільним законодавством передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Оскільки позивачем був предявлений позов про визнання договору дарування недійсним, без зазначення вимог про застосування наслідків недійсності угоди, і суд розглянув позов, не застосувавши з власної ініціативи реституцію, то неможливо цього зробити і ухваленням додаткового рішення.

За такого, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відсутність у позивача перешкод предявити в суд позов про застосування наслідків недійсності угоди.

Суд першої інстанції правильно мотивував рішення про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення, але в порушення вимог ст. 220 ЦПК України помилково постановив ухвалу про відмову в прийняття заяви ОСОБА_2, замість того, щоб відмовити в ухваленні додаткового рішення.

На підставі викладеного, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України оскаржувана ухвала підлягає зміні з постановленням ухвали про відмову в ухваленні додаткового рішення.

Керуючись статтями 303, 312, 314-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2010 року скасувати і постановити ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування жилого будинку недійсним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу протягом 20 днів може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Судді