Київський районний суд м. Одеси
Справа №2-4184/2010 рік
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2010 року Київський районний суд м. Одеси в складі: головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Фірко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

23.03.2010 року позивач звернулась до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просила визнати договір дарування 2/3 частини житлового будинку з навірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі по вул. Жаботинського (колишні Пролетарська), буд.47, укладений між нею та її сином ОСОБА_2 14.03.2007 року недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що укладення договору дарування було викликано тим, що вона непрацездатна за віком, і за станом здоров'я потребувала догляду і матеріальної допомоги. Та під час укладання зазначеного договору вважала, що уклала з відповідачем договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язався доглядати її до кінця її життя, за що належна позивачці частина житлового будинку переходить до власності відповідача. Крім того, позивач погодилась підписати договір, текст якого не читала, вважаючи, що в договорі передбачені права і обов'язки сторін, які позивач обговорював із відповідачем в усній формі.

Однак, останнім часом ставлення відповідача до матері різко погіршилось, він постійно знущається над позивачкою, б'є її, ображає, морально принижує та не надає жодної матеріальної допомоги.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала та, посилаючись на вимоги ст. 229 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказуючи, що позивач добровільно подарувала належну їй частину житлового будинку. У судове засідання 22.11.2010 року позивач та його представник не з'явились, надали суду заяву з проханням відкласти слухання справи у зв'язку з хворобою відповідача, зобов'язавшись надати лікарняний лист у наступне судове засідання. У судове засідання, призначене на 17.12.2010 року відповідач знову не з'явився, про слухання справи повідомлявся належним чином за останньою відомою адресою, однак судова повістка повернулась до суду з відміткою пошти про непроживання ОСОБА_2 за вказаною адресою.

Згідно вимог ч.І ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до частини другої вказаної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. Таким чином, суд доходить до висновку про те, що ОСОБА_2 повторно не з'явився у судове засідання без поважних причин.

Згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Так як у даному випадку позивач посилається на те, що вона помилилась щодо обставин укладання правочину та його природи, то приватний нотаріус ОСОБА_3 до участі у справі у якості третьої особи не залучалась, а була допитана у судовому засіданні у якості свідка.

Суд, вислухавши позивача, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами є цивільно-правовими та врегульовані ЦК України (в редакції 2003 року).

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03.07.1956 року, укладеного між ОСОБА_4 Парфірьєвичем та ОСОБА_5, останній придбав незакінчене будівництвом домоволодіння, розташоване у м. Одесі, Дмитрівка, вул. Пролетарська, 25 (а.с.38).

З того часу родина у складі позивачки, її чоловіка ОСОБА_5 та двох синів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 мешкала у вказаному будинку (а.с.47).

Як вбачається зі свідоцтва про народження, виданого Приморським райвідділом РАГС 04.03.1961 року, ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 та з 28.10.1989 року зареєстрований по спірній адресі (а.с.48,49).

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, була власником 2/3 частин житлового будинку № 47 (колишній №25) з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Жаботинського (колишня Пролетарська) у м. Одесі. Вказана частина житлового будинку належала їй на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих Третьою одеською державною нотаріальною конторою 09.04.1991 року за реєстровим №1-2328 і №2-2332, зареєстрованих в КП „ОМБТІ та РОН" у книзі:225-182, номер запису: 23130.

Позивач є людиною похилого віку, хворіє багатьма захворюваннями, у зв'язку з чим потребувала стороннього догляду. У зв'язку з чим ОСОБА_1 14.03.2007 року уклала зі своїм сином ОСОБА_2 договір дарування належних їй 2/3 частин житлового будинку №47 по вул. Жаботинського у м. Одесі.

Однак, на думку суду, укладаючи даний договір дарування, позивач мала на увазі інше, ніж дарування належної їй частини житлового будинку, а саме: вона сподівалась отримати внаслідок цього вдячність, догляд та турботу з боку сина та невістки, матеріальну та моральну допомогу, любов та повагу.

Зазначене мало для позивачки дуже велике значення, так як після того, як вона подарувала належну їй частину домоволодіння одному з синів - ОСОБА_2, другий син позивачки - ОСОБА_6 дуже образився на матір та перестав з нею спілкуватись.

Позивач у судовому засіданні наполягала на тому, що вона не оспорює, що уклала договір дарування, а лише доводить той факт, що вона помилилась при укладанні зазначеного договору, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.

Однак, останнім часом стосунки між ОСОБА_1 та її сином і невісткою значно погіршились.

Як вбачається з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 22.03.2010 року, винесеної за фактом звернення позивачки до Київського РВ ОСОБА_7 України в Одеській області, ОСОБА_1 неодноразово зверталась до органів міліції з проханням застосувати заходи до її сина, ОСОБА_2 та невістки ОСОБА_8, які відключили їй телефон, забороняють користуватись теплим туалетом, виражаються нецензурно, вимагають від неї грошей на квартиру, яку хочуть купити, штовхають її, тощо. У зв'язку з наведеним, позивач вимушена була приблизно два останніх місяці проживати у сестри.

Згідно акту судово-медичного дослідження №2602 від 23.07.2010 року у ОСОБА_1 відбувся конфлікт з сином внаслідок чого вона отримала легкі тілесні ушкодження (а.с. 103).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.З ст.203 ЦК України загальною вимогою, додержання якої є необхідним для чинності правочину, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі.

Як вбачається з вимог ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування.

Однак, умовою укладання даного договору дарування від 14.03.2007 року був саме обов'язок відповідача піклуватись та довічно утримувати свою матір.

Крім того, як встановлено ч.і ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженя своїм майном. Якщо б позивачка мала на увазі укласти договір дарування, то вона б звільнила б подаровану частину будинку з надвіними спорудами та перестала б користуватись нею. Однак, в результаті укладення вказаного договору дарування перехід права власності до відповідача у повіній мірі не відбувся, так як ОСОБА_1М, яка іншого житла не має, продовжує володіти та користуватись даною частиною будинку (сплачує за комунальні послуги, почувається господинею тощо), позбавивши себе лише права розпорядження, що у повній мірі відповідає природі договору довічного утримання.

Більш того, відповідач переїхав жити до матері лише влітку 2009 року, хоча у відповідності до договору дарування ще з березня 2007 року був власником 2/3 частин житлового будинку №47 з надвірними спорудами, розташованого по вул. Жаботинська (колишня Пролетарська) у м. Одесі. Однак, своїм правом не скористався, проживаючи з дружиною на найманих квартирах.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що її син не проявляє до неї поваги та любові, не утримує її, їжу не годує, ліків не купує, б'є матір та постійно погрожує їй. Позивач потребує догляду, але ніхто не захоче в подальшому надавати їй безоплатні послуги, а єдине цінне майно - 2/3 частин домоволодіння їй вже не належать. Також підтвердила, що до одруження сина та переїзду його з невісткою до неї конфліктів у них не було.

Таким чином, суд доходить до висновку про те, що ОСОБА_1 дізналась про те, що її права порушені лише влітку 2009 року після того, як відповідач з дружиною вселився до неї та невістка почала казати їй, що вона у домі господиня, а позивач - ніхто.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9, яка працювала у ОСОБА_1 нянею, підтвердила, що позивачка скаржилась їй на те, що невістка била її, а син не надавав жодної допомоги.

Свідок ОСОБА_10, сусідка позивачки, підтвердила, що син та невістка нічим старенькій не допомагають і вона до теперішнього часу вимушена працювати.

ОСОБА_11 допитана у судовому засіданні пояснила суду, що вона знайома позивачкою біля п'яти років і їй відомо про те, що син та невістка знущаються з ОСОБА_1, б'ють її. А міліцію позивач не викликає так як їй стидно. Також підтвердила, що у бабусі відключений телефон.

Відповідно до п. 19 Пленуму Верховного Суду України №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Таким чином, суд вважає доведеним, що договір дарування спірної квартири був укладений позивачкою внаслідок помилки, що має істотне значешїяЗГак, суд вважає що позивач неправильно сприйняв предмет та інші умови угоди, що вплинуло на його волевиявлення. Враховуючи похилий вік позивача, стан здоров'я та відсутність у нього іншого житла, суд вважає доведеним, що мотивом укладення договору з боку позивача було отримання матеріального забезпечення, уваги та пошани, а тому він помилявся стосовно істотних умов та змісту договору дарування.

За змістом ст.216 ЦК України та виходячи з роз'яснень даних у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Зважаючи на викладене, суд з власної ініціативи вважає необхідним застосувати реституцію шляхом визнання (поновлення) за позивачкою права власності на 2/3 частин спірного домоволодіння.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку про те, що позов необхідно задовольнити та визнати договір дарування частин житлового будинку від 14.03.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - недійсним.

Керуючись ст. ст. 3, 15,107,114,118,119,120,214,215 ЦПК України, ст.ст. 215,216,229,334 ЦК України суд,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати договір дарування 2/3 частини житлового будинку з навірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі по вул. Жаботинського (колишні Пролетарська), буд.47, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.03.2007 року - недійсним.

Визнати (відновити) за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку з навірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі по вул. Жаботинського (колишні Пролетарська), буд.47.

Рішення суду може бути оскаржено через Київський районний суд м.Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя