Справа №22ц-7249/10 Головуючий у 1-й інстанції: Лакомська Ж.І.
Категорія: 27 Доповідач в апел. інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Петрички П.Ф.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Панчуку І.С.

з участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25 червня 2010 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25 червня 2010 року частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку у цій квартирі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ „ПриватБанк заборгованість по кредитному договору № LVH9GA00000034 від 18.01.2006 року в розмірі 2824,73 доларів США, що еквівалентно 22 398 грн. 05 коп., та 342 грн. 07 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржило ПАТ КБ „ПриватБанк. В апеляційній скарзі вказує, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову за безпідставністю в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, та стягнувши заборгованість по кредитному договору, вийшов за межі позовних вимог. Крім того, твердження районного суду про те, що розмір заборгованості є незначним не є підставним, оскільки дана підстава не передбачена жодним нормативно-правовим актом.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ „ПриватБанк та стягуючи із ОСОБА_3 в користь позивача заборгованість по кредитному договору в розмірі 2824,73 доларів США, що еквівалентно 22 398 грн. 05 коп., місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_3 порушено умови кредитного договору № LVH9GA00000034 від 18.01.2006 року, розмір заборгованості по даному договору становив 2824,73 доларів США, що є незначною сумою, а тому, враховуючи засади розумності та справедливості, прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки , виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку у цій квартирі.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.01.2006 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № LVH9GA00000034, згідно якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 10478,54 доларів США і заборгованість за цим договором становить 2824,73 доларів США.

У забезпечення виконання зобовязань за цим договором у той же день, 18.01.2006 року, між позивачем та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки і предметом іпотеки стала квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Однак, суд першої інстанції в порушення вимог даної норми ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, хоча позивач таких позовних вимог не заявляв.

А тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Однак позовні вимоги ПАТ КБ „ПриватБанк про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку у цій квартирі не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою ст.35 цього ж Закону передбачено, що у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодаця, письмову вимогу про усунення порушення . В цьому документі зазначається стислий зміст порушеного зобов»язання, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Враховуючи те, що іпотекодавці - майнові поручителі по договору іпотеки є пенсіонерами( ОСОБА_7 народилася 2.04.1941 року, а ОСОБА_8 10.01.1935 року), квартира АДРЕСА_1 є їх єдиним житлом, ПАТ КБ „ПриватБанк не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», щодо пропозиції добровільного виконання відповідачами допущених порушень по погашенню заборгованості по кредитному договору, розмір заборгованості по кредитному договору (2824,73 доларів США) не є співмірним із вартістю спірної квартири, задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки буде суперечити загальним засадам цивільного законодавства і зобовязань, а саме засадам справедливості, добросовісності та розумності, а тому колегія суддів вважає, що у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити.

Відповідно до ст. 40 Закону України « Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймача та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення закріплене у ч.3 ст.109 ЖК України.

Оскільки позивачем не дотримано встановленого даними нормами закону порядку вирішення спору, то подання позову про виселення відповідачів є передчасним, а тому і у цій частині позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ „ПриватБанк задоволити частково.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25 червня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: