Новоодеський районний суд Миколаївської області
Справа №2-640/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2010 року Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Демінської О.І., при секретарі судового засідання - Міріченко О.М., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача -ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нова Одеса Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ „ПриватБанк") про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.

В позовній заяві зазначено, що 14.03.2007 р. між ОСОБА_3 та ПАТ КБ „ПриватБанк" був укладений Кредитний договір №МКО0ОА000і00001, зміст якого суперечить актам цивільного законодавства, а тому є недійсним. На обгрунтування посилається на те, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими, оскільки п.2.3.3 встановлено право одностороннього розірвання банком кредитного договору та право на зміну в односторонньому порядку процентної ставки за договором, порушено принцип рівності сторін договору, відсутність інформації про сукупну вартість кредиту та графіку платежів у договорі, неповідомлення позивачу інформації, передбаченої ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживача», що є нечесною підприємницькою діяльністю.

Посилаючись на те, що відповідач не мав права на укладення кредитного договору в

іноземній валюті, виходячи з положень вищевказаних нормативних актів, позивач

ОСОБА_1 просив визнати недійсним вказаний кредитний договір за

№НКО0ОА00000001, укладений 14.03.2007 р. між ОСОБА_3 та ПАТ КБ „ПриватБанк", а іпотечний договір від 14.03.2007 р., укладений на забезпечення виконання оскаржуваного кредитного договору, з мотивів недійсності основного зобов'язання, оскільки він є договором, який забезпечує основний кредитний договір.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та на їх задоволенні наполягала. Пояснила, що відповідач при укладенні договорів порушив вимоги Законів України, не зазначив строк сплати процентів за кредитним договором, включив у договір пункт про його право на підвищення процентної ставки, в договорах не зазначено про відповідальність банка перед позичальником, відповідач не надав інформацію про інші умови кредитування.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність правових підстав для їх задоволення. При цьому, останній зазначав, що спірний договір був укладений з додержанням вимог діючого законодавства. Пояснив в судовому засіданні, що ніяких порушень з боку банку при укладанні як кредитного договору, так і іпотечного договору не було. Позивач обрав вид кредитування, який і визначено в договорі.. Щодо строків та порядку внесення платежів, то вони зазначені в п. 7.1, 7.2, а також у розділі 3 Порядок розрахунків, кредитного договору. Вважає, що єдиним обов'язком банку є надати позивачу обумовлені договором грошові кошти.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до вимог ст.Н ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи судом встановлено, що 14.03.2007 р. між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк" був укладений письмовий Кредитний договір №ККО0ОА00000001, згідному якому позивачу надано строковий кредит на споживчі цілі у розмірі 25000 доларів СІЛА, а також у розмірі 2530,00 доларів США на сплату страхових платежів, в порядку та на умовах, визначених вказаним договором. При цьому п.5.1 зазначеного договору визначено строк його дії в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за цим Договором.

Розділом 7 зазначеного кредитного договору передбачено, що періодом сплати вважається з 14 по 21 число кожного місяця, в який позичальник повинен надати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 397,12 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди.. Для виконання зазначеного договору ОСОБА_4 відкривив Поизачальнику рахунок № 4243 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсотках, винагороді та іншим платежам..

Забезпеченням виконання зобов'язання Позичальником зазначена іпотека житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами в Миколаївській області, м. Нова Одеса, вул.. Соснова, 29 (іпотечний договір від 14.03.2007 р.).

Відповідно до ст.ст.204,227 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ч.І ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що між сторонами мають місце договірні відносини, зокрема, кредитні.

Цивільним кодексом України відносини в сфері кредитування регулюються нормами параграфу 1 і 2 Глави 71. Зокрема, ч.І ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за Кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (ч.І ст.1048 ЦК України).

Відповідно до ч.І ст.1049 ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів останній не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За таких обставин та враховуючи, що між сторонами мали місце договірні правовідносини, то вони повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та в установлений строк (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до ч.ч.1,2 ст.533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.З ст.533 ЦК України).

Статті 47 та 49 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2000 р. за № 2121-III (з наступними змінами) визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитці операції, належно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" за №15-93 від 19 лютого 1993 р. (в редакції від 24 березня 2006 р.), передбачено, що на здійснення валютних операцій ОСОБА_4 України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Так, ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" за №15-93 від 19 лютого 1993 р. (в редакції від 24 березня 2006 р.), передбачено, що надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави можливе при умові отримання ліцензії, яка видається резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Порядок організації розрахунків у іноземній валюті встановлено ст.7 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" за №15-93 від 19 лютого 1993 р. (в редакції від 24 березня 2006 р.), згідно з якою у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки.

У п.8.12. Постанови Правління ОСОБА_4 Банку України від 30 травня 2007 р. за №200 „Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України", зазначено, що фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію ОСОБА4 Банку України на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до (Отриманих генеральних ліцензій ОСОБА_4 Банку України на здійснення валютних операцій.

Статтею 19 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2000 р. за № 2121-ІП (з наступними змінами), передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка надається ОСОБА_4 Банком України на підставі клопотання банку. Без отримання банківської ліцензії не дозволяється здійснювати одночасно діяльність по залученню валютних вкладів та інших коштів, що підлягають поверненню і наданню кредитів, а також вести рахунки.

При цьому, валютними цінностями є валюта України, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в валюті України, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті, банківські метали.

З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2001 р. ЗАТ КБ „ПриватБанк" було отримано банківську ліцензію №22 на право здійснення банківських операцій, визначених ч.І та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", відповідно до якої банк має право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Також 29.07.2003 р. ЗАТ КБ „ПриватБанк" було отримано Дозвіл національного Банку України №22-2 на право здійснювати операції, визначенні п.п.1-4ч.2та ч.4 ст.47 Закону України „Про банки та банківську діяльність"(додаток до дозвілу № 22-2 віл 29.07.2003 р. із переліком операцій, які має право здійснювати ЗАТ КБ «Приватбанк»).

При цьому, визначення кредитної кредитної операції зазначено у ст.345 ГК України. Так,

кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та

на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян.

Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і

банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за наданий кредит, обов'язки, права, а також відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

В спірному кредитному договорі сума, що підлягає поверненню, зазначена в іноземній валюті, а не у гривні без еквіваленту в іноземній валюті, також договір не містить умов щодо можливості повернення кредиту в іншій валюті, ніж та, в якій він був отриманий позичальником.

Проте, як вбачається з копії анкети-заяви від 12 березня 2007 р. позивач ОСОБА_3 звернулася до Банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті, тому отримавши строковий кредит в доларах США, остання зобов'язана повернути його в тій самій валюті, тобто в доларах США.

Також зі змісту копії анкети-заяви від 12 березня 2007 р. вбачається, що позивач ОСОБА_3 ознайомлена та згодна зі всіма умовами кредитування, які були представлені їй у письмовій формі. Своїм підписом підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в Приватбанку(а також про місце його знаходження), а саме: мета, з якою кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, про форми кредитування із коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між обов'язками Позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупність вартості кредиту і вартість послуги по оформленню договору (перелік всіх витрат на страхування, юридичне оформлення та інше), строк, на який кредит може бути отриманим, варіанти повернення кредиту, із кількістю платежів, можливість дострокового повернення та його умови і т.д.

Посилання позивача на порушення Банком «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 10.05.2007 № 168 (далі - Правила) не може -бути прийнято до уваги, оскільки оскаржуваний позивачем договір було укладено 14.03.2007р., тобто до затвердження «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», на порушення яких посилається позивач.

До того ж, нормами ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доказів того, що позивач отримавши перелічену вище інформацію не мала наміру укладати оскаржуваний кредитний договір та заперечувала проти його змісту - суду не представлено. Більш того, позивачем укладено оскаржуваний кредитний договір після отримання від Банку вказаної інформації - 14.03.2007 року і протягом тривалого терміну сумлінно виконувала умови кредитного договору №NKG0GA00000001 від 14.03.2007 р., що свідчить про визнання позивачем саме таких умов укладеного кредитного договору, які погоджувались його сторонами та були прийняті відповідачем до виконання.

Згідно ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Посилання позивача стосовно невідповідності чинному законодавству п. 2,3 і-кредитного договору, також не може прийматися до уваги. Так, відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність - майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Разом з тим Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12 грудня 2008 року № 661-У І регулює питання, пов'язані з платою за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12 грудня 2008 року № 661-У І не може бути підставою для визнання відносин, які виникли до моменту набрання ним чинності, недійсними.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірний кредитний договір укладений з додержанням вимог діючого на момент укладення оскаржуваного кредитного договору цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті не суперечить положенням ч2. ст.524 ЦК України.

Відповідно до ч.З ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, посилання позивача в позові на наявність підстав до визнання укладеного між нею та позивачем кредитного договору недійсним, а як наслідок і визнання недійсним договору, що його забезпечує - іпотечного договору, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, тому не може бути прийнято судом до уваги.

В силу ст.88 ЦПК України, судові витрати сплачено позивачем при зверненні до суду з позовом.

Керуючись ст.ст. 10,11, 88,209,212,213,214,215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними - відмовити .

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Миколаївської області через Новоодеський районний суд Миколаївської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: