Справа №2-8/10 19.08.2010 19.08.2010 19.08.2010
Справа N 22ц 5219 2010 року. Головуючий 1 інстанції Молчанов О.Г.
Категорія 52. - Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України.

19 серпня 2010 року. м. Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Шолох З.Л. та Мурлигіної О.Я.,

із секретарем судового засідання Голубкіною О.О.,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 переглянула рішення місцевого Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2010 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання незаконними наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися у дане судове засідання, перевіривши у межах оскарження обставини та докази, якими сторони їх стверджували, -

у с т а н о в и л а :

28 травня 2008 року ОСОБА_2 предявила позов до Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Виписані у ньому вимоги обґрунтовував тим, що за безстроковим трудовим договором з 22 жовтня 2001 року обіймала посаду директора Березнегуватської міжрайонної виконавчої дирекції обласного відділення Миколаївського Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

До роботи ставилася сумлінно й ніколи не порушувала трудової дисципліни.

Не дивлячись на це, наказом N 83-к від 29 квітня 2008 року її було звільнено з займаної посади з формулюванням підстави за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором.

Посилаючись на те, що обставини звільнення сфабриковані, а саме звільнення є наслідком упередженого ставлення до неї керівника Миколаївського обласного відділення фонду - просила позов задовольнити.

У подальшому додала ще вимогу про визнання незаконними та скасування наказів N 224-к від 15 листопада 2007 року і N 8-к від 16 січня 2008 року, якими їй оголосили догани, та N 83-к від 29 квітня 2008 року про звільнення

Заперечуючи позов, представники відповідача пояснювали, що підстави для звільнення позивачки за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України були, а тому звільнення є законним і обґрунтованим.

Рішенням місцевого Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2010 року у позові відмовлено: щодо наказів - за пропуском без поважних причин установленого законом строку на оскарження, щодо інших вимог - за їх недоведеністю.

ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду Миколаївської області з апеляційною скаргою, в якій просить назване рішення суду 1 інстанції скасувати і направити справу на новий судовий розгляд до того ж суду.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом 1 інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, а саме, ігнорування наданих нею доказів щодо відсутності законних підстав для її звільнення.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції в частині вирішення вимог щодо визнання незаконними оспорюваних наказів скасувати, і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні за недоведеністю; в іншій частині - рішення залишити без зміни.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, місцевий суд виходив з того, що позивачку вірно звільнили з посади, оскільки до вчинення проступку, за який її безпосередньо звільнили, вона протягом року притягувалася до дисциплінарної відповідальності і застосовані дисциплінарні заходи не вплинули на її поведінку. Досліджувати ж відповідність наказів про дисциплінарні стягнення вимогам чинного трудового законодавства необхідності немає, оскільки позивачкою без поважних причин пропущено строк на їх оскарження.

Колегія із таким у повній мірі погодитися не можна.

Дійсно, згідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

При цьому, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 року Про практику розгляду судами трудових спорів за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник

може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після

застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на

нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового

розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не

більше одного року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка вчинила дисциплінарні проступки за які наказами N 224-к від 15 листопада 2007 року та N 8-к від 16 січня 2008 року притягнута до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, відповідачем не було допущено порушень трудового законодавства при застосуванні до неї оспорюваних дисциплінарних стягнень.

За такого, у вимозі про скасування названих наказів слід було відмовити за її недоведеністю, а не за спливом строку на їх оскарження, тим більше, що відмовивши у визнанні наказів про догани за строком суд позбавив обґрунтованості свій же висновок щодо правомірності звільнення позивачки за п. 3 ст. 40 КЗпП України при вчинені наступного дисциплінарного проступку.

Оскільки місцевий суд був іншої думки, то наведений висновок слід провести рішенням апеляційної інстанції.

Що ж до звільнення позивачки з посади, то воно проведено вірно, оскільки, не дивлячись на притягнення її до дисциплінарної відповідальності, неодноразові нагадування та попередження, знову допустила дисциплінарний проступок, не організувавши розподілу путівок на санаторно-курортне лікування.

За наведеного, вона не підлягала поновленню на посаді.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і місцевий суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж твердження ОСОБА_2 про утиски з боку керівника дирекції Фонду, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки є бездоказовими.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення місцевого Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2010 року в частині вирішення вимоги щодо законності наказів N 224-к від 15 листопада 2007 року, N 8-к від 16 січня 2008 року і N 83-к від 29 квітня 2008 року скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у вимозі про визнання незаконними і скасуванню наказів N 224-к від 15 листопада 2007 року, N 8-к від 16 січня 2008 року і N 83-к від 29 квітня 2008 року за її недоведеністю.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий Судді: