Справа № 2-2593 за 2010р.
РІШЕННЯ

Іменем України

2 грудня 2010 року Ленінський районний суд м.Миколаєва в складі судді Коломієць В.В., при секретарі Наумкіной І.М., за участю адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на частини квартири, встановлення порядку користування квартирою та вселення,

УСТАНОВИВ:

31.03.2010р. ОСОБА_2, та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6. мотивуючи свої вимоги тим, що з 1983 року вони (позивачі), які на той час були неповнолітніми, їх мати - ОСОБА_7 та відповідач (чоловік ОСОБА_7 та батько ОСОБА_2Ю.) проживали у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1. Згодом ОСОБА_3 був засуджений за скоєння злочину. Як вказали позивачі, ОСОБА_3 був знятий з реєстрації за даною адресою, а у 1992 році був зареєстрований за адресою проживання матері відповідача - ОСОБА_8. У 1996р. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розлучилися. За твердженням позивачів, з метою придбання ОСОБА_7 окремого житла була продана квартира ОСОБА_8, а ОСОБА_9 знятий з реєстраційного обліку за цією адресою, ОСОБА_7Д, була придбана однокімнатна квартира по вул..Південна, 52, у м.Миколаєві. Як вказали позивачі, відповідач відмовився дати згоду на реєстрацію ОСОБА_3 у спірній квартирі, у звязку з чим той був зареєстрований за адресою своєї матері - по вул.Південній, 52, у м.Миколаєві. 27.12.1997р. спірна квартира була приватизована з урахуванням осіб, що були в ній зареєстровані на цей час, тобто на відповідача та його мати - ОСОБА_8 що на думку відповідачів, порушило їх право на приватизацію даної квартири. 14.12.1998р. відповідач дав згоду на реєстрацію у вказаній квартирі ОСОБА_2, але проживати там відповідач не має можливості у звязку з погрозами відповідача спровокувати бійку та притягнути позивача до відповідальності. Посилаючись на викладені обставини та ст.41 Конституції України, ст.317, п.3 ст.319, ст.321 ЦК України, позивачі просили встановити їх право на користування кімнати №№ 8 та 11, площею 18, та 13,1 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2, залишивши нежитлові приміщення у спільному користуванні з ОСОБА_4, та вселити їх у спірну квартиру.

Згодом позивачі доповнили свої позовні вимоги та посилаючись на вищевказані норми закону просили також визнати недійсним укладений 12.04.2010р. між відповідачем та ОСОБА_5 (колишньою дружиною позивача ОСОБА_2Ю.) договір дарування спірної квартири, оскільки, на їх думку він є фіктивним, і встановити їх право на власність по ? частині спірної квартири

У звязку з викладеним у якості співвідповідача до участі у справі була притягнута ОСОБА_5

У судовому засіданні ОСОБА_3 та представник позивачів - адвокат ОСОБА_1 - уточнений позов підтримали.

ОСОБА_2 та третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_7 - до суду не зявилися, від них є заяви про розгляд справи у їх відсутність, ОСОБА_2 позов підтримує, ОСОБА_10 вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідачі позов не визнали, заперечуючи фіктивність укладеного між сторонами правочину. Крім того, ОСОБА_4 вважав безпідставними вимоги позивачів щодо визнання за ними права власності на частину спірної квартири, оскільки своє право на приватизацію вони використали при приватизації іншого житла, в якому були зареєстровані, також він заперечував факт створення ним перешкод ОСОБА_2 в користуванні спірною квартирою.

Заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до довідки ВАТ «Інпректсервис» від 29.08.2008р. № 103 ОСОБА_11 (після розірвання шлюбу з відповідачем вона 31 01.1998р. уклала шлюб з ОСОБА_12 та взяла його прізвище)на склад сімї: на неї, її дітей ОСОБА_2, 1976р.н., ОСОБА_3, 1969р.н., та чоловіка - ОСОБА_4 була виділена трикімнатна квартира за адресою: м.Миколаїв, вул..К.Маркса, 22/2 (а.с.19).

З пояснень сторін та третьої особи вбачається, що у 1983 році ними був проведений обмін вказаного жилого приміщення на квартиру, у якій проживала мати відповідача - ОСОБА_8, а саме - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, в якій вони і стали з цього часу проживати. Згодом ОСОБА_3 був знятий з реєстрації за адресою спірної квартири, а у 1992 році був зареєстрований за адресою проживання матері відповідача - ОСОБА_8

У 1998р. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розлучилися. З пояснень сторін та третьої особи випливає, що з метою придбання ОСОБА_7 окремого житла була продана квартира ОСОБА_8, а ОСОБА_9 знятий з реєстраційного обліку за цією адресою, ОСОБА_7Д, була придбана однокімнатна квартира по вул..Південна, 52, у м.Миколаєві, в якій був зареєстрований ОСОБА_3

Згідно Свідоцтву про право власності на житло, виданого 27.12.1997р. Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, спірна квартира була приватизована з урахуванням осіб, що були в ній зареєстровані на цей час, тобто на ОСОБА_4 та його мати - ОСОБА_8, (а.с.23).

26.01.1999р. державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори відповідачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті ОСОБА_8, померлої 11.04.1998р., а саме на ? частку трикімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с.21).

Вищевказані Свідоцтва позивачі не оспорювали.

Відповідно до довідки ЖЕК № 7 ЖКП «Південь» № 2948 від 19.08.2010р. у спірній квартирі є зареєстрованими відповідач та його син ОСОБА_2, який там зареєстрований з 24.12.1998р. (а.с.41).

Згідно ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир (будинків) шляхом передачі їм цих квартир (будинків) у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Виходячи з аналізу змісту вищевказаного Закону у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст.71 ЖК України), а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сімї.

Судом встановлено, що на момент приватизації спірної квартири дане житлове приміщення не було місцем постійного проживання позивачів і за ними не зберігалося право на це житло, оскільки вони у свій час вибули на інше постійне місце проживання.

Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивачів про визнання за ними права власності на 1/4 частку спірної квартири за кожним.

Вимоги ОСОБА_3 про вселення його до спірної квартири також не мають законної підстави, оскільки дана вимога є способом захисту порушеного житлового права, між тим судом не було встановлено порушення цього права позивача.

Вимоги ОСОБА_2 про вселення його до спірної квартири суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на викладене. Так, відповідачі не заперечували права даного позивача на користування спірним жилим приміщенням. Доводи відповідачів про те, вони не створюють перешкод ОСОБА_2 в користуванні спірною квартирою суд вважає не доведеними, оскільки з пояснень сторін вбачається, що між ними існують конфліктні відносини та нещодавно був змінений замок на вхідних дверях спірної квартири. Отже, суд дійшов висновку, що перешкоджання ОСОБА_2 у користуванні спірним жилим приміщенням порушує його законні права, передбачені ст.9 ЖК України.

Вимоги позивачів щодо встановлення між ними та відповідачем порядку користування спірним житловим приміщенням суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення.

19.04.2010р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_13, був посвідчений договір дарування спірної квартири між відповідачем та ОСОБА_5 (колишньою дружиною позивача ОСОБА_2Ю.) (а.с.34).

Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З пояснень відповідачів та змісту укладеного між ними договору дарування вбачається, що ОСОБА_5 прийняла у власність спірну квартиру, отримавши від ОСОБА_4 ключі від спірної квартири, правовстановлюючий документ на квартиру та техпаспорт (ч.4 ст.722 ЦК України). Крім того, відповідач пояснив суду, що уклав із ОСОБА_5 вказану угоду, оскільки вона належним чином опікується вихованням його неповнолітньої онуки і він вважає, що дана квартира буде призначена для проживання його колишньої невістки ОСОБА_5 із онукою.

Крім того, п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судов> практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Однак, позивачі не є стороною оспорюваного договору дарування і цим правочином їх законні інтереси не порушуються.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивачів про визнання недійсним даного договору дарування також задоволенню не підлягають.

Відповідно зі ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню відшкодування сплаченогго при подачі позову судового збору в сумі 8грн.50коп.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-214 ЦПК України, суд-

___________________________________________________________________________

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 відшкодування судових витрат в сумі 8грн.50коп. (вісім гривень пятдесят копійок)

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Ленінський райсуд м.Миколаєва шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: