Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

08 вересня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів Косигіної Л.М., Котік Т.С.

при секретарі судового засідання Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк" про визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії та додаткових угод до цього договору за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк" на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2010 року,

встановила :

В липні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом пре визнання недійсною додаткової угоди №2 від 01 липня 2008 року до догозору про надання відновлювальної кредитної лінії №284/24-74 від 04 березня 2008 року, що були укладені між її чоловіком ОСОБА_2 та АКБ „Укрсоцбанк" /нині ПАТ „Укрсоцбанк".

В процесі розгляду справи ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову (а.с.60) і остаточно просила визнати недійсним договір відновлювальної кредитної лінії №284/24-74, укладений 04 березня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ „Укрсоцбанк" та додаткові угоди до нього №1 від 18 червня 2008 року та №2 від 01 липня 2008 року. Вказувала, що перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Оскільки, укладаючи кредитний договір та додаткові угоди до нього, чоловік діяв без її письмової згоди, то дані договори є недійсними на підставі ст.65 СК України та ст.215 ЦК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ „Укрсоцбанк" ставить питання про скасування даного рішення і ухвалення нового - про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 березня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ „Укрсоцбанк" був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №284/24-74 (а.с.8-12), за яким Банк надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 800 000 грн. з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 03.03.2018 року.

В забезпечення виконання даного зобов'язання позичальник за відповідним договором від 04 березня 2008 року передав в іпотеку Банку нежиле приміщення та земельну ділянку, що розташовані за адресою : м.Житомир, вул.Київська, 106 (а.с.13-15).

18 червня 2008 року між Банком і ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №284/24-74 (а.с.17,18), що стосувалась визначення переліку послуг Банку та встановлення тарифів оплати даних послуг.

18 червня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до Банку із письмовою заявою з проханням перевести надані йому кредитні кошти в сумі 800 000 грн. в іноземну валюту, тобто долари США, в еквіваленті (а.с.38), тому додатковою угодою №2 до договору кредиту між названими сторонами кредитні кошти в сумі 800 000 грн. переведено по курсу НБУ у кредитні кошти в сумі 164 985 доларів СІЛА (а. с. 19-20) .

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд 1 інстанції виходив з то, що оспорюваний кредитний договір та додаткові угоди до нього укладено з порушенням ст.65 СК України без письмової згоди дружини позичальника - ОСОБА_1, що є підставою для визнання їх недійсними згідно із ч.3 ст.215 ЦК України.

Проте, з такими висновками погодитись не можна, мотивуючи наступним.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що предметом кредитного договору є грошові кошти, а кредитодавцем - фінансова установа.

Таким чином, у розумінні ч.1 ст.1054 ЦК України кредитом є надання коштів у позику, що є одним із видів фінансової послуги.

Виходячи з наведеного, суд 1 інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір кредиту є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого із подружжя.

Так, відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.3 ст.65 СК України).

Застосовуючи до правовідносин сторін зазначені правові норми, місцевий суд не звернув уваги на те, що вони регулюють відносини щодо розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема, на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є угодою про отримання у зласність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для ОСОБА_2, як сторони договору (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Навіть у випадку звернення стягнення на предмети іпотеки за вищеназваним кредитним договором права позивачки як подружжя жодним чином не зачіпаються. Так, шлюб сторін укладено 07 березня 2002 року (а.с.23). Право приватної власності на нежиле приміщення загальною площею 155,2 кв.м. /яке є предметом іпотеки/ виникло у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 26.03.2001 року, а тому є його особистою приватною власністю (ч.1 ст.57 СК) . Право власності на передану в іпотеку земельну ділянку також належить ОСОБА_2, але вже як приватному підприємцю (а.с.77-80). Отже, відповідно до вимог ст.57, 61 СК України, ст.51,52 ЦК України згадане майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи наведене, рішення суду 1 інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 309, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк" задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк" про визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії №284/24-74 від 04.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" і додаткових угод до нього №1 від 18.06.2008 року та №2 від 01.07.2008 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді