Апеляційний суд Тернопільської області
Справа № 22ц 2786 Головуючий у 1 інстанції - Крамар В.М.
Категорія 42 ОСОБА_1
Рішення

іменем україни

"21" грудня 2010 року.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - Парандюк Т.С

Суддів - Стефлюк О.Д. і ОСОБА_2

при секретарі - Леньзі О.Я.

за участі апелянтів ОСОБА_3, П.І.,В.І. представника ОСОБА_4С, та представника позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м..Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Бережанського районного суду від 28 жовтня 2010 року в справі за позовом Бережанського районного споживчого товариства (далі РайСТ) до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третьої особи без самостійних вимог Бережанської міської ради, про виселення з жилого приміш;ення у зв'язку з отриманням іншого жилого приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2010 року Бережанське РайСТ пред'явило позов до ОСОБА_8, ОСОБА_3. ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення з жилого приміщення у зв'язку з отриманням іншого жилого приміщення. Позивач вказав, що рішеннями правління РайСТ від 13 вересня 1991 року, 16 вересня 1998 року та 31 жовтня 2003 року відповідачам було надано три жилих кімнати в гуртожитку РайСТ по вул. Тернопільській 24А.

У 2004 році вказаний гуртожиток набув статусу жилого будинку і рішенням виконкому Бережанської міської ради від 29 січня 2004 року на нього визнано право колективної власності за Бережанським РайСТ.

Рішенням виконкому Бережанської міської ради від 15 листопада 2007 року сім'ї ОСОБА_6, в складі якої зазаначено 4 особи (відповідачі по справі), надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Однак відповідачі продовжують жити у спірному жилому приміщенні гуртожитку РайСТ і звільнити його в добровільному порядку відмовились.

Рішенням Бережанського районного суду від 28 жовтня 2010 року позов задоволено і зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 виселитись із займаної трикімнатної квартири по вул.Тернопільській 24А.

Ухвалою цього ж суду від 11 жовтня 2010 року провадження у справі в частині виселення ОСОБА_9 закрито за відмовою від позову.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять рішення суду скасувати, провадження у справі закрити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянтів ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_4, які підтримують доводи апеляційних скарг, заперечення на скарги представника позивача ОСОБА_5, розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, ш;о апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Задовольняючи позов,суд першої інстанції керувався ст.391 ЦК України, за правилами якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Отже вимоги РайСТ про виселення відповідачів з належного йому на праві власності жилого будинку підставні. При цьому взято до уваги, що рішенням виконкому Бережанської міської ради сім'ї відповідачів з 4 осіб, за їх заявою, надано відповідне блогоустроєне житло у м. Бережани.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Відповідно до СТ.213 ЦПК України і роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.2 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.ст.2 і 8 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до^цих правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми...

Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні та які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість.Статтею 11 ЦПК передбачено розгляд цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд не повинен виходити за межі вимоги сторони, за винятками, встановленими законом.

Обґрунтовуючи позов про виселення сім'ї ОСОБА_10 із займаної ними трикімнатної квартири по вул.Тернопільській 24А, позивач посилався на те, що Бережанською міською радою сім'ї ОСОБА_8 надано інше повноцінне житло; що у заяві про видачу ордера ОСОБА_11 вказав склад сім'ї з чотирьох осіб, і всі відповідачі цю заяву підписали; та що спірна квартира є службовою, і як на підставу виселення, послався на ст.ст.118,121,124,125 ЖК України, які регулюють виселення із службових приміщень.

Проте, доказів того, що спірна квартира є службовою, позивач суду не представив.

А за даними довідки Бережанської міської ради (а.с.85) жилий будинок по вул.Тернопільській 24А в м.Бережани (в якому знаходиться спірна квартира), не включено до числа службових приміщень.

З матеріалів справи вбачається, що протягом всього часу розгляду справи, підстави позову позивачем не змінювались.

Розглянувши справу і задоволивши позов на підставах, передбачених ст.ст.328, 386 і 391 ЦК України, суд помилково не застосував до даних правовідносин норми чинного житлового законодавства, з власної ініціативи змінив правові підстави позову, що є порушенням принципу диспозитивності в цивільному судочинстві, оскільки право змінити як предмет, так і підстави позову має лише позивач (ч.2 ст.31 ЦПК).

За правилами ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

В судовому засіданні представник позивача посилався на те, що спірне жиле приміщення надавалось відповідачам як гуртожиток. У 2004 році зі згоди Бережанської міської ради проведено перереєстрацію квартир в гуртожитку на 4-квартирний жилий будинок і позивачу видано свідоцтво про право колективної власності на нього. Проте, жодних ордерів мешканцям будинку (в т.ч. і відповідачам) не видавалось, договорів житлового чи майнового найму з ними не заключали, перереєстрація їх за місцем проживання не проводилась. Таким чином, позивач вважає, що фактично правовий статус квартири, як гуртожитку, не змінився, однак підтвердити цю тезу будь-яким доказом - не зміг.

Як видно з матеріалів справи, позову про виселення відповідачів з гуртожитку, чи з жилого будинку РайСТ не пред'явило.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові про виселення сім'ї ОСОБА_11 зі спірної квартири, з підстав вказаних позивачем у заяві, -відмовити.

Доводи апелянтів щодо закриття провадження у справі не грунтуються на законі, тому не можуть бути взяті до уваги.

Керуючись ст.ст.307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 задоволити частково.

Рішення Бережанського районного суду від 28 жовтня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові Бережанського районного споживчого товариства до ОСОБА_3, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про виселення з трикімнатної квартири в буд.№24А по вул.Тернопільській у ОСОБА_12 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_13