Справа №2-162/10 21.09.2010 21.09.2010 21.09.2010
Справа N 22ц 6623 2010 року. Головуючий у 1 інстанції Закревський В.І.
Категорія - 20. Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України.

21 вересня 2010 року. м. Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Базовкіної Т.М. та Колосовського С.Ю.,

із секретарем судового засідання Голубкіною О.О.,

з участю:

відповідача ОСОБА_2,

його представника ОСОБА_3,

у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою переглянула рішення місцевого Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 квітня 2010 року, ухваленого в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення авансу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися у дане судове засідання, перевіривши у межах оскарження обставини та докази ,-

у с т а н о в и л а :

30 листопада 2009 року ОСОБА_4 предявила зазначений позов, який обгрунтовувала наступним.

30 листопада 2009 року на підтвердження укладення договору купівлі - продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, і в рахунок майбутніх платежів вона уклала з відповідачем, який був посередником між нею та власником квартири ОСОБА_5, договір завдатку, за яким передала тому 5 000 гривень.

У подальшому, з вини продавця правочин з відчуження квартири не відбувся.

Не дивлячись на це, відповідач не бажає повертати авансовану грошову суму.

Посилаючись на указані обставини, просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно утримувану тим авансовану суму, а також понесені судові витрати.

Відповідач позов не визнав, пояснивши, що не є належним відповідачем по справі. Він не виступав стороною у договорі купівлі-продажу квартири, що не відбувся. Договір завдатку уклав за угодою з продавцем квартири ОСОБА_5 від її імені і в її інтересах. Отримані гроші передав їй зразу ж, як отримав.

Рішенням місцевого Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 квітня 2010 року позов задоволено у повному обсязі.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати й ухвалити нове про відмову у позові.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду обставинам справи і положенням чинного цивільного законодавства, а саме, невірного визначення відповідача і ігноруванням наданих ним доказів щодо дійсних обставин справи.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскарженому судовому рішенні, місцевий суд виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини, підставою виникнення яких є дійсний договір завдатку. За його умовами позивачка передала відповідачеві у рахунок майбутніх платежів 5 000 гривень, а той, після зриву правочину, їх не повертає. У звязку з цим передану грошову суму слід стягнути з авансоотримувача за судовим рішенням.

Проте у повній мірі із таким погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1000 і п. 3 ч.1 ст. 1006 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2008 року ОСОБА_5 в простій письмовій формі уклала з агентством ВАСТУ ДІО в особі відповідача договір доручення, за умовами якого уповноважувала останнього провести попередню роботу з продажу належної їй квартири, а також, надала право заключати з покупцем договори завдатку (а.с. - 5).

На виконання названого договору ОСОБА_2 уклав з позивачкою договір завдатку, за яким отримав від неї в рахунок майбутнього платежу за квартиру 5 000 гривень, які 31 червня 2009 року передав ОСОБА_5, про що та видала розписку.

За виписаних вище норм та наведених обставин, місцевий суд не мав законних підстав для стягнення з нього авансованої суми.

Оскільки той таке стягнення провів, то його рішення слід скасувати і відмовити у позові рішенням апеляційної інстанції.

Провести ж стягнення з іншої особи апеляційна інстанція не може, оскільки позов до неї заявлено не було.

Проте таке не перешкоджає позивачці предявити новий позов і вимагати стягнення авансованої грошової суми з належного відповідача.

Керуючись ст.ст. 307 - 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення місцевого Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 квітня 2010 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у позові до ОСОБА_2 про стягнення 5 000 гривень авансу - за його недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий Судді: