Справа №22-ц-3235/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

Головуючого Смирнової Т.В.,

суддів

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду пвільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 а рішення Зарічного районного суду м.Суми від 24 червня 2010 року справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» про визнання кредитного договору недійсним,

встановила:

У вересні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, який оґрунтовував тим, що 12 листопада 2008 року він уклав з відповідачем кредитний договір. згідно з яким отримав кредит в сумі 35900 грн. для придбання транспортного засобу на строк до 11 травня 2010 року зі сплатою 5% річних. Відповідно до графіку платежів він мав сплачувати по 2074 грн. 32 коп. щомісяця, однак вже першу квитанцію отримав на суму 2700 грн. Після уважного ознайомлення з текстом договору він виявив, що помилявся щодо його умов, зокрема, п.п.2.2.3, 4.1 - 4.3, які передбачають при підвищенні курсу долара СІЛА сплату підвищено суми щомісячних платежів згідно з незрозумілою формулою. У звязку з цим він вважав, до уклав договір внаслідок помилки, та що його умови порушують його як позивача, а тому просив визнати цей договір недійсним.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми 24 червня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду і хвалити нове рішення про задоволення його позову.

При цьому апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд не взяв до уваги його доводів щодо порушення його прав як споживача та що в рішенні суду відсутні висновки з заявленого питання.

Як встановлено судом першої інстанції, 12 листопада 2008 року між сторонами укладено кредитний договір №1023, згідно з яким позивачу надано кредит в сумі 35900 грн. для придбання транспортного засобу на строк до 11 травня 2010 року зі сплатою 5% річних. В забезпечення виконання умов кредитного договору позивач передав у заставу відповідачу транспортний засіб.

Заслухавши пояснення позивача, який просив апеляційну скаргу задовольнити, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що предмет кредитного договору, не визначений в іноземній валюті, не є підставою для визнання договору недійсним та що курс гривні до іноземної валюти встановлюється щоденно.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду, оскільки вони зроблені у звязку з неповним зясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення ти ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

Встановлено, що судом першої інстанції не зясовувалось питання щодо недійсності кредитного договору з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, оскільки висновки про це в рішенні суду відсутні.

Разом з тим, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач свої вимог; обгрунтовував тим, що правочин з його боку був укладений внаслідок помилки щодо умов договору, зокрема, п.п.2.2.3, 4.1, 4.3, які передбачали розрахунки п незрозумілій формулі, та що розяснення цих обставин відповідач не надав, і в цьому він вважав порушення його прав як споживача.

Перевіряючи доводи позивача, встановлено, що 12 листопада2008 року позивач та відповідач уклали кредитний договір про надання 35900 грн. під 5% річних на придбання автомобіля з наступною його заставою.

Крім процентів за користування, п.п.2.2.3 була передбачена плата обслуговування кредиту, що розроблялась за формулою, якщо коефіцієнт зміни курс долара до гривні відповідав 1,01, плата = СК х ОК + (ЩП х Кн.)/Ко - ЩП, а інакше - СК х ОК.

В цьому ж пункті зазначено, що ОК (розмір щомісячної плати за обслуговування кредиту) становить 0,00%.

Аналогічно, за зазначеною формулою в п.п.4.1 та 4.3 договору визначалась плата за дострокове погашення кредиту (а.с.6, 9).

Крім того, відповідачем до кредитного договору був наданий графік платежів із якого вбачається, що плата за обслуговування кредиту становить 0,00% (а.с.15).

Відповідно до ч.8 ст,18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язки сторін.

При вивченні змісту пунктів 2.2.3, 4.1, 4.3 кредитного договору від 11 листопада 2008 року, колегія суддів дійшла висновку, що позивач під час його

укладення міг помилятись щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо своїх обовязків стосовно розміру щомісячної плати за обслуговування кредиту та плати за його дострокове погашення, оскільки у вказаних пунктах нечітко та двозначно викладені положення щодо розмірів також плати.

Викладення змісту зазначених пунктів у наданій редакції в повній мірі не може бути зрозумілим для пересічного громадянина, а відповідні розяснення щодо їх виконання не були надані. Ці обставини не спростовані відповідачем.

Позиція позивача підтверджується і тією обставиною, що отримавши в грудні 2008 року перше повідомлення від відповідача про оплату в більшому розмірі, чим було передбачено графіком, в сумі 2700 грн., замість очікуваної суми платежу 2074 грн., він 23 грудня 2008 року він звернувся до фінансової компанії з заявою про повне дострокове погашення суми заборгованості відповідно до п.4 договору, а 30 грудня 2008 року здійснив дострокове погашення кредиту в сумі 33486 грн. Проте, як вбачається із пояснень представника відповідача, фінансова компанія до цього часу нараховує позивачу плату за обслуговування кредиту.

Враховуючи вищевикладені обставини щодо наявності помилки позивача в умовах договору, колегія суддів вважає, що його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання недійсними п.п. 2.2.3, 4.1, 4.3, а не всього договору, яким покладено на позивача і інші обовязки.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивачу надавали фінансовий, а не споживчий кредит, а тому до спірних правовідносин не повинні застосовуватись положення Закону «Про захист прав споживачів», то колегія суддів не може взяти їх до уваги, оскільки в даному випадку йде мова не про вимоги зобовязального характеру, а про вимоги щодо недійсності окремих пунктів договору з питань надання фінансових послуг, що носить публічний характер.

Суд першої інстанції зазначених обставин не врахував, а тому рішення підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.І п.2; 309 ч.І п.п.3, 4; 314 ч.2, 316

суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 24 червня 2010 року скасувати, а позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсними п.п.2.2.3, 4.1, 4.3 кредитного договору №1023, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» та ОСОБА_2 12 листопада 2008 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий -

Судді -