АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-6560/2010 p. Головуючий: 1 інст. ОСОБА_1
Категорія: «пенсійні» Доповідач: Піддубний P.M.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2010 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Солодкова A.A.,

суддів: Піддубного P.M., Тичкової О.Ю.,

при секретарі: Соколовій A.B.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області на постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з названим позовом, в обґрунтування якого зазначила, що відповідно до Закону України від 18 листопада 2004 року N 2195-1V «Про соціальний захист дітей війни» має правовий статус дитини війни та право на щомісячну доплату (підвищення) до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Посилаючись на те, що відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області, такий перерахунок пенсії не проводить і підвищену пенсію їй не виплачує, просила суд зобов'язати відповідача нарахувати на її користь недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу за період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2007 року.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області протиправною та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок виплачуваної позивачці пенсії з підвищенням її на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» та провести відповідні виплати за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просило постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2010 року скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні заявленого позову.

Перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення з урахуванням положень частини 1 Закону України від 18.02.2010 року № 1991-У1 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов'язаних із соціальними виплатами», у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з Положенням «Про Пенсійний фонд України» Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також цим Положенням і здійснює свої повноваження на підставі п.15 зазначеного Положення через створені в установленому порядку його територіальні управління.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на пенсійному обліку у відповідача, отримує пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким відповідно до Закону України від 18 листопада 2004 року N 2195-1V «Про соціальний захист дітей війни» (далі - Закон N 2195-1V) встановлено правовий статус дитини війни.

Згідно зі ст. 6 Закону N 2195-IV дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % від мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом було зупинено на 2006 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України від 19 січня 2006 року N 3367-1V «Про внесення змін до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», який набрав чинності 2 квітня 2006 року, пункт 17 статті 77 виключено та статтею 110 (викладеною цим Законом у новій редакції) установлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6-у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням із Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Конституційний Суд України в Рішенні від 3 жовтня 1997 року N 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Тобто, з 2 квітня 2006 року стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» знову почала діяти. Але підвищення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як визначив законодавець, могло здійснюватись лише за певних умов, зокрема: поетапно, за результатами виконання бюджету в першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Кабінетом Міністрів України протягом 2006 року рішення на виконання вимог статті 110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не приймалися.

Оскільки Кабінет Міністрів України у 2006 році не визначив порядку виплати надбавки до пенсії дітям війни, тому підстав для нарахування 30 % до пенсії у 2006 році, немає.

Законом України від 19 грудня 2006 року N 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік", зокрема пунктом 12 статті 71, було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтею 111 установлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплачується лише особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Однак Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року N 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення пункту 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, із 1 січня по 9 липня 2007 року до спірних правовідносин застосуванню підлягали приписи статті 111 Закону України від 19 грудня 2006 року N 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» як такі, що прийняті пізніше в часі, у звязку з чим мали пріоритет порівняно зі спеціальною нормою - статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Після прийняття Конституційним Судом України вказаного Рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто з часу прийняття цього Рішення відновлено право громадян, маючих статус дітей війни, на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи спір та задовольняючи заявлений позов частково, правомірно виходив із того, що Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсій та доплат до них, повинно було діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону України від 18 листопада 2004 року N 2195-1V «Про соціальний захист дітей війни» і здійснити позивачці відповідні нарахування (за той періоду часу, коли дія цієї норми не була призупинена чи була відновлена), але на порушення зазначеної статті таких нарахувань не проводило, чим порушило законні права позивачки.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги заперечення відповідача щодо неврегульованості механізму реалізації положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та визнав, що обчислення розрахунку підвищення до пенсії необхідно проводити з визначеного ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» розміру мінімальної пенсії за віком, яка дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Безпідставними є і посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» доплат до пенсії, оскільки реалізація права позивачки на підвищення розміру пенсії, яке базується на чинному Законі України, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань.

Інші доводи апеляційної скарги, наведені в її обгрунтування, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого правового спору, не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, З17, 319 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області відхилити.

Постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2010 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: