РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 2-109/10

пр. № -

14 червня 2010 рокуСвятошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючої судді : Т.О. Величко

при секретарі: І.М. Коробій

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за основним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних та зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, та судових витрат, посилаючись на те, що 24 квітня 2005 року відповідач взяв у позивача під договір позики в борг гроші в сумі 64 000 грн.,еквівалентний 12300 доларів США і зобов»язувався повернути гроші до 05 травня 2005 року. На підтвердження передачі грошей вони уклали договір позики, оскільки відповідач борг не повернув і не має наміру його повертати, позивач звернулася до суду.

Згідно уточненої позовної заяви (а.с.28) позивач просить стягнути суму боргу у розмірі 51679,26 грн. Згідно доповнення до позовної заяви (а.с.116) про стягнення моральної шкоди , стягнути також моральну шкоду у розмірі 580 тисяч. грн.

Згідно уточненої позовної заяви (а.с.149) позивач уточнила, що договір позики від 24.04.2005 року був укладений між нею та ОСОБА_3 згідно ст. 1053 ЦК України (новація боргу у позикове зобов»язання) відповідно до якої за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов»язаням. Зазначала, що договір позики від 24 квітня 2005 року укладений між нею та ОСОБА_3 був укладений на виконання розписки віл 11 липня 2002 року відповідно до якої відповідач взяв у неї борг у розмірі 64 000 грн.( еквівалент 12 300 дол. США) та зобов»язувався повернути до 01 серпня 2002 року, однак зазначену суму не повернув та 24 кватня 2005 року на підтвердження боргу котрий виник 2002 року уклав договір позики, зобов»язання по якому не виконав до теперішнього часу.

Згідно уточненої позовної заяви (а.с.199) позивач просила стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 169932,27 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 27 000 грн. судові витрати у розмірі 2181,50 грн.

Згідно уточненої позовної заяви (а.с.224) позивач просила суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 203167,78 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 27 000 грн. судові витрати у розмірі 2181,50 грн.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та уточнених позовних вимогах та просили їх задовольнити в повному обсязі, додатково пояснюючи, що позивач ОСОБА_2 позичила у 2002 році відповідачу ОСОБА_3 гроші у сумі зазначеній у договорі позики від 24.04.2005р, що є предметом спору, які останній зобов»язувався повернути. Оскільки відповідач переховався і запозичені гроші за розпискою не повернув, позивач поїхала до відповідача до дому та у присутності свідків уклали договір позики від 24.04.2005 року. Як пояснювала позивач, що договір позики укладався внаслідок невиконання зобов»язань за розпискою 2002 року. З приводу стягнення грошових коштів за розпискою 2002 року, у межах строку позовної давності. позивач до суду не зверталась.

Представник відповідача позов не визнала та просила суд відмовити у позові, посилаючись на те, що під час розгляду справи позивач визнала, що кошти в сумі згідно п.1 Договору позики від 24.04.2005 року відповідачу не передавались. Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в суді пояснили, що дані кошти були передані позивачем відповідачу десь 2001-2002р для організації отримання інвестицій, а тому договір позики є неукладеним оскільки за ним гроші не передавались.

Третя особа: ОСОБА_4, звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що 23.12.2009 року вона подала до суду заяву про залучення її до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Зазначала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, але фактично вони не бачаться і майже не спілкуються, оскільки ОСОБА_3 останні сім років перебуває за межами України і не надає сім»ї допомоги. Зазначала, що вона за станом здоров»я втратила роботу і засоби до існування, тому вирішила продати 2/3 частини квартири, які належать їй та неповнолітній донці. ОСОБА_3 їй надав згоду. Зазначала, що 04.12.2009 року вона мала намір продати квартиру АДРЕСА_1, але дізналась, що вказана квартира перебуває під арештом. Зазначала, що вказаний факт для неї став несподіванкою і вона змусила ОСОБА_3 розповісти про причини арешту квартири. Зазначала, що дізналась, що Святошинським районним судом м. Києва розглядаються цивільні справи де відповідачем є ОСОБА_3, який за договором позики позичив мільйон гривень. Зазначала, що на її думку при укладенні договору позики на таку суму, необхідно було поцікавитись думкою дружини позичальника, і їй не зрозумілі причини чому позивач ОСОБА_2 цього не зробила. Вважає, що договір позики від 24.04.2005 року був укладений ОСОБА_3 без її відома та згоди. Зазначала, що відповідач ОСОБА_3 стверджує, що ніяких коштів за договорами не отримував. Зазначала, що вона своєї згоди на укладенні вказаного договори позики від 24.04.2005 року не надавала. А тому у порядку ст. 65СК України просить визнати договір позики від 24.04.2005 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

У судове засідання 14.06.2010 року відповідач за основним позовом та його представник не з»явилися, були належним чином повідомлені, а тому у порядку ч.9 ст. 76, ст.ст. 169,224 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності належним чином повідомленого відповідача та його представника та ухвалення у справі заочного рішення.

У судовому засіданні представник третьої особи із самостійними вимогами, підтримав зустрічний позов та просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступного, у задоволені основного позову відмовити.

Судом встановлено, що згідно договору позики (а.с.7) ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 гроші у позику в розмірі 64.000 тис.гривень, еквівалентом 12.300 доларів США, який останній мав повернути до 05.05.2005 року. Як пояснила у судовому засіданні позивач у справі за цим договором позики гроші відповідачу у справі позивачем передані не були, а цей договір був укладений на невиконання раніше наданих відповідачем розписки від 11.06.2002 року (а.с.156), такий факт також був засвідчений свідченнями свідка ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.27, 130-131) і згідно обґрунтувань викладених у позовній заяві.

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України ( які одночасно набули чинності 01.04.2004 року).

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовим ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено у судовому засіданні за договором позики від 24.04.2005 року позивачем у справі ОСОБА_2 гроші або інші речі, визначені родовими ознаками відповідачу ОСОБА_3 не передавалися, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В судовому засіданні позивач та представник позивача обґрунтовуючи позовні вимоги пояснювали, що вважають укладений договір позики від 25.04.2005 року між позивачем та ОСОБА_3П.у порядку ст. 1053 ЦК України (новацією боргу у позикове зобов»язання) відповідно до якої за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов»язаням. А тому вважають, що зобов»язання за розпискою між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 11.07.2002року (а.с.156) замінено позиковим зобов»язанням визначеним у договорі позики від 25.04.2005 року.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов»язанням. Заміна боргу позиковим зобов»язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст.1047 ЦК України). Новація боргу у позикове зобов»язання має відбуватись із дотримання ст.604 ЦК України, яка регулює особливості припинення зобов»язання за домовленістю сторін.

Відповідно до ст.604 ЦК України зобов»язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов»язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов»язання новим зобов»язанням між тими ж сторонами( новація). Новація припиняє додаткові зобов»язання пов»язані з первісним зобов»язанням, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки у судовому засіданні з пояснень позивача та представника вбачається, що суд має при розгляді справи розглядати лише невиконання зобов»язань за договором позики від 24.04.2005 року, з урахуванням заміни зобов»язання (новація), за розпискою від 11.07.2002 року, суд не бере до уваги та розгляду зобов»язання, яке виникло за розпискою між сторонами у справі від 11.07.2002 року,(первісне зобов»язання), оскільки вони замінені новим зобов»язанням між тими самими сторонами зазначеному у договорі позики від 24.04.2005 року.

Як встановлено у судовому засіданні із матеріалів справи та підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи ( а.с.168-170), договір позики був підписаний відповідачем у справі.

Як повідомив у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 ( а.с.130) про що надав суду свідчення у письмовому вигляді, то він зазначав, що у його присутності ОСОБА_2 передала в борг ОСОБА_3 11.07.2002 року гроші еквівалентні 12300 доларів США ( по курсу національного Банку України 67 000 грн. для інвестування у майно. 24.04.2005 року було переоформлено договір позики на вказану вище суму без врахування інфляції та трьох відсотків річних.

Як повідомив свідок ОСОБА_6 ( а.с.130) зазначав, що стверджує що ОСОБА_2 передала в борг ОСОБА_3 11.07.2002 року гроші еквівалентні 12300 доларів США ( по курсу національного Банку України 67 000 грн. для інвестування у майно. 24.04.2005 року було переоформлено договір позики на вказану вище суму без врахування інфляції та трьох відсотків річних.

Як встановлено у судовому засіданні та згідно змісту договору позики від 24.04.2005 року (а.с.7) не визначені умови щодо домовленості сторін договору позики, передбачені ст. 604 ЦК України, з яких би суд вважав, що відбулася саме заміна первісного зобов»язання, новим зобов»язанням, (новація) і у чому полягає заміна, а тому на думку не можна назвати новацією заміну первісного зобов»язання згідно розписки від 11.07.2002 року, новим зобов»язанням, передбаченим договором позики від 24.04.2005 року, а також не можна вважати, що договір позики від 24.04.2005 року є укладеним, оскільки гроші або інші речі, визначених родовими ознаками позивачем ОСОБА_2 не передавались ,а відповідачем ОСОБА_3 не отримувались.

Розглядаючи зустрічну позовну ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, позивач посилається на те, що відповідно до ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом на позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин необхідних повноважень.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому щлюбі, що підтверджено актовим записом про реєстрацію шлюбу ( а.с.99).

Із пояснень та доказів наданих позивачем у справі та її представником, в обґрунтування позовних вимог та зазначення, що ОСОБА_4 було відомо про запозичення її чоловіком ОСОБА_3 грошей за договором позики від 24.04.2005 року у позивача ОСОБА_2, не знайшло своїх підтверджень у ході розгляду справи та не підтверджується жодним доказом.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦПК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається із матеріалів справи на договорі позики від 24.04.2005 року відсутні будь-які згоди, розписки, або оформлені окремими документами, щодо згоди ОСОБА_4 та на оформлення договору позики із ОСОБА_2 грошей у розмірі 64 000 грн, еквівалентом 12.300 доларів США., а тому суд вважає, що такий договір може бути визнаний недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушення права власності у тому числі у порушення нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунки з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем у справі не доведено суду у чому полягають її моральні страждання, унаслідок чого вони були завдані, і яким чином правовідносини, які склалися між сторонами та їх наслідки за договором позики від 24.04.2005 року вплинули на її моральний стан та підлягають відшкодуванню у розмірі 580000грн., а тому суд вважає що моральна шкода відшкодуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 31,215, 369,604, 1046,1047,1053 ЦК України, ст. 65 СК України, ст.ст. 10, 11, 57-60,88, 208-208,212-215,224,228,294,295 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні основного позову ОСОБА_2 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати договір позики від 24 квітня 2005 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Святошинський районний суд, шляхом подачі заяви на апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня його проголошення та подачі апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня подачі заяви на апеляційне оскарження, або у порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: Т.О. Величко