Справа №2-24/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2010 року Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:

судді Рідник І.Ю.

при секретарі Данько Т.В.

за участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Комінтернівське Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення матеріальної і моральної шкоди,

встановив:

29.08.2005року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення на його користь в солідарному порядку матеріальної шкоди в розмірі 1752.09 грн. та моральної шкоди в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн., які були йому причинені злочином.

При розгляді справи позивач неодноразово уточнював розміри заподіяної йому, діями відповідачів, шкоди і остаточно просив стягнути на його користь матеріальну шкоду в розмірі 8700.00 грн. і моральну шкоду в розмірі 100000 (сто тисяч) грн.

В судовому засіданні в обґрунтування своїх вимог позивач послався на наступне.

01.08.2001 року приблизно о 03.00 години в підїзді будинку ДОС №49 біля квартири №17 в смт.Чорноморське Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_4 і ОСОБА_5 нанесли йому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, відкритого перелому костей носа, рублених ран мяких тканей обличчя, які, згідно висновку судово-медичного експерта, відносяться до тілесних ушкоджень середній степені тяжкості.

Відносно ОСОБА_4 і ОСОБА_5 органом досудового слідства Комінтернівського РО ГУМВС України в Одеської області 10.08.2001 року була порушена кримінальна справа за нанесення йому тілесних ушкоджень середній степені тяжкості. На досудовому слідстві він до звинувачених предявив позов про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1424.90 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

При розгляді справи в суді постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.08.2015 року кримінальна справа за звинуваченням ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за ст.122 ч.1 КК України була закрита на підставі п.4 ст.6 КПК України та ст.1 Закону України «Про амністію» від року, а цивільний позов був залишений без розгляду та розяснено його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства, у звязку з чим він скористався своїм правом і звернувся до суду з даним позовом.

Враховуючи те, що в період лікування він поніс матеріальні витрати та після перенесеної черепно-мозкової травми в нього погіршився стан здоровя, на підставі чого він вимушений постійно лікуватися, у звязку з чим витрачає велику суму грошей на придбання необхідних для лікування медичних препаратів, проходження комплексу діагностичних досліджень, прийняття платних оздоровчих процедур, а також з урахуванням витрат на поїздки до суду, він збільшив суму матеріальної шкоди і остаточно визначив її в розмірі 8700 грн.

Моральну шкоду визначає в розмірі 100000 грн., оскільки переніс фізичний біль, душевні страждання від перенесених подій, по теперішній час продовжує хворіти, вимушений був звільнитися зі служби, чим порушено його звичний уклад життя та життєві звязки.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_2, просив задовольнити уточнені позовні вимоги свого довірителя в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав повністю, оскільки вважає, що між ними та позивачем відбулася обоюдна бійка в якої ОСОБА_3 йому також наніс тілесні ушкодження, незважаючи на те, що він на тої час був ще неповнолітнім. Крім цього до нього судом у 2005 році була застосована амністія і справа провадженням закрита. На підставі зазначеного просив в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю, а справу розглянути за його відсутність.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав повністю та просив в його задоволенні відмовити посилаючись на те, що позивач, якій раніше був його тестем, сам спровокував бійку коли прийшов до нього в квартиру 1 серпня 2001 року біля 3-х часів ночі. Враховуючі те, що ОСОБА_3 поводив себе агресивно, наніс йому декілька ударів в обличчя, оскільки між ними існували неприязні стосунки, він запросив до себе свого молодшого брата ОСОБА_5, який, як він вважав, зможе врегулювати конфлікт мирним шляхом переговоривши замість нього з батьком дружини. Проте, ОСОБА_3, замість розмов, також почав наносити удари ОСОБА_5. Тілесні ушкодження вони причинили ОСОБА_3. коли захищалися від його ударів. Вони з братом та їх батьки теж писали заяву в міліцію на ОСОБА_3 Однак, оскільки вони з ОСОБА_5 не поїхали до експерта, в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3 по їх заявам було відмовлено. Спочатку органом досудового слідства відносно нього та ОСОБА_5 також виносилася постанова про відмову в порушенні кримінальної справи, оскільки експерт давав заключення про те, що ОСОБА_3 отримав легкі тілесні ушкодження, але він, будучи сам лікарем, добився того, щоб відносно них з братом порушили кримінальну справу та надав суду заключення експертів про отримання ним тілесних ушкоджень середній тяжкості. Якщо б йому було відомо на час звільнення його судом від кримінальної відповідальності за амністією про те, що це ні є реабілітуючою підставою, він би відмовився від її застосування, оскільки винним себе та брата в причинені ОСОБА_3 тілесних ушкоджень середній тяжкості не вважає, тому підстав для відшкодування матеріальної і моральної шкоди, на які претендує позивач не має.

Представник відповідача ОСОБА_4, адвокат ОСОБА_1, також просила в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю по тім підставам, що позивач не надав суду докази які підтверджують понесені ним матеріальні затрати на лікування та поїздки до суду. Навпаки, згідно довідки 411 центрального військового клінічного госпіталю південного оперативного командування МО України військовослужбовцю ОСОБА_3 за період з 01.08.2001 року по 31.12.2003 року платна медична допомога не надавалась і відповідні грошові кошти за надані йому медичні послуги до каси фінансового відділу госпіталю не надходили. Крім цього, виходячи з медичного висновку, на який посилається позивач, як на один із доказів своєї тривалої хвороби, у звязку з чим він залишив військову службу, вбачається, що захворювання набуто ним в період проходженням військової служби і ніякого відношення до отриманої травми у 2001 році не має. Не доведена позивачем, на її думку, і моральна шкода, оскільки він пішов на пенсію за вислугою років, продовжує працювати за фахом - лікарем тобто склад життя позивача не змінився.

Вислухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами.

Судом встановлено постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від l5.08.2005 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 і ОСОБА_4 А О за ч 1 ст 122 КК України провадженням закрито на підставі п.4 ст.6 КПК України та ст.ст.1,8,12 Закону України «Об амністії» від 31.05.2005 року. Позовну заяву потерпілого ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_4 А О. про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, залишено без розгляду. В апеляційному чи касаційному порядку справа не розглядалася.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 року амністія є повне або часткове звільнення від кримінальної відповідальності і покарання певної категорії осіб, винних у вчиненні злочинів. Згідно з ч.2 ст.5 зазначеного Закону амністія не звільняє від обвязку відшкодувати заподіяну злочином шкоду, покладеного на винну особу вироком чи рішенням суду.

Таким чином, виходячи із змісту вказаних статей, застосування амністії передбачає наявність вини особи в інкримінованому їй злочині і не є реабілітуючою підставою при її звільненні від кримінальної відповідальності. Крім того, відповідно до ч.3 ст.6 КПК України закриття кримінальної справи в наслідок амністії не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі провадження у справі продовжується в звичайному порядку.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи №1-15/2005, дослідженої в судовому засіданні (а.с. 314,315), ОСОБА_4 і ОСОБА_5 особисто звернулися до суду 15.08.2005 року із заявами про закриття кримінальної справи відносно них на підставі (відповідно) п.б ст.1 та п.а ст.1 Закону України «Об амністії» від 31.05.2005 року, зазначивши, що про наслідки застосування амністії попереджені тобто фактично визнали свою вину.

Відповідно до ст. 10 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою.

Аналогічні норми містяться й у п.7 постанови Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009 року, в якої зазначено, що відповідно до ч,4 ст.61 ЦПК України, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, цей вирок є для суду обовязковим лише в питаннях, чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони даною особою. Тому, розглядаючи позов про стягнення збитків, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача.

На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді

цивільної справи.

Враховуючи те, що по кримінальній справі за звинуваченням відповідачів в скоєнні за ст.122 ч.1 КК України замість вироку, за заявами обвинувачених ОСОБА_4 і ОСОБА_5 винесена постанова про звільнення їх від кримінальної відповідальності за амністією, обставини відносно того чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони саме цими особами, при розгляді судом позову потерпілого в порядку цивільного судочинства, доказуванню не підлягають, тоді як інші обставини, в даному випадку, розмір причиненої шкоди, підлягають доказуванню у загальному порядку.

Згідно ст.440 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що був чинним на час виникнення цивільних правовідносин, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу PCP.

Особи, які спільно заподіяли шкоду, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим /ст.45 УРСР/.

Як розяснено у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто неподільну шкоду взаємоповязаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими.

Позивач, в підтвердження розміру причиненої йому діями відповідачів матеріальної шкоди, надав суду виписки з виписних епікризів за час його перебування на стаціонарному лікуванні у 411 військовому госпіталі південного регіону за період з 01.08.2001 року по 03.02.2003 року з переліком медичних препаратів та лабораторних і інструментальних досліджень; виписки з виписних епікризів за час його перебування на стаціонарному лікуванні у обласній клінічній лікарні та на амбулаторному лікуванні починаючі з листопада 2004 року з переліком призначених йому медичних препаратів; довідку по кримінальній справі №1-15/2005 за звинуваченням ОСОБА_4, ОСОБА_5 за ст.122 ч.1 КК України з переліком дат судових засідань по даній справі, але доказів, щодо понесення ним матеріальних затрат на придбання вказаних в медичних документах препаратів або оплати відповідних послуг, він суду не надав.

Крім цього, ствердження позивача про понесені ним матеріальні затрати при лікуванні у 411 військово-медичному клінічному центрі південного регіону, взагалі спростовуються довідкою медичної установи від 22.01.2009 року згідно якої, військовослужбовцю ОСОБА_3 за період з 01.08.2001 року по 31.12.2003 року платна медична допомога 411 ЦВКГ ПОК MO України не надавалась та, відповідно, грошові кошти за надані йому медичні послуги до каси фінансового відділу госпіталю не надходили, у тому числі і за перерахуванням /а.с.129/.

Не підтверджені документально позивачем також і розрахунки його затрат на дорогу в судові засідання.

Як передбачено ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В процесі розгляду справи судом, на підставі ст.10 ЦПК України, були розяснені позивачу його права й обовязки щодо надання доказів стосовно розміру матеріальних затрат та надавалася можливість щодо надання ним належних доказів у підтвердження причиненої йому матеріальної шкоди та наявності причинного звязку між травмою, отриманою першого серпня 2001 року та продовженням лікування по теперішній час, необхідністю прийому відповідних лікарських препаратів, погіршення стану здоровя, у звязку з чим він вимушений був залишити службу.

В підтвердження того, що він залишив військову службу у звязку з погіршення станс здоров'я, позивач посилається на довідку військово-лікарської комісії 411 ЦВКГ від 03.10.2002 року.

Проте, згідно даної довідки щодо придатності майора м/с А0666 ОСОБА_3 до військової служби, комісія прийшла до висновку, що виявлені у військовослужбовця захворювання, повязані з проходженням військової служби. Тому, на підставі ст.ст.78в, 36в, 39в, 71в гр.ІІІ наказів МОУ №2-94р. та №207-99р, ОСОБА_3 був визнаний обмежено придатним до військової служби /ас.9/.

Інших доказів позивач не надав та від проведення комплексної судово-медичної експертизи відмовився, у звязку з чим судом була надана оцінка доказам, які відповідають вимогам цивільного судочинства про їх належність та допустимість.

Враховуючи те. що позивачем не були надані суду належні докази в підтвердження матеріальної шкоди, суд в даної частині в позові відмовляє.

Згідно зі ст.440-1 ЦПК УРСР (в редакції 1963 року), моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду. якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Як зазначив Верховний Суд України в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, відповідно до загальних підстави цивільно-правової відповідальності обов'язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи те, що протиправними діями відповідачів 01.08.2001 року ОСОБА_3 були заподіяні тілесні ушкодження середній тяжкості, суд дійшов до висновку, що спільними діями відповідачів позивачеві заподіяно моральну шкоду в звязку з тим, що він переніс моральні та фізичні страждання.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи характер та обсяг фізичних і душевних страждань, які зазнав позивач, його вік, стан здоровя, характер ушкоджень, ступеня вини відповідачів у заподіяні цієї шкоди, а також принцип розумності і справедливості, вважає, що сума моральної шкоди повинна бути стягнута з відповідачів в розмірі 4000 гривень солідарно.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» позивачі за позовами про відшкодування шкоди, завданої злочином, звільняються від сплати судового збору.

Згідно п.3 ч.3 ст.81 ЦПК України не підлягають оплаті при зверненні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1258, в редакції постанови КМУ від 05.08.2009 року №825, сума витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи визначена в розмірі 15.00 гривень.

На підставі того, що позов задоволено частково, позивача за даною категорією справ звільнено від сплати судових витрат, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи покладаються на відповідачів.

На підставі ст.ст.440, 440-1 УРСР та керуючись постановою КМУ від 21.12.2005 року №1258, ст. ст. 10, 81,88. 209,212,213,215 ЦПК України, суд-

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 и ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 причинену моральну шкоду в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 15.00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до 16.04.2010 року до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.

Суддя: