Справа №22-ц-4812 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Сибільової Л.О.,

суддів - Дубровної В.В., Лузан Л.В.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 03 листопада 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 03 листопада 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у звязку з його необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені та невірно застосовані норми матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що з 08 листопада 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі. Рішенням Сумського районного суду від 04 грудня 2009 року шлюб між ними був розірваний. Спільних дітей сторони не мають.

07 жовтня 2004 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,82 кв.м, житловою 19,2 кв.м, за 21200 грн., які за офіційним курсом Національного банку України були еквівалентні 4000 доларів США (а.с. 5).

За даними КП «Сумське МБТІ», 07.10.2004 р. було прийняте рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ( ас.7).

07 жовтня 2004 року був укладений кредитний договір, відповідно до якого АКБСР «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_2 кредит в сумі 2800 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості до 06 жовтня 2011 року.

Звертаючись до суду з позовом і посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між ним і відповідачкою стали виникати сварки, спільно користуватись квартирою стало неможливо, ОСОБА_2 просив суд провести розподіл майна подружжя, виділивши йому у власність квартиру АДРЕСА_1, стягнувши з нього на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 2000$ .

При цьому ОСОБА_2 посилався на те, що під час перебування з відповідачкою у шлюбі ними була куплена названа квартира за 21200 грн., які були еквівалентні 4000$, для придбання якої ними був взятий кредит в СОФ АКБ «Укрсоцбанк» на 4000$.

Крім того, позивач посилався на те, що його батько, ОСОБА_4, 05 жовтня 2006 року подарував йому 2000$ на погашення боргу по кредитному договору, що підтверджується договором дарування грошей. Подаровані кошти були внесені в кредитну установу, після цього з квартири була знята заборона на її відчуження у зв'язку з погашенням кредиту.

Позивач зазначав, що в названій квартирі проживає він і відповідачка. Посилався на те, що спірна квартира є спільним майном подружжя, як куплена під час шлюбу, але у зв'язку з тим, що разом з відповідачкою він сплатив за цю квартиру тільки половину її вартості, а другу половину її вартості він сплатив за особисті кошти, отримані за договором дарування, тому вважав, що йому в цій квартирі належить 3/4 частини, а відповідачці - 1 /4 частина.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що частки сторін у спірній квартирі є рівними, та що позовні вимоги про проведення розподілу майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на спірну квартиру із стягненням з нього на користь ОСОБА_3 грошової компенсації в розмірі 2000$ не підлягають задоволенню, оскільки такий розподіл майна подружжя буде суперечити положенням ч.4 ст.71 СК України.

Колегія суддів вважає, що встановлені судом обставини не в повній мірі відповідають матеріалам справи та поясненням сторін, окремі висновки суду зроблені у звязку з невірним застосуванням норм матеріального права та за межами заявлених позовних вимог. У звязку з цим колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За чч.1, 4, 5 ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до розяснень, даних в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що квартира АДРЕСА_2 з часу реєстрації договору купівлі-продажу стала спільною сумісною власністю подружжя Павленко, тобто сторін у справі.

Колегія суддів виходить з того, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у праві власності на квартиру є рівними, так як інше не було визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2006 року був укладений, з його нотаріальним посвідченням, договір дарування грошей, відповідно до якого ОСОБА_4, який є батьком позивача, подарував позивачу, ОСОБА_2, грошову суму у розмірі 10100 грн., які були еквівалентні 2000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Як зазначено у цьому договорі, названа сума подарована на погашення ОСОБА_2 боргу по кредитному договору за придбану квартиру № 1 в буд. 41 в с.Червоне, а в п.8 названого договору вказано про те, що « право власності у Обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдаровуваний свідчить, що він дарунок приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення» (а.с. 12).

Саме на наявність цього договору посилався позивач як на підставу для відступлення від рівності часток подружжя у праві власності на спірну квартиру.

Відповідно до п.п. 23, 24 названої постанови Пленуму Верховного Суду України від від 21 грудня 2007 року N 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

З огляду на викладені розяснення, колегія суддів виходить з того, що у результаті придбання подружжям квартири в кредит боргові зобовязання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

У звязку з цим колегія суддів вважає, що при вирішенні спору про розмір часток сторін у праві власності на квартиру та вирішенні позову у даній справі про розподіл квартири шляхом визнання права власності за позивачем та стягненням з нього грошової компенсації на користь відповідачки, не мають вирішального значення доводи позивача про те, яким чином подружжя розраховувались з Банком за зобовязаннями, які випливають з кредитного договору, а висновки суду з цього приводу, викладені у рішенні, є зайвими, так як зроблені з порушенням положень ч.1 ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За викладених обставин колегія суддів вважає зайвими висновки суду про те, що позивач не надав суду підтверджуючих документів, що подаровані йому батьком гроші за договором від 05 жовтня 2006 року були використані саме на погашення кредиту за квартиру, а не на інші потреби.

До того ж такий висновок суду не у повній мірі узгоджується з матеріалами справи та поясненнями сторін. Зокрема, у своїх запереченням на позовну заяву та поясненнях в суді апеляційної інстанції відповідачка зазначала про те, що на початку жовтня 2006 року позивач сказав їй про те, що його батьки дають їм 2000 доларів США, щоб вони достроково погасили кредит. Вона не заперечувала проти укладення договору дарування, так як вважала, що вказані кошти після їх отримання в дарунок чоловік мав використати і використав в інтересах їх сім'ї, вніс до банку для погашення взятого ними кредиту, тобто ці кошти були внесені ним до єдиного на той час сімейного бюджету. За таких обставин був погашений кредит (ас.20-21).

Крім того висновки суду про те, що «договір дарування позивачу грошових коштів був вчинений в інтересах сім'ї» з посиланням при цьому на положення ч.3 ст. 61 СК України, колегія суддів вважає помилковим, так як вони ґрунтуються на невірному застосуванні норм матеріального права, зокрема, суперечать самій суті договору дарування, викладеному у ст.717 ЦК України.

Оскільки при постановленні рішення суд першої інстанції дав оцінку обставинам погашення заборгованості за кредитним договором, що не є предметом спору у даній справі і знаходяться поза межами заявленого у даній справі позову, в той же час ці обставини можуть бути предметом спору у іншій цивільній справі про поділ іншого майна подружжя, а не квартири, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

При ухваленні нового рішення, як зазначалось вище, колегія суддів виходить з того, що квартира АДРЕСА_2 з часу реєстрації договору купівлі-продажу стала спільною сумісною власністю сторін у справі та що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у праві власності на неї є рівними.

За висновком судово будівельно-технічної експертизи від 25 червня 2010 року ринкова вартість названої квартири станом на 17 червня 2010 р. складала 96250 грн. Таким чином під час розгляду справи було встановлено, що дійсна (ринкова) вартість належної відповідачці ? частки в квартирі складає 48125 грн. (а.с. 85-96).

При вирішенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірну квартиру із стягненням з нього на користь ОСОБА_3 грошової компенсації в розмірі 2000 дол. США, суд першої інстанції виходить як з положень ч.4 ст.71 СК України та ст. 365 ЦК України, так і з того, що позивач погоджується сплатити відповідачці тільки 2000 дол. США (тобто 24 063 грн.), про що він зазначає у апеляційній скарзі та пояснив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, в той же час вартість частки відповідачки у спірному майні складає 48125 грн.

Колегія суддів також враховує ту обставину, що спірна квартири придбавалась, у тому числі, і для задоволення житлових потреб відповідачки ОСОБА_3 та що її доводи про те, що іншого житла вона не має, заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що при приватизації трикімнатної квартири АДРЕСА_3, про яку йде мова в апеляційній скарзі, відповідачка отримала у власність тільки 1/5 її частку (ас.53-56, 117-119). Посилаючись на відсутність можливості проживати в названій квартирі, ОСОБА_3 зазначає про те, що в цій квартирі проживають чотири особи, а саме : її мати, її донька, брат Олександр, який є інвалідом П групи, брат Сергій, який має 2 категорію учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 році ( ас.53, 54).

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачка пояснила, що її спільне проживання з відповідачем у спірній квартирі можливе, особливо у тому разі, якщо у їх взаємовідносини не втручаються батьки відповідача.

У звязку з вищенаведеним колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у звязку з їх необгрунтованістю.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, пп.2, 3, 4 ч.1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 03 листопада 2010 року у даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у звязку з їх необгрунтованістю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -