Бердянський міськрайонний суд Запорізької області
РІШЕННЯ

іменем України

03 березня 2010 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Парій О.В.

при секретарі - Мирошниченко Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Бердянського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності на частину квартири, третя особа ОСОБА_4 державна нотаріальна контора та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю одного з подружжя, третя особа ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати заповіт, посвідчений 02 серпня 2005 року державним нотаріусом ОСОБА_4 державної нотаріальної контори, частково недійсним у відношенні 1/2 частки квартири № 8 в будинку № 14 Військового містечка-2 в м.Бердянськ. Просить, також, визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, як за співвласником у праві спільної часткової власності подружжя.

ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати квартиру № 8 в будинку № 14 у Військовому містечку-2 в М.ОСОБА_4 власністю ОСОБА_5.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні від 24.07.07 року та представники позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судових засіданнях заявлені вимоги підтримали. Зустрічний позов ОСОБА_2 не визнали. Зазначили, що ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 03 березня 1993 року. В грудні 1996 року вони придбали квартиру № 8 в будинку № 14 у Військовому містечку-2 в М.ОСОБА_4. Шлюб було розірвано 02 липня 2002 року. ОСОБА_5 помер 24 листопада 2005 року. В травні 2006 року їй стало відомо від родичів колишнього чоловіка про те, що після його смерті залишився заповіт, відповідно до якого він заповідав ОСОБА_2 зазначену квартиру. Вважають, що ОСОБА_5 не мав права заповідати цілу квартиру, а тільки її 1/2 частину, оскільки вона придбана подружжям за період шлюбу та є спільною сумісною власністю. Вважає, що ОСОБА_1 як дружина має право на 1/2 частину. Зазначили, що строк звернення до суду не сплив, оскільки перебіг строку повинен рахуватися від дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вважають, що право власності ОСОБА_1 на її частку квартири було порушено тільки після смерті ОСОБА_5 його діями по складанню і залишенню заповіту. Про порушення свого права стало відомо в травні 2006 року, коли від родичів ОСОБА_5 дізналася про зміст заповіту. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 підтримувала з ним нормальні відносини та продовжувала з ним спілкуватися, мала змогу повернутися в квартиру у будь-який момент до смерті колишнього чоловіка, проте не бажала цього робити з причини зловживання ним спиртними напоями. Не заперечувала проти проживання ОСОБА_5 в даній квартирі, оскільки йому не було де жити, в зв'язку з цим за його життя не бажала продавати квартиру з метою отримання вартості своєї частки. Вважала що з часом за взаємної згоди вони знайдуть спільний варіант розділу квартири, оскільки ОСОБА_5 говорив про те, що проведе виплату вартості 1/2 частини квартири, коли заробить гроші.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 заявлений позов не визнали. Заявлений зустрічний позов підтримали. Зазначили, що спірна квартира придбана ОСОБА_5 після фактичного розпаду сім'ї та за його особисті кошти. ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_9 належала квартира № 124 в будинку № 5 по бул.ОСОБА_10 в м.Бердянськ. Зазначена квартира була продана влітку 1996 року та кошти від її продажу було розділено в рівних частках. За свою частку коштів в розмірі 3500 доларів США ОСОБА_5 04 грудня 1996 року придбав квартиру № 8 в будинку № 14 у Військовому містечку-2 в М.ОСОБА_4, а ОСОБА_3 та ОСОБА_11 за свої частки коштів придбали собі квартиру АДРЕСА_1 в М.ОСОБА_4. Вважають, що спірна квартира придбана ОСОБА_5 після фактичного припинення шлюбу з ОСОБА_1 оскільки вона при пред'явленні позову про розірвання шлюбу в 2002 році не ставила питання про поділ квартири як спільного майна. Зазначили, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом, оскільки зазначений строк необхідно рахувати з дати фактичного розірвання шлюбу в органах РАГС, а саме з 02.07.02 року. В судовому рішенні про розірвання шлюбу зазначено про фактичне припинення шлюбних відносин з 1999 року. В спірній квартирі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не проживали та спільного господарства в цей період не вели, спільного бюджету в цей час не було, в квартирі вона зареєстрована не була та участі в оплаті комунальних платежів не приймала. До суду з позовом про розділ квартири він не звертався, оскільки вважав, що спірна квартира придбана за особисті кошти та є його власністю.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_12 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала. В задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 просить відмовити. Зазначила, що ОСОБА_5 був сином ОСОБА_13 та її братом. Спірна квартира придбана за період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та за спільні кошти. Квартиру знайшли за об'явою в газеті. До нотаріальної контори для оформлення угоди з придбання квартири їздили ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_9. До придбання квартири подружжя проживало у ОСОБА_6 - батьків ОСОБА_1 з серпня по грудень 2006 року. Для придбання квартири грошей не хватало, кошти в розмір 1000 доларів США позичили. Питання про розділ майна після розлучення між ОСОБА_1 не стояло. Відношення вони підтримували і після розлучення. ОСОБА_5 не працював, у нього грошей не було. Він казав, що 1/2 частину вартості квартири сплатить ОСОБА_1. Зазначила, що брат помер у віці 40 років, питання про заповіт ніколи не піднімалося.

Аналізуючи докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст. 9-11, 22-24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення правовідносин, майно, що придбане подружжям підчас шлюбу, є їхньою загальною спільною власністю. Майно, що належало кожному з подружжя до вступу в шлюб, а також отримане ним підчас шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. В разі розділу майна, що є загальною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Для вимог про розділ майна, що є загальною власністю розведеного подружжя встановлюється трирічний строк позовної давності. Позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства. Строк позовної давності обчислюється з дня, коли особа взнала, або повинна була взнати про порушення свого права.

Відповідно до ст.ст. 20, 57, 60, 61, 68, 70, 72 Сімейного Кодексу України, який діє на час розгляду справи, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, 1257 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою нездійснення правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Заповіт, складений особою, яка не мала права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позов заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недісність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Відповідно до ст.ст. 71, 74, 75, 80 ЦК УРСР (1963 рік) загальний строк для захисту права за позовом особи, права якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимоги про захист порушеного права приймаються до розгляду судом незалежно від спливу строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяв сторін. Сплив строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст.ст. 257, 260, 261, 267 ЦК України (2003 рік) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали шлюб 03 березня 1993 року. Рішення про розірвання шлюбу ухвалено Бердянським міським судом 10 травня 2002 року. Розірвання шлюбу в органах РАГС проведено 02 липня 2002 року. Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб, рішенням Бердянського міського суду та свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Квартира № 8 в будинку № 14 у Військовому містечку-2 в м.Бердянську зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі угоди купівлі-продажу, посвідченої ОСОБА_4 державною нотаріальною конторою 04 грудня 1996 року (реєстр. № 1-2607).

Зазначене підтверджується довідкою Бердянського КПТІ від 14 квітня 2006 року № 103, угодою купівлі-продажу від 04 грудня 1996 року (реєстр. № 1-2607), реєстраційним написом на документі на право особистої власності від 19 грудня 1996 року (р-11557).

Відповідно до заповіту, посвідченого 02 серпня 2005 року нотаріусом ОСОБА_4 державної нотаріальної контори (реєстр. № 1-333), ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати, та на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно листа ОСОБА_4 державної нотаріальної контори від 03.11.08 року № 8993/-15 після померлого 24.11.05 року ОСОБА_5 до нотконтори звернулися 09.12.05 року ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини за заповітом та 12.04.06 року ОСОБА_12, сестра померлого, з заявою про прийняття спадщини за законом. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_14, яка працювала разом з ОСОБА_1 1990 року, вона знала сім'ю ОСОБА_1. Відомо, що квартиру вони придбали через 2-3 роки після одруження. ОСОБА_1 після роботи їздила додому до Військового містечка. Після розлучення ОСОБА_1 вона про розділ квартири не чула.

Свідок ОСОБА_15 показала, що вона працювала разом з ОСОБА_1 в перукарні. Відомо, що одружилися вони в 1993 році, квартиру придбали в 1996 році. ОСОБА_1 проживала у Військовому містечку.

Згідно показів свідка ОСОБА_16 вона знає ОСОБА_1. Відомо, що після розлучення ОСОБА_1 питання про розділ квартири не піднімалося.

Відповідно до показів ОСОБА_17, допитаної в якості свідка, ОСОБА_1 позичала кошти в розмірі 1000 доларів США для придбання квартири.

Свідок ОСОБА_18 показала, що батьки як ОСОБА_5 так і ОСОБА_1 допомагали у придбанні квартири та проведенні її ремонту.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_19 1.1., вона проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 у Військовому містечку-2 в м.Бердянськ з 2002 року. Познайомилася з ОСОБА_1, бачила її, спілкувалися як сусіди.

Згідно показів свідка ОСОБА_20, яка є членом комітету мікрорайону та старшою будинку № 14, ОСОБА_1 проживала в будинку, бачила її, коли вигулювали собаку.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_21, вона є жителькою будинку № 14 у Військовому містечку. ОСОБА_1 знає як сусідку, разом вигулювали собаку. З 1997-1998 р.р. бачила її протягом двох років. Після уїзду ОСОБА_1 ОСОБА_5 проживав один.

Згідно показів свідка ОСОБА_22 вона знала ОСОБА_5 з 1990 року. В Військовому містечку бачила його з 1997 року. Він розповідав, що був одружений та розлучився. В квартирі була кілька разів в 2001 та 2004 роках. ОСОБА_1 в квартирі не бачила.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 показала, що є жителькою Військового містечка. ОСОБА_5 знала з 1997-98 р.р.. Він розповідав, що проживає один. Дружину його не бачила. Коли він був хворий, за ним доглядала ОСОБА_2. ОСОБА_5 казав, що бажає зробити заповіт на ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_23 показав, що ОСОБА_5 знав з часу, коли той поселився в квартирі у Військовому містечку, були сусідами. Часто заходив до нього в гості. Речей ОСОБА_1 в квартирі не бачив. Останнім часом часто бачив в квартирі ОСОБА_2.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_24, яка є жителькою Військового містечка, ОСОБА_5 вона знала з 1988 року. В 1995 році він зустрічався з її подругою. Бачила його взимку, він розповідав, що у його батьків 4-кімнатна квартира, яку вони бажають обміняти та придбати йому квартиру. Бачила його в 1996-97 р.р. з ОСОБА_2 на ринку. ОСОБА_1 не бачила.

Згідно показів свідка ОСОБА_25, вона знала ОСОБА_26 та проживала з ним в квартирі № 8 будинку № 14 у Військовому містечку. Він бажав продати квартиру за 3500 доларів США. Знає, що продав за 3100-3200 доларів США ОСОБА_5. Вона їздила разом з ОСОБА_26 та ОСОБА_5 до нотаріуса. Після продажу квартири, звільнили її протягом тижня.

Відповідно до матеріалів цивільної справи № 2-5685/2002 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, позовна заява подана ОСОБА_1 29 квітня 2002 року. Рішенням суду від 10 травня 2002 року встановлено, що причиною розірвання шлюбу є зловживання ОСОБА_5 спиртними напоями, існування між подружжям сварок на побутовому грунті. Встановлено, що сумісне проживання припинено в серпні 1999 року та з тих пір ніяких відносин не підтримують.

Суд приходить до висновку, що квартира № 8 в будинку № 14 у Військовому містечку-2 в ОСОБА_4 придбана за час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_1. Зазначена квартира не належала кожному з подружжя до вступу в шлюб, а також не отримана ними підчас шлюбу в дар або в порядку спадкування. Отже, зазначена квартира є загальною спільною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та їх частки визнаються рівними. Доводи ОСОБА_2 та її представника про те, що вказана квартира придбана саме за кошти, належні ОСОБА_5 від продажу 1/3 належної йому частини квартири № 124 в будинку № 5 по бул.ОСОБА_10 в М.ОСОБА_4, суд не приймає до уваги, оскільки це є тільки припущенням сторони. Доказів в підтвердження зазначеної обставини суду не надано. Заяв про складнощі щодо отримання доказів та клопотання про витребування зазначених доказів в порядку ст. 137 ЦПК України не заявлено. Отже, ОСОБА_5, виконуючи заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті міг розпорядитися тільки 1/2 частиною спірної квартири.

Виходячи з викладеного, заповіт, складений ОСОБА_5 02.08.05 року підлягає визнанню частково недійсним в частині розпорядження 1/2 частиною квартири № 8 в будинку № 14 у Військовому містечку в М.ОСОБА_4 на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203, ст. 1257 ЦК України (2003 рік). Враховуючи зазначене, зустрічні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Суд вважає, що строк звернення ОСОБА_1 до суду не пропущений, оскільки про існування заповіту та порушення свого права вона узнала в травні 2006 року зі слів сестри ОСОБА_5 - ОСОБА_12, яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в квітні 2006 року. Позов ОСОБА_1 до суду заявлений 10 серпня 2008 року, а саме в межах встановленого трирічного строку.

Керуючись ст.ст. 3-6, 11, 27, 31, 57-64, 131, 137, 88, 212-215, 223-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 71, 74, 75, 80 ЦК УРСР (1963 рік), ст.ст. 203, 215, 257, 260, 261, 267, 1257 ЦК України (2003 рік), ст.ст.9-11, 22-24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст.20, 57, 60, 61, 68, 70, 72 Сімейного Кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Заповіт, складений ОСОБА_5, та посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_4 державної нотаріальної контори ОСОБА_27 02 серпня 2005 року, реєстр. № 1-333, визнати недійсним в частині 1/2 частини квартири № 8 в будинку № 14 у Військовому містечку-2 в М.ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири № 8 в будинку № 14 у Військовому містечку-2 в М.ОСОБА_4.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Заява про апеляційне оскарження рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подачи заяви про апеляційне оскарження.

Суддя О.В. Парій