Деснянський районний суд міста Києва
Справа № 2-322 2010 рік РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 19 лютого 2010 року Деснянський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді ЛІСОВСЬКОЇ О.В. при секретарі - Олійник Т.Г., Пархоменко Л.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права користування жилим приміщенням, - ВСТАНОВИВ: Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 60 по вул. Жукова, 15/13 в м. Києві, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 30.08.1985 року по даний час. З 1986 року по даний час вона разом з чоловіком та їх сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у вказаній квартирі, бере участь у витратах по утриманню квартири, виконує інші зобов"язання, що випливають з договору найму житлового приміщення. Її чоловік ніколи не заперечував проти її реєстрації у вказаній квартирі, але вона не придавала цьому особливого значення. Останні роки їх відносини погіршились і чоловік почав виганяти її з квартири, у зв"язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, просить визнати за нею право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 60 по вул. Жукова, 15/13 в м. Києві. В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала свої позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, визнати за нею право користування квартирою № 60 по вул. Жукова, 15/13 в м. Києві. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги та пояснення позивачки повністю підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що вони з позивачкою на даний час розлучені, а тому проживати в одній квартирі не можуть. Також зазначив, що позивачка має у власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Крім того, він ніколи не виганяв її з спірної квартири. На підставі викладеного просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав пояснення відповідача, заперечував проти задоволення позову, оскільки він суперечить діючому законодавству, просив в його задоволенні відмовити. Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є трикімнатна квартира АДРЕСА_2. Дана квартира була отримана ОСОБА_5 (батьком відповідача) в 1967 році, згідно ордеру (а.с.32), на сім"ю з 5 осіб (ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_6, син ОСОБА_2, дочка ОСОБА_7, мати ОСОБА_8Д.). Квартира складається з трьох кімнат, загальною житловою площею 41, 00 кв.м. На даний час в квартирі зареєстровано дві особи: відповідач ОСОБА_2 та син сторін третя особа по справі ОСОБА_3, що підтверджується довідкою форми № 3 (а.с.31). В квартирі на даний час проживають троє осіб позивачка, відповідач та їх син третя особа по справі. Наймачем квартири є відповідач ОСОБА_2 30.08.1985 року між сторонами по справі був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.9). 12.02.1986 року у сторін народився син ОСОБА_3 третя особа по справі. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2009 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.51). Позивачка ОСОБА_1 в своїх позовних вимогах просить суд визнати за нею право користування вказаною квартирою, мотивуючи це тим, що вона постійно проживає в даній квартирі з 1986 року разом з чоловіком наймачем квартири, оскільки перебували в зареєстрованому шлюбі. Оскільки на даний час відповідач заперечує щодо її проживання в спірній квартирі, вона вимушена звернутися до суду. Судом встановлено, що, дійсно, позивачка з 1986 року постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, користується нею, приймає участь у сплаті квартплати та комунальних послуг, вела спільне господарство з наймачем квартири відповідачем ОСОБА_2, з яким з 1985 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, приймала участь у проведенні ремонтних робіт та інших витратах, пов"язаних з утримання спірної квартири. Дані факти знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а саме, були підтверджені свідками ОСОБА_9, ОСОБА_10, які підтвердили повністю пояснення позивачки по справі, а також вищевикладені факти не заперечувалися самим відповідачем. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім′ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім′ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім′ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім′ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України, вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з′ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім′ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім′ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз′яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім′ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак, відсутність письмової згоди членів сім′ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до Правових позицій Верховного Суду України (розділ "Житлове право" оскільки за змістом ст. 64, 65 ЖК України наймач і члени сім"ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім"ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. За змістом ст. 65 ЖК України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім"ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Як встановлено при розгляді справи, позивачка ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 28.02.2008 року (а.с.48). Таким чином, позивачка протягом тривалого часу і до цього дня зберігає за собою право користування вищевказаною квартирою № 89 по вул. Жукова, 15/13 в м. Києві, що унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права користування квартирою № 60 по вул. Жукова, 15/13 в м. Києві, а тому в задоволенні позову повинно бути відмовлено. Посилання позивачки на те, що в квартирі № 89 вона не може проживати через те, що в квартирі проживає її брат з сім"єю, суд до уваги не приймає, оскільки вони є безпідставними та такими, що суперечать вимогам діючого законодавства. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необгрунтованими, такими, що не відповідають вимогам закону, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено. На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 65 ЖК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України, Правовими позиціями Верховного Суду України, - ВИРІШИВ: В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення, або протягом 20 днів з дня подачі заяви про апеляційне оскарження, яка подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Головуючий: