19.05.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року травня місяця «19» дня колегія судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого - Семиженка Г.В.

Суддів - Лісової Г. Є., Прокопчук Л.П.

при секретарі - Борисовій О .В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Цюрупинського районного суду від 21 січня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування та свідоцтва про право власності на будинок і рішення сільської ради недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

10 вересня 2009 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 грудня 1998 року померла її сестра ОСОБА_3, яка мала у власності житловий будинок №44 по вул.Пролетарській в с.В.Копані Цюрупинського району.

У вказаному будинку проживає її дочка, доглядає за ним.

Лише у 2008 році вона дізналася, що будинок був подарований її сестрою відповідачу ОСОБА_2 відповідно до договору дарування, посвідченого Великокопанівською сільською радою 04 липня 1975 року.

На підставі цього договору сільська рада своїм рішенням №52 від 30 травня 2007 року видала ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на спірний будинок.

Вважає договір дарування та рішення сільської ради недійсними, оскільки на час посвідчення договору відповідач був неповнолітнім і не мав права без згоди батьків підписувати договір та приймати у дар будинок.

Крім того, дарувальниця була неосвіченою, але на договорі відсутній запис про це, як і запис про прізвище особи, яка посвідчила договір.

Нотаріально договір не посвідчений та не був зареєстрований у БТІ.

Просила визнати договір дарування будинку №56 по вул.Пролетарській в с.Великі Копані, посвідчений 04 липня 1975 року Великокопанівською сільською радою та рішення Великокопанівської сільської ради №52 від ЗО травня 2007 року і видане на його підставі свідоцтво про право власності на цей житловий будинок від 11 червня 2007 року недійсними, а також стягнути на її користь судові витрати.

Рішенням Цюрупинського районного суду від 21 січня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права, просила його скасувати, а справу направити на новий розгляд.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав письмові заперечення.

Свої заперечення на апеляційну скаргу також подала Великокопанівська сільська рада.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, ОСОБА_2 просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 04 липня 1975 року ОСОБА_3 подарувала належний їй на праві власності житловий будинок №36 (нині 56) по вул.Пролетарській в с.Великі Копані згідно з договором дарування, посвідченого Великокопанівською сільської радою і зареєстрованого в книзі для запису нотаріальних дій за №178.

На час укладення договору обдарований ОСОБА_2 був тринадцятирічним.

26 грудня 1998 року ОСОБА_4 померла.

Рішенням виконавчого комітету Великокопанівської сільської ради №52 від 30 травня 2007 року ОСОБА_2 дозволено видати свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок взамін договору дарування і вказане свідоцтво він отримав та зареєстрував в бюро технічної інвентаризації 11 червня 2007 року.

Оскільки позивачкою ОСОБА_1 поставлено питання про визнання недійсним договору дарування від 04 липня 1975 року, то суд першої , інстанції підставно застосував до цих правовідносин положення Цивільного Кодексу в редакції 1963 року.

Відповідно до ч.1 ст.51 цього кодексу недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг 15 років, крім дрібних побутових угод.

Обґрунтовано також суд послався і на роз'яснення, дані у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», що діяла на той час, а тому прийшов до правильного висновку про те, що вимоги про визнання недійсним договору дарування, вчиненого особою, яка не досягла 15 років можуть бути заявлені як батьками (усиновителями), опікунами неповнолітнього, який не досягнув п'ятнадцяти років, і особи, визнаної недієздатною, так і дієздатним учасником угоди.

Оскільки позивачка не відноситься до таких осіб, то правильним є висновок про відсутність у неї права звертатися до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Крім того, посилаючись на те, що вона є рідною сестрою ОСОБА_3, ОСОБА_1 не надала будь-яких доказів, які б це підтверджували.

З огляду на вищезазначене колегія судців вважає, що позивачці слід відмовити у задоволенні позову за безпідставністю заявлених вимог, а не у зв'язку з пропуском строку для звернення до суду.

Як у ст.76 ЦК України в редакції 1963 року, так і у ст.261 ЦК України передбачається, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася (дізналася) або повинна була довідатися (дізнатися) про порушення свого права.

Позивачка в позовній заяві та в судовому засіданні зазначала, що про наявність договору дарування дізналася лише після отримання копії договору тобто у червні 2009 року (а.с.6).

Її пояснення заслуговують на увагу, оскільки у спірному будинку проживала вона, а на даний час проживає її дочка, відповідач же не користується своєю власністю з 1975 року.

Тому висновок суду про порушення позивачкою строку на звернення до суду за захистом свого права є безпідставним.

За таких обставин колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення підлягає зміні з зазначенням про те, що у позові ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, а не у зв'язку з порушенням строку позовної давності.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то на думку колегії вони є такими, що висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути прийнятими до уваги апеляційним судом.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Цюрупинського районного суду від 21 січня 2010 року змінити і вважати, що ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову не у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а за безпідставністю заявлених вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий:

Судді: