Апеляційний суд Хмельницької області
№22ц-5747
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2010 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Баса О.Г.,

суддів: Карпусь С.А., Варвус Ю.Д.

при секретарі: Товкан І.І.

з участю: ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника ПАТ КБ „Приватбанк, представника УНБ України в Хмельницькій області

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 22ц-5747 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 28 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк, третя особа управління Національного банку України в Хмельницькій області, про визнання недійсним кредитно-заставного договору.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників розгляду, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

У березні 2010 року позивачзвернувся до суду з вказаним позовом і зазначав, що 24 липня 2008 року між ним та ПАТ КБ „ПриватБанк було укладено кредитно-заставний договір, за яким він отримав 9895,76 доларів США під 15,00 % річних строком до 23.07.2013 року. Усі розрахунки за користування кредитом проводились також в доларах США. За період з 27.08.2008 року по 24.02.2010 року ним сплачено Банку 4920 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань в заставу було передано автомобіль ВАЗ 21114, 2008 року випуску. Посилаючись на те, що умови кредитного договору суперечать вимогам законодавства, оскільки зобовязання, обумовлені в договорі, виражені в іноземній валюті, позивач просив визнати недійсним кредитно-заставний договір № НМІВАКІ17730342 від 24 липня 2008 року, укладений між ним та Банком.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 28 жовтня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права. Вказує, що кредитний договір не відповідає вимогам законодавства, його умови є несправедливими, а для здійснення розрахунків за договором Банку необхідна індивідуальна ліцензія.

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_3 Справа № 22ц-5747

Доповідач: Карпусь С.А. Категорія №19,27

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 липня 2008 року між позивачем і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № НМІВАКІ17730342, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в сумі 9895,76 доларів США на строк до 23 липня 2013 року зі сплатою 15% річних з метою придбання автомобіля. Позичальник зобовязався повернути банку кредит в повному обсязі в строк та в порядку, встановленому графіком погашення кредиту та сплатити банку проценти за користування кредитом. Позивач з метою забезпечення позову передав у заставу автомобіль марки ВАЗ 21114, 2008 року випуску. Протягом серпня 2008 року лютого 2010 року ним сплачено Банку 4920 доларів США кредиту, процентів та винагороди. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи.

Як зясовано судом на час укладення кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» мав видані Національним банком України банківську ліцензію № 22 від 04 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та пунктами 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність, та дозвіл № 22-1 від 04 грудня 2001 року, додаток до дозволу № 22-1 від 4 грудня 2001 року, дозвіл № 22-2 від 29 липня 2003 року та додаток № 22-2 від 29 липня 2003 року на здійснення валютних операцій.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення відповідних операцій.

Давши належну оцінку наданим сторонами доказам та правильно застосувавши норми матеріального права, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що укладенням з Банком оспорюваного кредитно-заставного договору, права позивача не порушені та підставно відмовив у позові.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що Банку необхідно отримати індивідуальну ліцензію на здійснення кредитування в іноземній валюті є помилковими.

Як встановлено ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю":

- Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом;

- генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання;

- індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції;

- порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.

За наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, зазначеними у п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Національного банку України N 275 від 17.07.2001 р.

Стаття 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносить до кредитних операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3 - 7 частини другої статті 47 цього Закону, зокрема, розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та дозволів на здійснення відповідних операцій.

Крім того, ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України N 15-93 встановлено, що індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, до цього часу ці межі законодавчо не встановлені. Тому будь-які операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті (незалежно від строків та сум) отримання індивідуальної ліцензії не потребують.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України N 483 від 14.10.2004 р., використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); у випадках, передбачених законами України. У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії.

Отримувачем відсотків, комісій за кредитним договором є відповідач ПАТ КБ „ПриватБанк, таким чином, посилання позивача на обов'язкове одержання індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, є помилковим.

Що стосується доводів апелянта про порушення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів, то дана норма не могла бути застосована судом, оскільки з моменту укладення кредитно-заставного договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, і спори щодо виконання цього договору цим Законом не регулюються, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є способом захисту порушених прав, проте позивачем не доведено в чому саме полягає порушення його прав внаслідок укладання спірного кредитно-заставного договору, навпаки, відповідно до умов зазначеного договору відповідачем позивачу був наданий кредит, використаний останнім на споживчі цілі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав до суду переконливих доказів, які б підтверджували, що оспорюваний ним кредитний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не доведено також позивачем відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Позивач також наполягав, що підписаний сторонами договір є недійсним в частині застави належного йому майна на підставі ст. 548 Цивільного кодексу України.

Згідно приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом.

Позивач також не надав до суду жодних доказів на підтвердження того, що укладений сторонами кредитно-заставний договір в частині застави суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Крім того, при укладенні оспорюваного договору , виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо свободи договору, позивач мав можливість обрати відповідну валюту кредитування і обрав таку з власної волі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Тому колегія суддів вважає, що рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не вбачає підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 28 жовтня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/

Копія вірна: суддя апеляційного суду С.А.Карпусь

.