Справа №22-ц-4726 Суддя-доповідач - Лузан
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В.О.,

суддів - Лузан Л.В., Сибільової Л.О.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 вересня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договорів дарування і іпотеки недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 24 вересня 2010 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_2 задоволено.

Визнаний недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 23 грудня 2004 року, між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнане за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, замість ОСОБА_3.

Визнані недійсними договір іпотеки № PCL-C00/262/2007, укладений 20 липня 2007 року, договір наступної іпотеки № РCL-С00/482/2007, укладений 14 травня 2008 року, між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_3, щодо предмету іпотеки квартири АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідними бабою і дідом відповідача ОСОБА_3.

23 грудня 2004 року позивачі подарували онуку, ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_3, яка належала їм на праві спільної сумісної власності./а.с.7-9/. Квартира складається з двох житлових кімнат, загальна площа 64,76 кв.м, житлова -34,7 кв.м.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 і ПАТ «ОТП Банк» 20.07.2007 року уклали договір іпотеки № РСL-С00/262/2007, а 14.05.2008 року уклали договір наступної іпотеки № РМL-С00/482/2008 щодо квартири АДРЕСА_1 /а.с.64-68/.

З матеріалів справи та пояснень ОСОБА_1 вбачається, що спірну квартиру вона отримала на початку 1970-х років, простоявши на квартирному обліку, в черзі, біля 25 років. На час отримання спірної квартири її сімя складалася з 4-х чоловік : вона, її чоловік і двоє дочок, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, і Галина, ІНФОРМАЦІЯ_4. Іншого житла, окрім спірної квартири, вона ніколи не мала і не має.

В 1993 році спірна квартира була приватизована у спільну сумісну власність на 2-х чоловік, а саме, на неї та на її чоловіка, ОСОБА_2

ОСОБА_1 також пояснила, що її подружні стосунки з ОСОБА_2 припинились біля 20 років. Наприкінці 1990-х років її чоловік виписався зі спірної квартири і перейшов на постійне місце проживання в будинок свого батька, який розташований на вул. Лепехівській, 3.

Встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування, тобто у грудні 2004 року, у спірній квартирі були зареєстровані позивачка ОСОБА_1, її донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та її онуки: 18-ти річний Євген та відповідач ОСОБА_3.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачі довели свої позовні вимоги про те, що при укладенні договору дарування помилилися відносно істотних умов укладеного договору. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що у 2004 році вона опинилась у дуже скрутному матеріальному становищі. Розмір її пенсії складав трохи більше 600 грн. і на ці кошти утримувалась її сімя, тобто вона, її донька ОСОБА_4, яка не працювала у звязку з відсутністю роботи та онук Євген. Розмір її заборгованості по комунальним послугам в той час складав більше 2500 грн. і підприємства, надавачі цих послуг, вимагали погашення заборгованості з погрозою відключити їх постачання. Як і в даний час, в той час вона мала ряд тяжких хронічних захворювань, зокрема, гіпертонічну хворобу, цукровий діабет, захворювання щитовидної залози і потребувала коштів на їх лікування, але їх не мала (медична довідка щодо наявності у позивачки ряду захворювань знаходиться на ас. 12).

Позивачка пояснила, що укладаючи на пропозицію онука договір дарування квартири вона при цьому розраховувала на те, що взамін буде отримувати від онука ОСОБА_3 матеріальну допомогу, яку він їй обіцяв надавати і в той час мав можливість для цього. Позивачка також пояснила, що в той вона вважала справедливим, якщо її квартира залишиться онуку ОСОБА_3, який допомагатиме їй у старості, в тому числі і матеріально, оскільки не могла розраховувати на таку допомогу ні від доньки ОСОБА_4, яка мала і має ряд хронічних захворювань і в той час не працювала, не чекала такої допомоги і від онука Євгена, так як він є «неблагополучним», неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, а донька Галина та її онучка (тобто, донька Галини) проживають у Росії, на крайній Півночі, і самі потребують сторонньої матеріальної допомоги.

В той же час онук ОСОБА_3 успішно займався підприємницькою діяльністю, мав стабільний дохід, який був достатнім для надання їй та її чоловіку, ОСОБА_2, матеріальної допомоги. Крім того, вона була впевнена в тому, що онук буде виконувати свої обіцянки щодо її матеріального утримання.

Позивачка пояснила, що саме ці обставини спонукали її до укладення договору дарування.

Позивачка посилалась також на те, що коли підписувала договір в нотаріальній конторі, текст договору уважно не читала, довіряючи своєму онуку, ОСОБА_3, і вважала, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вона домовлялася з ним. Також в силу похилого віку та юридичної необізнаності, вона вважала, що договір дарування це і є договір, який передбачає всі умови довічного догляду, коли квартира повинна була перейти у власність онуку тільки після її смерті.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2, дід відповідача, зазначав про те, що в грудні 2004 року його онук, ОСОБА_3, повідомив йому про те, що він запропонував своїй бабусі, тобто його дружині, ОСОБА_1, "укласти угоду, згідно з якою він буде надавати їй щомісячну матеріальну допомогу, сплачуючи за неї комунальні послуги, купувати їй необхідні ліки, продукти харчування та забезпечить її проживання в цій квартирі до кінця її життя. Вона, натомість, подарує йому свою частину квартири АДРЕСА_4, яка належить їй на праві спільної приватної власності". Дмитро запропонував, щоб і він, позивач, подарував належну йому частину квартири, натомість онук буде надавати йому поміч у веденні господарства та в придбанні продуктів харчування. Позивач посилався на те, що є людиною похилого віку, йому вже 75 років, має дуже хворі ноги, проживає один у приватному секторі в старому будиночку, який належить його близьким родичам. Продуктові магазини знаходяться дуже далеко від його будинку, тому він погодився на пропозицію онука. Онук пообіцяв оформити все нотаріально, а оскільки він, позивач, не має юридичної освіти, в юридичних термінах не розуміється, а також довіряючи своєму онукові, вважав, що договір, який він підписав, передбачає всі умови, про які вони з онуком заздалегідь домовилися.

Після підписання договору онук виконував свої зобов'язання дуже тривалий час. Він, як вони і домовлялися, купував щомісяця різні продукти харчування: крупи, цукор, картоплю, тощо. Але потім його поміч стала нерегулярною, а потім і зовсім він перестав її надавати.

Позивач ОСОБА_5 посилався на те, що укладаючи саме договір дарування, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, що згідно цієї угоди насправді він безоплатно подарував квартиру своєму онукові і ця угода не містить тих умов, про які вони усно домовлялися (ас. 53).

Колегія суддів вважає пояснення позивачів щодо обставин дарування онуку квартири переконливими та такими, що узгоджуються з усіма обставинами справи. Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що при укладенні договору дарування позивачі помилялись щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, помилялись щодо природи правочину, не усвідомлюючи того, що він є безоплатним, а також помилялись щодо прав та обов'язків сторін за укладеним правочином.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачі не пропустили позовну давність за своїми позовними вимогами про визнання договору дарування недійсним.

Зокрема, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що перші два роки після укладення договору дарування онук сумлінно виконував свої зобов'язання. На той час він був прописаний та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_5. Але в 2006 році онук одружився і переїхав до своєї дружини і згодом перестав їй допомагати, мотивуючи тим, що в нього тимчасові фінансові труднощі, оскільки в нього з'явилася нова сім'я та збільшилися витрати, але це тимчасово. Але вже третій рік він їй не допомагає. Більше того, онук, ОСОБА_3, і досі прописаний по вул. З.-Космодем'янськоїАДРЕСА_5, але не надає їй коштів на оплату квартири.

Позивачка посилалась на те, що їй було соромно подавати позов до суду на свого онука щодо розірвання договору у зв'язку з невиконанням раніше досягнутої домовленості. Але вона вимушена була звернутися до суду, так як їй стало відомо про те, що квартира знаходиться у заставі, онук взяв кредит в банку, останнім часом у нього зявилась заборгованість за кредитним договором, тому з розмови з представником банку їй стало відомо, що квартиру забере банк і вона залишиться на вулиці.

Тільки після того, як вона звернулася за юридичною консультацією до спеціалістів, їй стало відомо про те, що договір дарування і договір довічного утримання - це різні правочини і вона зрозуміла, що помилялась відносно істотних умов укладеного з онуком договору дарування (ас.3).

Аналогічні пояснення щодо позовної давності звернення до суду з позовом надав інший позивач у справі - ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що влітку 2007 року онук звернувся до неї з проханням дати згоду на передачу спірної квартири в іпотеку, посилаючись на необхідність отримання кредиту. Таку згоду вона надала, так як вважала, що це ніяким чином не вплине на те, що вона до кінця життя буде проживати в цій квартирі. Також пояснила, що усвідомила про порушення своїх прав з того часу, як їй стало відомо про те, що онук порушує взяті на себе зобовязання за договором кредиту та що це може призвести до звернення стягнення на квартиру, відносно якої при укладенні договору дарування у неї з онуком була домовленість, що вона буде проживати у цій квартирі до дня своєї смерті.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відлік позовної давності для позивачів розпочався з 2008 року.

Відповідно до ч.1 ст.546, ст.575 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, іпотекою, яка є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Приймаючи до уваги положення статті 317 ЦК України про те, що тільки власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України були підстави для визнання недійсними договору іпотеки № PCL-C00/262/2007 від 20 липня 2007 року та договору наступної іпотеки № РCL-С00/482/2007 від 14 травня 2008 року, так як в даний час встановлено, що при укладенні названих договорів ОСОБА_3 не був власником предмету іпотеки, а саме, квартири АДРЕСА_2, а тому не мав права розпорядження цим майном.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обгрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування постановленого рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -