Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2010 року Словянський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Гусинського М.О.,

при секретарі Моїсеєвої О.І.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому попередньому судовому засіданні в залі суду міста Словянська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

29.04.2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, посилаючись на те, що 04 квітня 2007 року між нею та ОСОБА_2, у неї дома за адресою: м. Словянськ, вул. Харківська, буд. 15, був укладений договір займу. Згідно договору займу відповідач взяв у неї в борг 3500,00 грн. та зобовязався повернути суму боргу за першою вимогою, 25 квітня 2009 року вона предявила вимогу ОСОБА_2, щоб він повернув їй борг, але ОСОБА_2 до теперішнього часу борг не повернув. Таким чином сума боргу складає 3500, грн., проценти 105 грн., а всього 3605,00 грн. На її вимоги ОСОБА_2 борг до теперішнього часу не повернув.

Просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 3605,00 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та надання юридичної допомоги. Звільнити її від сплати судового збору в звязку з тим, що вона є інвалідом ІІ групи, а також забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно відповідача, уточнила позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь борг в сумі 3500,00 грн., судові витрати та надання юридичної допомоги, а від стягнення процентів відмовилася.

Відповідач ОСОБА_2 у попередньому судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення, але пояснив, що позивач зверталася до нього із вимогою про повернення боргу не 25 квітня 2009 року, а значно пізніше.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

У судовому засіданні з достовірністю встановлено та не оспорюється сторонами, що 04 квітня 2007 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 гроші у сумі 3500,00 грн., договір позики був укладений у простій письмовій формі без зазначення дати повернення позичених грошей (а.с. 3).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Розпискою від 04.04.2007р. не встановлена остаточна дата повернення боргу.

Таким чином, у разі, якщо б позивач у судовому засіданні не відмовилась від позовних вимог у частині стягнення процентів за договором позики, суд би не мав змоги задовольнити позов в цій його частині в звязку з тим, що дата повернення грошей не зазначена, позивачем в судовому засіданні не доведена дата звернення до відповідача із вимогою про повернення боргу, відповідно до чого суд не має змоги достеменно встановити термін не виконання договору з боку відповідача..

Вирішуючи питання щодо вимог про вжиття заходів по забезпеченню позову шляхом накладання арешту на майно та грошові кошти, які належать відповідачу, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість та недоведеність з наступного:

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно ч.ч.2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України сторони мають право, якщо подання потрібних доказів є неможливим, або у них є складнощі в поданні цих доказів, заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Згідно ст. 137 ЦПК України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобовязаний витребувати такі докази.

Докази, а саме: відомості про наявність у відповідача у власності рухомого та нерухомого майна, на яке може бути накладено арешт, позивачем надані суду не були.

Позивачем також ніяких клопотань про те, що подання ним потрібних доказів стосовно наявності у відповідача рухомого та нерухомого майна є неможливим, або у нього є складнощі в поданні цих доказів, суду не заявлялося, у звязку з чим у цій частині позову необхідно відмовити.

Стосовно відшкодування позивачеві понесених нею витрат з надання правової допомоги суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цієї частині, так, як правова допомога позивачеві в судовому засіданні адвокатом або іншим фахівцем в галузі права не надавалась; зазначена позовна вимога сформульована позивачем не конкретно і в судовому засіданні не уточнювалася, документально підтверджених витрат на надання правової допомоги суду надано не було.

Наявність документально підтверджених інших судових витрат, ніж витрати з ІТЗ судового розгляду справи в сумі 120 грн. в судовому засіданні позивачем доведено не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 222, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 5-8, 10-15, 61, 88, 107, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 4 Декрету КМ України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Котовського, буд. 20, ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_1

●на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженко ІНФОРМАЦІЯ_4, яка мешкає за адресою: м. Словянськ, вул. Харківська, буд. 15, ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_2:

- заборгованість за договором займу у сумі 3500 грн. 00 коп. (Три тисячі пятсот гривен 00 копійок);

- витрати по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн. 00 копійок (Сто двадцять гривен 00 копійок);

●на користь держави судовий збір в сумі 51 грн. 00 коп. (Пятдесят одна гривна 00 копійок) в рахунок місцевого бюджету на р/р 0075 у ГУДКУ в Донецької області, МФО 834016, код 22090100, ЗКПО 34686605.

У задоволені позовних вимог в іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або у порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя Словянського міськрайонного суду М.О.Гусинський