Справа № 2 230/ 10 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 лютого 2010 р. Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2007 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання.

Позивачка в казувала на те, що 9 лютого 2006 р. вона уклала з відповідачем договір довічного утримання, за умовами якого належна їй на праві приватної власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1 переходить у власність відповідача, а останній зобовязується довічно її утримувати, забезпечуючи харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Посилаючись на те, що відповідач не виконує умови договору, не забезпечує харчуванням, одягом, медичними припаратами та не здійснює догляду, просила розірвати договір.

5 грудня 2007 року ОСОБА_5 померла. До участі у справі в якості правонаступника позивачки було залучено її спадкоємицю ОСОБА_6

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позову, просили про його задоволення. ОСОБА_1 вказувала на те, що ОСОБА_5 є її двоюрідною сестрою. Оскільки вона була особою похилого віку та проживала одна уклала з ОСОБА_3 договір довічного утримання, за яким він зобовязувався довічно утримувати ОСОБА_5, доглядати, допомагати та забезпечувати. Після оформлення договору відповідач припинив виконувати свої обовязки. В звязку з чим з лютого 2007 року до її смерті доголяд за сестрою здійснювала вона та її діти. Вона за власний рахунок забезпечувала ОСОБА_5 харчуванням, здійснювала прання, прибирання в кімнаті, сплачувала за комунальні послуги. Восени 2007 р. її сестрі було проведено оперативне лікування, після чого ОСОБА_5 потребувала лікувальних і медичних засобів, які також купувались нею. Також вона понесла витрати повязані з похованням сестри.

Відповідач позов не визнав. Вказував на те, що з 2005 року він став власником квартири АДРЕСА_2, розміщеної на пятому поверсі будинку. ОСОБА_5, проживала з ним по сусідству в квартирі №41, яка знаходиться на другому поверсі. Ще до укладення договору, тобто з 2005 року він та його родина постійно надавали будь-яку допомогу ОСОБА_5, між ними були дуже теплі сусідські стосунки, а тому вона сама запропонувала укласти договір довічного утримання. Посилаючись на те, що він виконував умови договору довічного утримання належним чином, однак з серпня 2007 року виконувати умови договору він не мав можливості у звязку з перешкодами в цьому самої позивачки ОСОБА_1, просив відмовити в позові.

Заслухавши пояснення позивачки її представника, відповідача та його представника, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 9 лютого 2006 р. ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_3 договір довічного утримання. За яким ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві власності квартиру, а відповідач зобовязувався забезпечувати утримання довічно, а також довічним доглядом. Згідно договору довічне забезпечення визначено у вигляді забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечення щоденним триразовим харчуванням, забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям, надання побутових послуг, забезпечення лікувальними засобами, що в грошовій оцінці визначається у розмірі 300 грн.

Після укладення договору ОСОБА_3 зареєстрував на своє імя право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_3.

Згідно п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини.

Відповідно до ст..ст. 161, 162 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує на те, що відповідач після реєстрації права власності на квартиру, а саме з лютого 2007 року, припинив виконувати свої зобовязання. Такі обставини, зазначала позивачка, підтверджуються заявами самої ОСОБА_5 в органи внутрішніх справ та прокуратури про вжиття заходів до ОСОБА_3, розрахунковими книжками на оплату комунальних послуг та квитанціями на придбані нею лікувальні засоби та продукти харчування.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо у яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав на неможливості виконання своїх обовязків за договором довічного утримання та надання ОСОБА_5 догляду у звязку з перешкодами в цьому позивачки.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 проживала в квартирі одна. Близьких стосунків з позивачкою не підтримувала. Знаходилась в дружніх стосунках з матірю відповідача та родиною ОСОБА_3, які їй допомагали у всьому ще до укладення договору довічного утримання. 9 лютого 2006 р. було укладено договір довічного утримання. ОСОБА_3 виконував свої обовязки за договором довічного утримання до того часу, коли в квартирі стала перебувати сестра померлої, позивачка ОСОБА_1 Ці обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 які пояснили , що ОСОБА_3 та його родина до початку перебування в квартирі ОСОБА_5 позивачки забезпечували ОСОБА_5 постійним харчуванням, необхідними ліками, прали та прасували її одяг, білизну. Це вбачається також і з оглянутих в судовому засіданні розрахункових книжок по оплаті комунальних послуг, з яких слідує, що деякі з них були заповнені особисто ОСОБА_3 В подальшому в квартирі постійно стала перебувати ОСОБА_1, яка сама почала здійснювати догляд за ОСОБА_5 та позбавила відповідача доступу до квартири. Зазначені свідки підтвердили ті обставини, що після початку перебування позивачки в квартирі двері ніхто ні відчиняв.

Що стосується тверджень позивачки про те, що ОСОБА_5 ще при житті мала намір розірвати договір довічного утримання, то суд не може їх взяти до уваги, оскільки як слідує з пояснень самої ОСОБА_6 в судовому засіданні заяви ОСОБА_5 до органів внутрішніх справ та прокуратури безпосередньо готувала вона і її діти. За такого, суд оцінює зазначені докази критично, оскільки всі вони написані після того як позивачка стала здійснювати догляд за ОСОБА_5 та вже після звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, який також було подано до суду після того як ОСОБА_5 почала доглядати позивачка. Надані позивачкою квитанції, що підтверджують придбання нею ліків та продуктів харчування для ОСОБА_5 також не можуть слугувати доказом не виконання відповідачем обовязків за договором, оскільки всі лікувальні засоби та продукти харчування були придбані після предявлення позову до суду. До того ж, як пояснили свідки обох сторін в судовому засіданні, ОСОБА_5, в якої було захворювання ноги, завжди лікувалась самостійно. Ніколи не зверталась та не перебувала в медичних закладах, навіть не мала медичної картки. Вперше медична картка була заведена восени 2007 р.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст.14, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про розірвання договору довічного утримання відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення та подачі апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя: Н.А. Спінчевська