Апеляційний суд Тернопільської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20" квітня 2010 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючої Парандюк Т.С.

Суддів Стефлюк О.Д. і ОСОБА_1,

При секретарі Прус Л.С.

За участі апелянта та її представника

ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3

М.С. та її представників ОСОБА_4,

ОСОБА_5 і ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кременецького районного суду від 27 січня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третіх осіб на стороні відповідачів Кременецької державної нотаріальної контори і приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу, - про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування, визнання права власності на ? частину будинковолодіння в порядку спадкової трансмісії та реальний поділ будинковолодіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2009 року ОСОБА_3 предявила зазначений вище позов і вказала, що вона є власником половини жилого будинку з надвірними будівлями, розташованих під №6 у пров.Шевченка в селі В.Бережці Кременецького району. Інша половина цього ж будинку належала батькові її чоловіка ОСОБА_9 (він же чоловік відповідачки ОСОБА_7 і батько відповідачки ОСОБА_8П.), який 24 травня 1992 року помер.

Після смерті ОСОБА_9 належну йому половину будинку успадкували відповідачка ОСОБА_7 (дружина) та їх син (чоловік позивачки) ОСОБА_10, які фактично прийняли спадщину, оскільки на час смерті проживали разом з померлим.

18 липня 1999 року ОСОБА_10 помер, не оформивши на себе спадщину по смерті батька. Позивачка звернулась в нотаріальну контору щоб оформити спадщину по смерті чоловіка і тоді їй стало відомо, що на спірну половину будинку в серпні 2007 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_7, яка фактично усунула її (позивачку) від спадкування, вказавши, що інших спадкоємців немає. 21 серпня 2007 року ОСОБА_7 цю половину будинку подарувала своїй дочці ОСОБА_8

Просила визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_7, та договір дарування укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_8; визнати за нею в порядку спадкової трансмісії право власності на ? частину будинку та поділити його в натурі, виділивши їй ? його частини.

Рішенням Кременецького районного суду від 27 січня 2010 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, справу передати на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_2, які підтримують доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу відповідачки ОСОБА_7 та її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що спірне будинковолодіння №6, розташоване під №6 у пров.Шевченка в с.Бережці Кременецького району, в різних частинах (по ?) належало ОСОБА_9 та позивачці (його невістці) ОСОБА_3 згідно з виданими їм свідоцтвами про право приватної власності від 7 квітня 1987 року. Будинковолодіння, якому було присвоєно два господарські номери, було поділено в натурі з облаштуванням окремих входів та виділенням конкретних приміщень. Сімї ОСОБА_9 (він і дружина ОСОБА_7С.) та ОСОБА_3 (вона, її чоловік ОСОБА_10 і дві дочки) вели окремі господарства, що було зафіксовано в погосподарських книгах села.

24 травня 1992 року ОСОБА_9 помер. Спадкоємцями першої черги за законом, згідно зі ст.529 ЦК 1963 року, (чинним на той час), були дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_10 (чоловік позивачки) та дочка ОСОБА_8 (відповідачка по справі). Проте ніхто із спадкоємців із заявами про прийняття спадщини у встановлені законом порядку та строки не звертались.

Оскільки діти померлого ОСОБА_9 - син ОСОБА_10 та дочка ОСОБА_8 - на час його смерті проживали окремо, суд підставно вважав їх такими, що спадщину по смерті батька не прийняли.

ОСОБА_7, яка на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкоємцем, про відмову від спадщини не заявляла, тому за правилами ст. 549 ЦК 1963 року вважається такою, що її прийняла.

У звязку з наведеним Кременецька держнотконтора 9 серпня 2007 року правомірно видала ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за законом по смерті ОСОБА_9. Як законний власник половини спірного будинку, ОСОБА_7 вправі була ним розпорядитись на свій власний розсуд, в т.ч. подарувати.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд підставно не взяв до уваги доводи позивачки ОСОБА_3 про те, що її чоловік ОСОБА_10 фактично прийняв спадщину по смерті батька ОСОБА_9, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав з ним. Судом встановлено, що будинковолодіння було поділено навпіл між батьком і сином ОСОБА_10 ще в 1987 році.

7 квітня 1987 року ОСОБА_9 та його синові ОСОБА_10 були видані свідоцтва про право особистої власності кожного на ? частину спірного будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами. Було відкрито два погосподарські номера. Згодом, відповідно до рішення виконкому Великобережецької сільської ради від 30 квітня 1987 року №22 частина будинку, належна синові, була переоформлена на його дружину ОСОБА_3 (позивачку по справі).

Після одержання свідоцтва про право власності на половину будинку ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка (за даними довідки сільської ради №540 від 14.04.2010 року її загальна площа 0,31 га., у тому числі для обслуговування жилого будинку і надвірних будівель 0,16 га та для ведення особистого господарства 0,15 га). Обидва господарства одержували від місцевих органів влади відповідні норми на вугілля, брикет, дрова, тощо. Цих обставин позивачка не заперечувала.

Вказане свідчить, що поділ будинку між батьком і сином ОСОБА_3 не був формальним чи умовним, як вказує позивачка. Її чоловік ОСОБА_10 пережив батька на 7 років (помер у 1999 році так і не оформивши своїх спадкових прав) і ніколи не ставив питання щодо фіктивності поділу господарства у 1987 році на два, як і не висловлював своїх претензій щодо спадкового майна померлого батька ОСОБА_9

Не знайшли підтвердження в судовому засіданні і доводи позивача про ведення разом з ОСОБА_11 і М.С. спільного господарства. Покази свідків ОСОБА_12, (подруга і завідуюча дитячим садочком, де працює позивачка), та ОСОБА_13М.(чоловік рідної сестри позивачки), допитаних в судовому засіданні, колегія суддів оцінює критично, оскільки їх покази про ведення спільного господарства сімєю позивачки і сімєю батька її чоловіка (до його смерті і після) обмежувались загальною фразою, жодним конкретним доказом обєктивно не підтверджені, а навпаки, спростовані матеріали справи.

Не підтверджують доводів апелянта і покази свідка ОСОБА_14 (секретаря сільської ради), яка про відносини у сімях ОСОБА_11 до 24 травня 1992 року (день смерті ОСОБА_9Д.), нічого не знає. Не змогла вона пояснити за яким господарством рахувались свійські тварини та птиця до виїзду відповідачки ОСОБА_7 у м.Кременець, а також причину розбіжностей у довідці сільської ради (а.с.85) та даними акту, складеного за участю голови сільської ради ОСОБА_15 (а.с.127), щодо прописки і місця проживання відповідачки ОСОБА_7

Покази свідка ОСОБА_16 про те, що сім»ї ОСОБА_7 (батька і сина) жили тихо-мирно, іноді бачив їх разом на городі, та що відносини між ними погіршились після смерті ОСОБА_10 також не свідчать про спільне ведення цими сім»ями господарства і спільне проживання. Більше того, свідок пояснив, що сім»я позивачки проживала у старій частині будинку, а сім»я відповідачки ОСОБА_7 - у добудові до цього будинку. Цілим будинком позивачка користується з того часу, як мати її чоловіка переїхала жити до дочки і по даний час.

На підтвердження своїх доводів апелянт долучила до справи акт обстеження житлових умов її сім»ї, складений 29 січня 2010 року депутатом Слив»юк І.М. та головою сільської ради ОСОБА_15, з якого також вбачається, що сім»я позивачки ОСОБА_3 користується цілим спірним будинком з 1993 року, коли мати чоловіка ОСОБА_7 переїхала жити до дочки ОСОБА_17 у м.Кременець.

Будь-яких інших доказів фактичного прийняття спадщини ОСОБА_10 після смерті його батька, позивачка суду не представила, та і не посилалась на них. Із заявами про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_9 на час відкриття спадщини, чи про встановлення факту прийняття спадщини, - в суд не зверталась.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_7 посилалась на те, що спірний будинок був зведений її батьками в 1948 році, одержала його вона у спадщину після їх смерті.

На час одруження сина ОСОБА_18 (чоловіка позивачки) добудова до будинку з окремим входом уже була готова і вона з чоловіком перейшла туди жити, також користувались літньою кухнею, а синові і позивачці вони віддали всі приміщення в будинку старої забудови, де було приміщення кухні.

В 1987 році будинок був поділений між ними на рівні ідеальні частки. З тих пір вони ніколи не проживали разом і не вели спільне господарство.

Дані пояснення відповідачки ОСОБА_7 позивачка не спростувала.

Недоречним є посилання апелянта на норму матеріального права, що регулює спадкову трансмісію, оскільки чинна на час виникнення правовідносин ст.551 ЦК України 1963 р. передбачала, якщо спадкоємець помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців. У померлого в 1999 році ОСОБА_10 було 7 років щоб довести своє право на спадщину по смерті батька, проте він ним не скористався.

А крім того, позивачка доводить, що її чоловік прийняв спадщину по смерті батька, що само по собі виключає спадкову трансмісію.

Не можуть бути взяті до уваги і доводи апелянта щодо встановлення нею системи опалення і газопостачання у всьому будинку, а також про те, що вона з дочками користується цілим будинком до цього часу, як такі, що не впливають на правильність судового рішення. Будь-які претензії з цього приводу між користувачем та власником майна можуть бути врегульовані в добровільному (чи судовому) порядку відповідно до вимог чинного законодавства.

За вказаних обставин суд обгрунтовано відмовив ОСОБА_3 в позові про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на імя ОСОБА_7

З огляду на зазначене вище, також обгрунтованим є висновок суду щодо відмови у позові про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_8, та визнання права власності на ? частину спірного будинковолодіння і його реальний поділ.

Доводи апелянта щодо зайво сплачених коштів з судового збору не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки питання повернення зайво сплаченої суми судового збору може бути врегульовано в порядку, встановленому ст.83 ЦПК України.

Разом з тим фактично, вирішивши спір з дотриманням вимог чинного на час виникнення правовідносин законодавства, суд помилково послався на норми матеріального права, які введені в дію з 1 січня 2004 року, і регулюють правові відносини (в т.ч. спадкові), що виникли після вказаної дати.

Відповідно до пунктів 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року, розяснень п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування, відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 року, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Спірні правовідносини, вирішені судом оскаржуваним рішенням, виникли у 1992 та 1999 роках, регулювались на час відкриття спадщини ст.ст.524-564 ЦК 1963 року, то діяв до 1 січня 2004 року, тому посилання суду на ст.ст.1218, 1220, 1221, 1268, 1269, 1270, 1272, 1276 чинного ЦК України є помилковим.

Проте, помилкове посилання суду на нечинну в час виникнення правовідносин норму матеріального права, не свідчить про необгрунтованість судового рішення, адже розбіжностей у вимогах ЦК 1963 і 2003рр., що стосується спірних питань, які виникли між сторонами немає. Суд детально зясував всі обставини справи здобутим доказам дав правильну обєктивну оцінку і обгрунтовано прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За правилами ч.2 ст.308 ЦПК не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому апеляційну скаргу відповідно до ст.308 ЦПК слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кременецького районного суду від 27 січня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України, протягом двох місяців.

Головуючий - підпис

Судді два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_19