Апеляційний суд Житомирської області
Колегія судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого Франовської К.С.,
суддів Широкової Л.В.,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області на постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 22 лютого 2010 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, -
Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовною заявою, у якій просила визнати неправомірними дії відповідача в частині невиплати в повному обсязі коштів, передбачених ч.2 ст 39 , ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-Х11 (далі- Закон № 796-Х11), та стягнути з відповідача недовиплачену дроплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на радіоактивно забрудненій території в зоні гарантованого добровільного відселення за період з грудня 2008 року по листопад 2009 року та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю за період з липня по грудень 2007 року та з травня 2008 року по листопад 2009 року 1 січня 2008 року по 1 січня 2009 року .
Цією ж постановою дії відповідача по застосуванню постанови КМ України №836 від 26 липня 1996 року та № 530 від 28 .05.08 р. в частині визначення ОСОБА_4 розміру для підвищення до пенсії та додаткової пенсії,- неправомірними.
В апеляційній скарзі Управління Пенсійного фонду в Овруцькому районі просить . скасувати постанову і направити справу на новий розгляд. Відповідач посилається на те, що кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету, і що УПФ керується положеннями чинної постанови КМУ №836 від 26.07.1996 року. Крім того, зазначає відповідач, до Пенсійного фонду з держбюджету не надходять кошти для реалізації програми по забезпеченню соціальних виплат по Закону „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в чинній на час існування спірбних правовідносин редакції передбачено, що пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на радіоактивно забрудненій території підвищуються у розмірах, визначених ч.І ст.39 Закону, а ст. 51 Закону передбачено виплата щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю.
Судом встановлено, що позивач є непрацюючою пенсіонеркою, що проживає в зоні безумовного відселення з моменту аварії і має статус категорії 2 (а.с.6). Відтак, вона має право на пільги і компенсації, визначені Законом „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і на неї поширюються положення ч.2 ст.39 та ст. 51 Закону.
Оскільки суд встановив, що відповідач у вказаний позивачем період нарахування соціальних виплат проводив не у розмірах, вказаних у Законі, а керувався постановами КМУ України № 836 та №936 , тим самим порушив права позивача, постанова суду про визнання дій відповідача в цій частині неправомірними , є обгрунтованою.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про те, що при визначенні розмір виплат відповідачу належало виходити з розміру, зазначеного у ст.ст.39,51 Закону, а не у постановах Кабінету Міністрів №836 від 26.07.96р. та №530 від 28.05.08р.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого2006 року № 3477-1У «Про виконання . рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі- Конвенцію) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст..1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. В рішеннях у справах Кечко проти України, 2005 рік Broniovski V. Poland? 1996 рік,Azinas v Cyprus, 2002 Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. До «майнових прав » і «власності » може бути прирівняно право заявника на матеріальний інтерес, зокрема щодо отримання пенсії чи надбавки до заробітної плати.
В рішенні у справі Кечко проти України, 2005 рік, суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов»язань ( рішення у справі Бурдов проти Росії, 2000рік).
Таким чином, реалізація права громадян на одержання соціальних виплат, визначених законом, не може залежати від бюджетних асигнувань.
Доводів щодо правильності обрахування суми заборгованих коштів та періоду нарахування апеляційна скарга не містить, тому в цій частині законність та обгрунтованість постанови не перевіряється.
За таких обставин оскаржувана постанова є законною, обгрунтованою, підстав для її скасування немає.
Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області відхилити.
Постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 22 лютого 2010 року залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.