Бердянський міськрайонний суд Запорізької області
Справа №2-1103/2010
РІШЕННЯ

іменем України

27 вересня 2010 року М.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого - судді Парій О.В.

при секретарі - Мирошниченко Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Бердянського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, діючої особисто та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи ОСОБА_5 та орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Бердянської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з заявою, в якій просить визнати колишню дружину ОСОБА_2 та неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1. Під час розгляду справи підставу позову змінив, уточнивши позовні вимоги. Зазначив, що йому належить вказана квартира на підставі договору дарування від 20.01.04 року. За даною адресою зареєстрована колишня дружина ОСОБА_2 та їх дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначив, що в даній квартирі вони проживали разом з січня 2004 року. Починаючи з весни 2005 року сімейні відносини з дружиною погіршилися, а з травня 2006 року фактично припинені. На початку жовтня 2006 року дружина разом з дитиною добровільно залишила квартиру, забравши із собою речі. Шлюб розірвано 14 травня 2007 року. Дружина участі в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг не приймала. З жовтня 2006 року дружина та дитина у спірній квартирі не проживають. Син проживає разом із матір'ю.

В судовому засіданні представник позивача за дорученням ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, зазначив, що відповідачі не проживають в квартирі з жовтня 2006 року. Поважні причини для цього відсутні. ОСОБА_2 разом з дитиною добровільно виїхала зі спірної квартири. Жодної домовленості щодо користування житловими приміщеннями в квартирі між ними не було. Зазначив, що на час подання позовної заяви дитина не досягла чотирнадцятирічного віку та місцем її проживання визначалося місце проживання одного з батьків - син проживає разом зі своєю матір'ю в іншому житловому приміщенні. Після виповнення дитині чотирнадцяти років ІНФОРМАЦІЯ_3 року син має право самостійно обрати місце проживання. На час розгляду справи про бажання дитини проживати разом з батьком або в спірній квартирі не заявлялося.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача ОСОБА_5 не заперечує на задоволенні позову. Зазначила, що син з дружиною та сином вселилися до квартири. Квартиру вона подарувала синові в січні 2004 року. В жовтні 2006 року відповідач з сином виїхала з квартири, забрала речі. За цей час до квартири не з'являлася ні колишня невістка ні онук. У неї створена нова сім'я. Дійсно в жовтні 2006 року після виїзду відповідача з дитиною з квартири було опломбовано водопостачання та газопостачання, оскільки в квартирі ніхто не проживав та з метою унеможливлення аварій на час відсутності в квартирі осіб. В травні 2007 року водопостачання та газопостачання було відновлено. На вхідних дверях квартири було два замка. Один замок змінено було лише в квітні 2010 року. ОСОБА_2 з дитиною мала змогу до цього часу прийти до квартири.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнала. Зазначила, що дійсно в даний час ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3, а також з новим чоловіком та спільною другою дитиною проживає за іншою адресою: АДРЕСА_1. Між подружжям ОСОБА_1 за час їх проживання в спірній квартирі виникали сварки. Відповідач вимушено виїхала з даної квартири. Позивач постійно проживає в м.Маріуполь, обіцяв зробити ремонт в квартирі та що вони можуть в ній проживати. Вважає, що відповідачі не мають можливості проживати в квартирі, оскільки в ній було відключено водо- та газопостачання, а на даний час в ній проживає мати позивача - ОСОБА_5 з чоловіком та змінено замок. В даний час ОСОБА_2 винаймає квартиру, яка є тимчасовим житлом. Дитині ІНФОРМАЦІЯ_3 року виповнилося чотирнадцять років, він самостійно може визначити з ким йому проживати, виявляв бажання проживати з батьком. До правоохоронних органів з заявами про сварки та скандали та про отримані ушкодження відповідач не зверталася. З приводу того, що їй перешкоджали у користуванні квартирою до суду не зверталася.

Представник органу опіки та піклування ОСОБА_9 в судовому засіданні вважає, що в задоволенні позову належить відмовити. Зазначила, що в даний час дитина проживає з матір'ю у квартирі АДРЕСА_1, що належить іншій особі за усною домовленістю. Проводилося обстеження квартири, в якій зараз проживає дитина. Вважає, що у випадку, якщо дитина буде визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, їй не буде де проживати, оскільки дитина не буде забезпечена житлом.

Аналізуючи докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст. 71, 72, 150, 163 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності такої особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку.

Згідно ст.ст. 29, 317, 319, 321, 383, 405 ЦК України (2003рік) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, і не має права використовувати його для власного виробництва. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст. З, 6, 9, 57, 59, 141, 160 Сімейного Кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює Сімейний Кодекс України, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім'єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов'язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є, зокрема, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного 04 січня 2002 року та посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори (реєстр. № 2-14).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено 24 січня 1997 року (актовий запис від 24.01.97 року № 05).

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Батько: ОСОБА_1, мати: ОСОБА_2. Зазначене підтверджується свідоцтвом про народження (актовий запис від 24.01.97 року № 10).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 14 травня 2007 року рішенням Бердянського міськрайонного суду. Відповідно до даного рішення з позовом про розірвання шлюбу зверталася ОСОБА_2. Рішенням суду встановлено, що з травня 2006 року подружжя припинило фактично шлюбні стосунки і відновляти їх не мають наміру.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Житлосервіс-2а» від 08.10.09 року № 1421 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5.

Згідно наданої суду копії паспорту відповідача та копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_1 17 лютого 2010 року. Прізвище після реєстрації шлюбу дружині присвоєно: «ОСОБА_2» (актовий запис від 17.02.10 року №55).

Факт не проживання ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі АДРЕСА_1 з жовтня 2006 року визнаний сторонами в судовому засіданні та підтверджується наданими суду доказами: акти обстеження квартири від 16.10.06 року, від 23.10.06 року, від 10.05.07 року, від 25.03.08 року та від 08.10.09 року; довідка про наслідки бесіди, проведеною з громадянином ОСОБА_2, складена спеціалістом служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради ОСОБА_9 13 квітня 2010 року; покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8..

Відповідно до актів обстеження квартири АДРЕСА_1, від 16.10.06 року, від 23.10.06 року, від 10.05.07 року, від 25.03.08 року та від 08.10,09 року, складених комісією у складі інженера та майстра КП «Житлосервіс-2а» в присутності жителів даного будинку, за наслідками обстеження встановлено, зі слів сусідів, що в квартирі ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 не проживають тривалий час, особистих речей немає.

Згідно довідки про наслідки бесіди, проведеної з громадянкою ОСОБА_2, складеної спеціалістом служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради ОСОБА_9 13.04.10 року, з 2000 року вона з колишнім чоловіком та з дитиною проживали в спірній квартирі. З 2005 року відносини з чоловіком погіршилися. Вона вимушена виїхати з квартири 16 жовтня 2006 року.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_7 вона є старшою будинку АДРЕСА_1 та з 1973 року знає сім'ю ОСОБА_1. Після одруження з ОСОБА_1 ОСОБА_2 проживала в цій квартирі з дитиною. Після розлучення вони продовжували там проживати до осені 2006 року. Вона знає, що претензій стосовно проживання в квартирі не пред'являлися. В жовтні 2006 року вона з дитиною виїхала, вивезла речі. Свідок бував в квартирі, приймала участь в її обстеженні з робітником КП «Житлосервіс-2а». Речей дитини та ОСОБА_2 в квартирі немає.

Згідно показів ОСОБА_8., допитаної в якості свідка, вона проживає в даному будинку та знає сім'ю ОСОБА_1 20 років. Квартири знаходяться на однієї площадці. Не чула, щоб ОСОБА_1 погрожував ОСОБА_2 або виганяв її з квартири. З жовтня 2006 року вона виїхала з дитиною. З того часу свідок відповідача та дитину не бучила. Заходила як сусідка в квартиру, речей їхніх там не бачила.

Доводи представника відповідача про те, що не проживання в спірній квартирі ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 є наслідком протиправних дій позивача, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів в підтвердження даної обставини (позов до суду про вселення, заяви до правоохоронних органів та інш.). Про допит свідків або про письмові докази, які б могли підтвердити зазначену обставину, відповідач та представник не заявляли. Про складнощі в отриманні доказів та про витребування доказів судом в порядку ст.137 ЦПК України, відповідач та її представник не заявив.

Вирішуючи питання щодо визнання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.І ст. 18, ч. З та ч. 4 ст. 152 Сімейного Кодексу України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

На час звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду ОСОБА_3 ще не виповнилося чотирнадцяти років. Оскільки дитина з жовтня 2006 року проживає разом з матір'ю за іншою адресою та у батьків не було спору щодо визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку, що між батьками була усна домовленість щодо місця проживання дитини. Згідно з даною домовленістю місцем проживання сина визначено місце проживання матері. Зазначене на той період відповідало вимогам ч. 2 ст. 160 Сімейного Кодексу України та ч. З ст. 29 ЦК України. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років ІНФОРМАЦІЯ_3 року та на час винесення рішення судом, місце проживання дитини визначається нею самою, що передбачено ч.З ст. 160 Сімейного Кодексу України та ч. 2 ст. 29 ЦК України.

Суду не надано доказів в підтвердження обставини, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, виявив бажання проживати в квартирі № 22 будинку АДРЕСА_1.

В судовому засіданні 27 вересня 2010 року підчас обговорення питання щодо можливості виклику дитини та вислуховування його думки стосовно його місця проживання представники сторін та треті особи заперечили на цьому, зазначивши, що це може негативно вплинути на його стан здоров'я. Визнали, що заяв до суду, до органу опіки та піклування та до інших органів державної влади та місцевого самоврядування чи громадських організацій від неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та від його законних представників стосовно порушення його права проживати в квартирі № 22 будинку АДРЕСА_1 не поступало. Зазначене визнано представниками сторін, третьою особою та представником органу опіки та піклування в судовому засіданні.

Виходячи з того, що сторонами та іншими учасниками судового розгляду після ІНФОРМАЦІЯ_3 року не надано доказів в підтвердження обставин, що неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, виявив бажання проживати в спірній квартирі та на день винесення рішення судом продовжує проживати разом з матір'ю, суд приходить до висновку, що дитина обрала місцем свого проживання місце проживання матері - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратили право користування житловим приміщенням в квартирі № 22 будинку АДРЕСА_1, оскільки вони понад один рік не проживають на зазначеній житловій площі, іншої домовленості між ними та власником житла не існує.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3-6, 11, 57-62, 64, 88, 212-215, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 71, 72, 150, 163 ЖК України, ст.ст. 29, 317, 319, 321, 383, 405 ЦК України (2003рік), ст. З, 6, 9, 18, 19, 57, 59, 141, 152, 160 Сімейного Кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у судовому засіданні, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Парій