Апеляційний суд Тернопільської області
Справа № 22ц 2355 Голов. у 1 інст. ОСОБА_1
Категорія - 2 Доповідач Стефлюк О.Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2010 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - Парандюк Т.С. Суддів - Стефлюк О.Д. ,Бершадської Г.В. При секретарі ОСОБА_2 За участі апелянта ОСОБА_3 і представників відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в М.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бучацького районного суду від 18 серпня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Бучацького коледжу Подільського Державного аграрного технічного університету (далі ПДАТУ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заробітку за незаконно зняті години педнавантаження, скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2010 року ОСОБА_3 пред'явила зазначений вище позов. Посилалась на те, шо з вересня 2002 року працювала у відповідача на посаді викладача економіко-правознавчих дисциплін. Наказом від 7 червня 2010 року її з роботи звільнено за систематичне невиконання трудових обов'язків на підставі п.3 ч.І ст.40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки вона не допускала невиконання своїх обов'язків чи порушень трудової дисципліни без поважних причин. Всі документи, що свідчать про такі порушення, долучені відповідачем до справи на заперечення позову, сфальсифіковані. Просила задоволиги її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Бучацького районного суду від 18 серпня 2010 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позов задоволити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта ОСОБА_3, яка підтримує апеляційну скаргу, заперечення на скаргу представників відповідача ОСОБА_4 і ОСОБА_5, розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи в скасуванні наказів про оголошення позивачу ОСОБА_3 доган за неналежне виконання обов'язків, передбачених трудовим договором, суд виходив з того, що для оскарження наказу від 19 лютого 2010 року позивач пропустила встановлений законом для цього тримісячний строк і не зверталась до суду із заявою про його поновлення, а при виданні наказу від З червня 2010 року відповідачем дотримано вимоги трудового законодавства, які регулюють притягнення працівників до дисциплінарної відповідальності.

Такі висновки суду є законними та обгрунтованими і з ними слід погодитись.

Наказом від 19 лютого 2010 року позивачу ОСОБА_3 було оголошено догану за зрив 18 лютого 2010 року перших двох пар занять в групах П-21 і П-22. Від дачі пояснень щодо вказаного порушення трудової дисципліни та від ознайомлення з наказом ОСОБА_3 відмовилась, про що відповідачем складено відповідні акти. Факт видачі позивачу 18 лютого 2010 року листка непрацездатності свідчить про наявність поважних причин невиходу позивача на роботу, адже законодавець передбачив дисциплінарну відповідальність за невиконання (неналежне виконання) трудових обов'язків без поважних причин. За таких обставин наказ від 19.02.10 р. є незаконним, однак у встановлений ст.233 КЗпП України тримісячний строк позивач з заявою про скасування дисциплінарного стягнення до суду не звернулась. В позовній заяві, яка поступила в суд 10 вересня 2010 року, питання поновлення строку на оскарження наказу від 19.02.10 р. позивачем не порушувалось, тому суд обгрунтовано відмовив у цій частині позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Незаконність наказу від З червня 2010 року позивачем не доведена. Факт невиходу позивача на роботу 13 травня 2010 року мав місце, пояснень та оправдуючих документів ОСОБА_3 не представила, що посвідчено відповідними актами. Доводи, що всі документи про її невихід на роботу в цей день сфальсифіковані-голослівні, свого підтвердження в суді першої інстанції не знайшли, тому суд обгрунтовано відмовив у скасуванні зазначеного наказу за безпідставністю.

Рішення суду в частині відмови у скасуванні наказів про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності є законним і обгрунтованим.

Що стосується позову в частині поновлення на роботі, то колегія суддів вважає, що суд припустився помилки в тлумаченні норм матеріального права, тому в цій частині рішення суду не може залишатись в силі і підлягає скасуванню.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що звільнення позивачки з роботи, проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, тому підстав для поновлення її на роботі немає.

Проте повністю погодитись з цим висновком суду не можна.

Згідно з ч.3 ст.40 КЗпП України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.17 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41 КЗпП) у період його тимчасової непрацездатності.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Суд першої інстанції встановив, що позивачку ОСОБА_3 звільнено з роботи за п.З ч.І ст.40 КЗпП з 7 червня 2010 року відповідно до наказу по Бучацькому коледжу ПДАТУ № 59к, виданого в цей же день. І в цей же день Бучацькою районною поліклінікою їй було видано листок непрацездатності, який ніким із сторін не оспорювався.

З письмових пояснень відповідача на позов (а.с.119-123) видно, що день 7 червня 2010 року для позивачки був робочим, одночасно він був і днем звільнення.

Висновок суду щодо неприйняття до уваги листків непрацездатності, виданих ОСОБА_3 18 лютого та 7 червня 2010 року, з мотивів порушення порядку надання їх для обліку у відділ кадрів роботодавця, є незрозумілим, непереконливим і таким, що суперечить зазначеним вище нормам трудового законодавства.

При звільненні з роботи позивачки ОСОБА_3 не дотримано відповідачем і вимоги п.3 ч.І ст.40 КЗпП та пп.22 і 23 зазначеної вище постанови Пленуму ВСУ, за якими:

- у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушеїшя трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення..., чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника;

- працівник може бути звільнений лише, за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

З матеріалів справи, зокрема з тексту оскаржуваного наказу від 7 червня 2010 року № 59к, видно, що підставою для звільнення позивачки за п.3 ч.І ст.40 КЗпП послужили накази про притягнення її до дисциплінарної відповідальності від 19 лютого та З червня 2010 року, колективні заяви студентів від 25 і 27 травня 2010 року та доповідні записки викладача ОСОБА_6 від 27 травня 2010 року про факти повторних порушень трудової дисципліни позивачкою ОСОБА_3, а саме: запізнення на заняття, покидання аудиторії під час лекції, відсутність на більшості занять в групі П-21, передача своїх трудових функцій студентці, вирішення особистих питань за рахунок студентів тощо. Проте, коли ці порушення допущені, які їх правові наслідки та яка заподіяна (чи могла бути заподіяна) шкода - не вказано.

Слід зазначити, що всі вказані у наказі повторні порушення мали місце до видання наказу про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності З червня 2010 року, і жодне порушення не скоєно після цього покарання.

При визнанні наявності системи порушень, які давали відповідачу право звільнити позивачку, поза увагою суду залишилось те, що наказ від 19 лютого 2010 року є незаконним, оскільки відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 18 лютого 2010 року була викликана поважними причинами (захворюванням, про що їй був виданий листок непрацездатності). І тільки у зв'язку з пропуском строку на оскарження цього наказу, він не підлягає скасуванню. Судове рішення в цій частині є законним і обгрунтованим. Однак стягнення, до якого притягнуто ОСОБА_3 за наказом від 19 лютого 2010 року, не може враховуватись при визначенні системи порушень трудової дисципліни.

Правильним є висновок суду і щодо законності наказу від 3 червня 2010 року, проте він один не свідчить про систему порушень трудової дисципліни, допущених позивачкою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для звільнення ОСОБА_3 за н.3 ч.І ст.40 КЗпП України відсутні, і вона підлягає поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заробіток ОСОБА_3 за останні 2 місяці перед звільненням склав 3866,22 грн.(квітень 1717,68 + травень 2148,54 грн.), середній 1933,11 грн.(3866,22 : 2).

Середньоденний заробіток 49,57 грн. (1933,11 грн. : 39 р/дн. у квітні і травні).

Вимушений прогул складає: у червні 17 робочих днів, липні 22, серпні 21, вересні 22, жовтні З, а всього з 7 червня по 5 жовтня 2010 року 85 робочих днів.

Сума заборгованості за час вимушеного прогулу 4213,45 грн. (49,57 X 85), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_3

У зв'язку з тим, що позивачка ОСОБА_3 підлягає поновленню на роботі і на її користь стягується заробітна плата за час вимушеного прогулу, починаючи з 7 червня 2010 року, не може бути задоволений її позов у частині стягнення заробітку за незаконно зняті 12 годин педагогічного навантаження. Як пояснила позивачка в судовому засіданні, вона була позбавлена можливості відпрацювати ці 12 годин, оскільки була звільнена з роботи. При умові, що вона б працювала у червні 2010 року, оплата цих 12 годин праці відбулася б при нарахуванні заробітної плати за червень 2010 року. Отже зазначена сума позову поглинається сумою, що стягується на користь позивачки за час вимушеного прогулу, тому додатковому стягненню не підлягає.

Не підлягає задоволенню і позов у частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою не доведено її заподіяння. З пояснень ОСОБА_3 в судовому засіданні вбачається, що вона відчувала певні психологічні переживання з приводу незаконного звільнення з роботи, нервувала з цього приводу. Проте будь-яких доказів спричинення саме моральної шкоди - суду не надала. Дійсно мало місце порушення трудових прав позивачки, які відновлені фактом поновлення її на роботі, тому рішення суду в частині відмови у позові про відшкодування моральної шкоди теж слід залишити без змін.

Керуючись СТ.СТ.40, 147-149, 235, 237-1, КЗпП, ст.ст.307,308,315 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Бучацького районного суду від 18 серпня 2010 року в частині відмови у позові про поновлення на роботі скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задоволити. Поновити ОСОБА_3 на посаді викладача економіко-правознавчих дисциплін Бучацького коледжу Подільського Державного аграрного технічного університету.

Стягнути з Бучацького коледжу Подільського Державного аграрного технічного університету на користь ОСОБА_3 4213,45 гри. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням обов'язкових платежів.

Стягнути з Бучацького коледжу Подільського Державного аграрного технічного університету на користь держави 42,13 грн. судового збору та витрати на ІТЗ в сумі 120 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_7Б. на роботі підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_8