Справа №22-ц-3593/10 Суддя-доповідач - Ведмедь
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого - Смирнової Т.В.,

суддів - Ведмедь Н.І., Ільченко О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Федини Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного територіального галузевого об'єднання Південно-Західна залізниця,

третя особа: виконуючий обов'язки начальника локомотивного депо Конотоп Державного територіального галузевого об'єднання Південно-Західна залізниця ОСОБА_2,

про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановила:

21 грудня 2009 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного територіального галузевого об'єднання Південно-Західна залізниця, в якому просив поновити його на посаді акумуляторника 4 розряду локомотивного депо Конотоп Державного територіального галузевого об'єднання Південно-Західна залізниця та стягнути на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 25 червня 2009 року він працював акумуляторником 4 розряду локомотивного депо Конотоп Державного територіального галузевого об'єднання Південно-Західна залізниця. Відповідно до графіку роботи його робочими днями в грудні 2009 року були 05-06, 09-10, вихідними днями - 07-08. 05 грудня 2009 року він відпрацював робочу зміну з 08 до 20 години. 06 грудня його було запрошено до кабінету головного інженера ОСОБА_2, в кабінеті також знаходився начальник кадрів ОСОБА_3 ОСОБА_2 та почали від нього вимагати написати заяву на звільнення за ЗГОДОЮ сторін, в разі відмови погрожували звільнити за статтею, яка в подальшому ускладнить його працевлаштування. Він розгубився і під тиском керівництва, не розуміючи своїх дій та не контролюючи їх, написав заяву на звільнення за згодою сторін з 04 грудня 2009 року, яку датував 03 грудня 2009 року. Одночасно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змусили його написати заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на 06 грудня 2009 року. Вийшовши на свіже повітря та поміркувавши над змістом написаних ним заяв, зрозумів, що зробив помилку, він повернувся до керівництва підприємства та написав заяву на ім'я керівника депо ОСОБА_4 про те, що заяву на звільнення від 03 грудня 2009 року він написав під тиском керівництва, тому її не розглядати і вважати недійсною. 09 грудня 2009 року згідно графіку роботи він вийшов на роботу, але до роботи його не допустили, направили до відділу кадрів, де видали його трудову книжку і наказ про звільнення. Вважає, що його звільнили з підприємства незаконно всупереч його намірам та волі, тому просить поновити

на роботі та стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2010 року в задоволенні позовних ОСОБА_1 до Держави, територіального галузевого об'єднання Південно-Західна залізниця про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Позивач з рішенням суду не погодився і оскаржив його в апеляційні -порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Свої вимоги мотивує що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення вирішення справи, неправильно застосовані норми матеріального права.

Апелянт стверджує, що заяву про звільнення датовану 03 грудня 2009 року він написав під тиском керівництва Локомотивного депо ДТГО ПЗЗ. Тобто в зв'язку зазначена заява не може бути підставою для його звільнення.

Покази апелянта повністю були підтверджені свідками які зазначили, що 05 грудня 2009 року ОСОБА_1 став до роботи, керівництвом локомотивно депо він був допущений до роботи і, що дійсного наміру звільнятись він висловлював.

З зазначених підстав ОСОБА_1 не згоден з висновком суду, що ці покази свідків спростовуються показами двох зацікавлених у вирішенні справи осіб представника відповідача ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_2.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював. акумуляторником І розряду локомотивного депо Конотоп Державного територіального галузевого об'єднання Південне Західна залізниця з 25 червня 2009 року; 04 грудня 2009 року звільнений з займаної посади за згодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 2).

Згідно заяви від 03 грудня 2009 року ОСОБА_1 просить звільнити його з роботи за згодою сторін з 04 грудня 2009 року, на заяві стоїть резолюція «оформити» (а. с. 57).

З Журналу реєстрації наказів по особовому складу по відділу кадрів локомотивного депо Конотоп Південно-Західної залізниці 2009 рік вбачається, що зареєстрований наказ № 232/ос від 04 грудня 2009 року про звільнення ОСОБА_1 акумуляторника 4 розряду за угодою сторін, п. ст. 36 КЗ України (а. с. 56).

Суд критично поставився до пояснень свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та не може прийняти їх до уваги, оскільки вони спростовуються поясненнями представника відповідача ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_2 і зібраними по справі доказами, а саме: заявою ОСОБА_1 від 03 грудня 2009 року (а. с. 57), наказом про звільнення № 232 о/с від 04 грудня 2009 року (а. с. 56), табелем обліку робочого часу (а. с. 61,62).

Суд зазначає, що відповідно до ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін, яка мала місце, оскільки ОСОБА_1 звернувся із заявою про звільнення за угодою сторін.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи,

організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору

за п. 1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений

сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній

згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Взаємної згоди виконуючого обов'язки начальника локомотивного депо

Конотоп Державної територіального галузевого об'єднання Південно-Західна

залізниця ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на анулювання заяви про

звільнення не було, оскільки, як пояснив в судовому засіданні апелянт, він писав

таку заяву, але її не реалізував і до керівництва підприємства з нею не звертався.

В рішенні суду зазначено, що в судовому засіданні не здобуто і позивачем не надано доказів про те, що заява про звільнення ним була написана під тиском керівництва підприємства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає,

що доводи апелянта про те, що заява на звільнення написана під тиском

керівництва і, що фактично не було його волевиявлення на це, не заслуговують

на увагу, оскільки доказів з приводу тиску, як в суді першої так і в суді

апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надав.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду. Відповідно до

ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з зазначеного колегія суддів вважає, що апелянт не довів порушення судом норм матеріального права при ухваленні рішення.

Згідно з вимогами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені всі обставини справи, виконано вимоги матеріального та процесуального права, а тому згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції в даній справі залишити без змін.

Керуючись ст. 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: