Справа №22-ц-892/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

29 квітня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого ОСОБА_1, суддів - Попруги С.В., Хвостика С.Г. з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.Ї., розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Лебедин Сумської області на постанову Лебединського районного суду Сумської області від 1 грудня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Лебедин Сумської області про стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни,-

встановила:

6 листопада 2009 року ОСОБА_2Г звернулась з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Лебедин Сумської області, в якому посилаючись на те, що останній не виконує вимоги ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», просила зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Лебедин Сумської області нарахувати та виплатити на її користь 2081 грн, 40 коп. недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги як «дитині війни» за період з січня 2008 року гіо серпень 2009 року та зобовязати відповідача в подальшому проводити дані виплати.

Постановою Лебединського районного суду Сумської області від 1 грудня 2009 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в м. Лебедин Сумської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_3 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» та провести відповідні виплати за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, та з 01 січня 2009 року за виключенням суми фактично проведених виплат.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в м. Лебедин Сумської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, розглянувши матеріали справи в межах заявленого позову і апеляційної скарги, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 народилася 1 жовтня 1936 року та згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має статус «дитини війни».

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої Інстанції виходив з наявності у позивача права на отримання, а у відповідача обовязку щодо здійснення позивачу доплати до пенсії, відповідно до приписів ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 22 травня по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у редакції, яка діє з 01 січня 2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

З 01 січня 2008 року на підставі п/п 2 п. 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» текст ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни» викладено в новій редакції, згідно з якою дітям війни (крім тих, на ЯКІ поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що

Таким чином, з 22 травня по 31 грудня 2008 року спірні відносини регулюються відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у редакції закону, яка діяла з 01 січня 2006 року.

Крім того, протягом періоду, за який предявлено позовні вимоги діяв Закон України «Про. державний бюджет України на 2009 рік» від 25.12.2008 року № 835-6, яким не передбачено зупинення на 2009 рік дії положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»

Оскільки на 2009 рік дія положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" не зупинялась, і сам відповідач не надав належного обґрунтування підстав, виходячи з яких ним проводило часткове нарахування та виплата вказаного підвищення до пенсії позивачу за цей період, тому відповідач повинен був проводити нарахування та виплату зазначеного підвищення до пенсії позивачці в розмірі : ]' відсотків мінімальної пенсії за віком. Крім того це не суперечить положенням ч.2 ст.54 Закону Україна «Про Державний бюджет України на 2009 рік», оскільки розмір підвищення до пенсії дітям війни безпосередньо зазначений в ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Посилання апелянта на те, що суд не мав права застосувати до спірних правовідносин ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є безпідставними, оскільки згідно чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами зазначеної норми Закону. Іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Доводи апелянта про відсутність механізму, умов призначення та порядку фінансування таких соціальних допомог необґрунтовані, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність механізму та коштів, як на підставу невиконання своїх зобовязань, встановлених ст. 46 Конституції України та Законами України. Крім того, питання фінансування цих виплат не є предметом спору, шо розглядається і проблеми надання бюджетних коштів відповідачу для виконання покладених на нього обовязків виходять за межі заявлених вимог І судом не розглядалися.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо не визначеності на законодавчому рівнії питання відносно органу, на який покладено обовязок по виплаті підвищення до пенсії особам, які мають статую дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення «Про Пенсійний фонд України» здійснює свої повноваження на підставі п.15 зазначеного положення через створені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» покладено саме на управління пенсійного фонду України за місцем проживання позивача.

Враховуючи, що держава взяла на себе обовязок щодо виплати позивачу 30% доплати до пенсії та поклала виконання цього обовязку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, колегія суддів вважає, що вони не виконали своїх повноважень без поважних причин.

Крім того, на час виникнення спірних правовідносин, розмір мінімальної пенсії за віком визначений лише ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і згідно цієї норми мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленого для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, при визначенні розміру підвищення відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовується розмір мінімальної пенсії за віком, який визначений ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Доводи апелянта про те, що позивач пропустила річний строк звернення до суду, передбачений ст. 99 КАС України, є необгрунтованими, оскільки згідно з ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсій, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. Відповідно ж до посвідчення, копія якого є на а.с. 7, позивачу виплачується пенсія за віком. Підвищення ж до пенсії, передбачене ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», є складовою пенсії.

Проте, частково задовольняючи позов, місцевий суд не визначив дату, до якої має здійснюватися перерахунок пенсії в 2009 році, а тому рішення в цій частині на підставі п. 4 ч, 1 ст. 309 ЦПК України необхідно змінити, зазначивши, що перерахунку підлягають платежі за період з 01 січня по ЗО листопада 2009 року.

Керуючись ст. ст. 303, п. З ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія

суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Лебедин Сумської області задовольнити частково.

Змінити постанову Лебединського районного суду Сумської області від 1 грудня 2009 року в даній справі в частині виплат за 2009 рік, зазначивши, що перерахунку підлягають платежі за період з 01 січня 2009 року по 30 листопада 2009 року.

В іншій частині постанову залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене протягом двох місяців до Верховного Суду України.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підпис)

Судді: (підпис)

Судді: (підпис)

Судді: (підпис)