Справа № 2-3294/10
Провадження № 2-3294/10
РІШЕННЯ

Іменем України

18.05.2010 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі

головуючого судді Разумовської О.Г.,

при секретарі Лазарєвій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Мегабанк» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

10. 03. 2010 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Мегабанк» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01. 06. 2009 до дати набрання рішенням суду законної сили, а також стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн., просив поновити строк звернення до суду.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 25. 03. 2008 він працював на посаді старшого спеціаліста з безпеки Миколаївського ЦРВ відділу по забезпеченню безпеки філій управління по роботі з проблемною заборгованістю Головного управління безпеки Публічного акціонерного товариства «Мегабанк». Наказом від 27. 05. 2009 № 97 за п. 1 ст. 36. Звільнення вважає незаконним у зв'язку з тим, що його було звільнено в період його тимчасової непрацездатності. Позивач звертався зі зверненнями до до органів, уповноважених здійснювати контроль за дотриманням законодавства про працю, однак зазначені органи не допомогли йому у поновленні порушених прав. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, обставини, викладені в позові, підтвердив, просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечив, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Мотивував тим, що звільнення позивача проведено у відповідності з діючим трудовим законодавством, пояснення позивача є вигаданими. Зазначали, що позивач пропустив строк звернення до суду. В судовому засіданні заявив клопотання про зміну найменування відповідача на Публічне акціонерне товариство «Мегабанк» відповідно до рішення про перейменування та статуту від 29. 12. 2009.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, відповідно до наказу Відкритого акціонерного товариства «Мегабанк» від 25. 03. 2008 № 58 ОСОБА_1 було прийнято на посаду старшого спеціаліста з безпеки Миколаївського ЦРВ відділу по забезпеченню безпеки філій.

Трудовий договір відповідно до ст. 23 КЗпП України з зазначеним працівником було укладено на невизначений строк.

Наказом від 27. 05. 2009 № 97 позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи з 01. 06. 2009, згідно з формулюванням, вказаним в наказі за угодою сторін, на підставі зачви ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що позивач дійсно був тимчасово непрацездатним в період з 28. 05. 2009 по 15. 07. 2009, що підтверджується листками непрацездатності № № 548598, 548889, які є чинними і ніким не оспорюються.

В судовому засіданні суд дійшов висновку про те, що пропозиція про припинення трудового договору виходила від власника (уповноваженого ним органу), тобто відповідача по справі ПАТ «Мегабанк», що виражалось у тому, що працівника позивача по справі - ОСОБА_1 примусили написати заяву про звільнення, а тому ця заява є не ініціативою працівника на розірвання трудового договору, а фактично згодою на ініціативу власника ( уповноваженого ним органу) про припинення трудових відносин.

В письмовій заяві від 29. 05. 2009 (л. с. 9), надісланої позивачем на імя ОСОБА_2, співробітниці ПАТ «Мегабанк», ОСОБА_1 вказує на те, що посадовими особами ПАТ «Мегабанк» здіснювався морально-психологічний тиск, позивача примушували написати заяву про звільнення.

Існування та законність походження вказаної заяви від 29. 05. 2010 сторона відповідача під сумнів не ставила, більш того на прохання позивача про надання йому матеріальної допомоги на лікування, викладене в цій же заяві, ПАТ «Мегабанк» зазначену допомогу надало, про що свідчить довідка від 21. 04. 2010 № 104-4471, надана ПАТ «Мегабанк», з якої вбачається, що при нарахуванні заробітної плати позивачу ОСОБА_1 за травень 2009 року було сплачено також і згадану допомогу.

Про відсутність згоди на звільнення свідчить також і акт відмови від підпису від 29. 09. 2009, наданий до суду ПАТ «Мегабанк», в якому представники Миколаївського ЦРВ ВАТ «Мегабанк» своїми підписами засвідчили, що позивач ОСОБА_1 відмовився від підписання витягу з наказу від 27. 05. 2009 № 97.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що 29. 05. 2009 ( тобто ще до фактичного дня звільнення 01. 06. 2009) відповідачу було відомо про те, що позивач не згоден на звільнення, і написав заяву під тиском.

Вказівка позивача на морально-психологічний тиск зі сторони представників відповідача при написанні заяви та відмова від підпису витягу з наказу № 97 свідчить про відсутність його згоди на звільнення, а тому посилання відповідача при звільненні позивача ОСОБА_1 на угоду сторін є неправомірним.

На підставі досліджених вищевказаних письмових доказів та пояснень сторін в судовому засіданні було встановлено, що фактично звільнення ОСОБА_1 було проведено з ініціативи власника відповідача ПАТ «Мегабанк».

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Виходячи з наявних в справі доказів суд приходить до висновку, що позивача звільнено незаконно.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працiвник може звернутися з заявою про вирiшення трудового спору безпосередньо до районного, районного у мiстi, мiського чи мiськрайонного суду в тримiсячний строк з дня, коли вiн дiзнався або повинен був дiзнатися про порушення свого права, а у справах про звiльнення - в мiсячний строк з дня вручення копiї наказу про звiльнення або з дня видачi трудової книжки.

З наявних у справі письмових матеріалів вбачається, що 04. 06. 2009 після отримання повідомлення про звільнення позивач ОСОБА_1 звернувся з заявою до прокурора Центрального району м. Миколаєва, яка зареєстрована за № 3736 від 04. 06. 2009. Листом-відповіддю від 25. 06. 2009 № 1375-09 прокуратура повідомила ОСОБА_1 про незаконність його звільнення в період тимчасової непрацездатності, однак вказала на недоведеність написання заяви під примусом, рекомендовано звернутися для вирішення питання до суду. Пізніше позивач звернувся до редакції газети «Миколаївський бізнес». В номері зазначеної газети від 29. 07. 2009 № 29 (282) повідомлялося про проведене розслідування та встановлено непоодинокі факти незаконних звільнень працівників. 18. 08. 2009 позивач письмово звернувся з приводу порушених прав до прокурора м. Харкова та Міністерства праці та соціальної політики, про отримання зазначених звернень свідчать поштові відмітки від 26. 08. 2009 та 25. 08. 2009 відповідно. Відповідей від зазначених органів позивачу не надійшло.

Відповідно до ст. 234 Кодексу законів про працю України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до ч. 4 ст. 233 КЗпП України встановлений частиною третьою цiєї статтi строк застосовується i при зверненнi до суду вищестоящого органу або прокурора.

Заперечення відповідача стосовно того, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у звязку із пропуском терміну звернення до суду судом відхиляється, оскільки судом встановлено, що причини пропуску позивачем строку для звернення до суду є поважними, оскільки до звернення до суду позивач намагався у досудовому порядку вирішити спір і звертався з заявами та скаргами до органів, уповноважених здійснювати контроль за дотриманням законодавства про працю, а тому суд вважає за можливе поновити строки для звернення позивача до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100), а саме п. п. з п. 1 зазначений порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у т. ч. випадку вимушеного прогулу.

П. 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної для оплати часу відпусток розраховується виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, а у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Абзацами 4 та 6 Порядку № 100 передбачено наступне, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

В даному випадку, через знаходження позивача на лікарняному, останніми повними місяцями роботи є квітень та травень 2009 року.

П. 8. зазначених вище правил передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки від 12. 05. 2010 № 104-5280, наданої ПАТ «Мегабанк», заробітна плата позивача за квітень та травень 2009 року складала: 04. 2009 3 500, 00 грн., 05. 2009 2 400,00 грн., а всього разом: 5 900, 00 грн.

При цьому це грошові кошти які підлягали виплаті, тобто з урахуванням обов'язкових податків, зборів та платежів.

Загальна кількість робочих днів (тобто календарних днів які підлягають оплаті) за квітень та травень складає 21 день.

Розрахунок середньоденного заробітку: 2950, 00 грн. /21 день = 140,47 грн. за один робочий день.

Останнім днем роботи позивача є 27. 05. 2009.

Кількість днів вимушеного прогулу в період з 27. 05. 2009 по 18. 05. 2010 становить 11 місяців 18 днів = 32 450, 00 грн. + 2 528, 57 грн.= 34 978, 57 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода це шкода, заподіяна працівникові поведінкою особи, яку можна характеризувати як неетичну, таку, що суперечить системі поглядів і уявлень, які регулюють поведінку людей у суспільстві. Під моральною шкодою розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, щоспричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Під моральною шкодою слід розуміти також втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. З постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

У вказаній Постанові ПВСУ зазначено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством, зокрема: ст. 237-1 КЗпП та іншими (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначити залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин.

Суд при розгляді справи також взяв до уваги те що факт заподіяння моральної шкоди позивачу мав місце, що виразилось у втраті роботи, перенесенні моральних та психічних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, які вимагають від ОСОБА_1 додаткових зусиль для організації свого життя , а тому позивач у відповідності з ст. 237-1 КЗПП України має право на відшкодування відповідачем моральної шкоди.

Суд, з огляду на ступінь, характер, термін й обсяг моральних переживань позивача, яких останній зазнав у звязку з протиправними діями відповідача, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 1 000, 00 грн., а у задоволенні решти позовних вимог позивачу слід відмовити.

Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого підлягає негайному виконанню.

Таким чином, судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач був звільнений з посади в період його тимчасової непрацездатності, а тому, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті всебічного, повного та об'єктивного їх розгляду в судовому засіданні, суд вважає можливим поновити позивача на посаді старшого спеціаліста з безпеки Миколаївського ЦРВ відділу по забезпеченню безпеки філій управління по роботі з проблемною заборгованістю Головного управління безпеки Публічного акціонерного товариства «Мегабанк». Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 34 978, 57 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн., а у задоволенні решти позовних вимог позивачу слід відмовити.

Окрім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави 120, 00 грн. в рахунок відшкодування оплати інформаційно-технічного збору та 358, 29 грн. /349,79 + 8,50 грн./ судовий збір в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 208-218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Мегабанк» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

ОСОБА_1 поновити строк для звернення до суду.

ОСОБА_1 поновити на роботі на посаді старшого спеціаліста з безпеки Миколаївського ЦРВ відділу по забезпеченню безпеки філій управління по роботі з проблемною заборгованістю Головного управління безпеки Публічного акціонерного товариства «Мегабанк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34978,57 грн. та 1000,00 грн. по відшкодуванню моральної шкоди.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 2950,00 грн. підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мегабанк»на користь держави державне мито за розгляд справи у суді в розмірі 358,29 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва у строк та в порядок, передбачений ст. ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя О.Г. Разумовська