Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

06 липня 2010 року

Колегія судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Франовської К.С

суддів Широкової Л.В., Худякова А.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1

з участю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області на постанову судді Олевського районного суду Житомирської області від 09 липня 2009 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області про

визнання дій неправомірними та стягнення коштів,передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", -

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, у якому просила визнати неправомірними дії управління праці та соціального захисту населення Олевської райдержадміністрації, посилаючись на те, що відповідач порушив її право на одержання соціальних виплат, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв»язку з чим просила стягнути з відповідача недовиплачені суми, виходячи з розміру, визначеного Законом.

Постановою Олевського районного суду від 9 липня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Дії управління праці та соціального захисту населення Олевської райдержадміністрації в частині не донарахування позивачу коштів, передбачених ст..З9 Закону визнано протиправними. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 58188грн.47 коп. доплати як особі, працюючій на радіоактивно забрудненій території, 7185 грн.75 коп. доплати у розмірі 25% від мінімальної зарплати, як працюючому пенсіонеру.

У апеляційній скарзі управління праці та соціального захисту населення Олевської райдержадміністрації порушує питання про скасування постанови з ухваленням нового рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши судцю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень тау спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що громадянам, які працюють у зоні гарантованого добровільного відселення виплачується доплата в розмірі двох мінімальних зарплат щомісячна грошова допомога у зоні гарантованого добровільного відселення-40% від мінімальної зарплати, та працюючим пенсіонерам додаткове підвищення зарплати на 25% від мінімальної зарплати.

Суд встановив, що позивач є постраждалою від наслідків аварії на ЧАЕС 3 категорії, працює і проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, є працюючим пенсіонером і на неї поширюються положення Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ».

Як свідчать матеріали справи, відповідач виплачував позивачу соціальні виплати у розмірах, які не відповідають визначеним у Законі (а.с.11-12).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право позивача є порушеним і підлягає захисту у визначений спосіб.

Із змісту законів України про встановлення розмірів мінімальних зарплат на 2008-2009 . роки не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування мінімальної зарплати з метою реалізації норм ст.. 39 Закону № 796-Х11.

Встановлений постановою КМУ №836 у 1996 році розмір допомоги громадянам, які працюють на території радіоактивного забруднення, - протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

Оскільки ні Верховна Рада, ні Кабінет Міністрів в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягають саме стаття 39 Закону № 796- XI1 та законодавство щодо розмірів мінімальних зарплат, а не Постанова КМУ № 836 від 26 липня 1996 року, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав громадян.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права, є правильними.

Що стосується доводів відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на виплату коштів, визначених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», то слід мати на увазі наступне.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі- Конвенцію) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.. 1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. В рішеннях у справах Кечко проти України, 2005рік Broniovski v. Poland, 1996 piK,Azinas v Cyprus, 2002 Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. До «майнових прав » і «власності » може бути прирівняно право заявника на матеріальний інтерес, зокрема щодо отримання пенсії чи надбавки до заробітної плати.

В рішенні у справі Кечко проти України, 2005 рік, суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов»язань (рішення у справі Бурдов проти Росії, 2000 рік).

Таким чином, реалізація права громадян та соціальні виплати, передбачені Законом, не може залежати від бюджетних асигнувань.

Доводів щодо правильності обрахування суми заборгованих коштів та періоду нарахування апеляційна скарга не містить, тому в цій частині законність та обґрунтованість постанови не перевіряється.

Разом з тим, колегія суддів виправляє помилку суду першої інстанції і виключає з мотивувальної частини постанови посилання на положення ст..233 КЗпП України як правової підстави для стягнення суми заборгованості без обмеження будь-яким строком.

Правильно вирішивши спір по суті, суд першої інстанції, при цьому вважав, що соціальна виплата в порядку ст..39 Закону № 796-Х11, як доплата, відноситься до структури зарплати. Такий висновок є помилковим, оскільки вказана виплата є соціальною гарантією, а не винагородою за працю, не входить до структури зарплати і фінансується не з фонду оплати праці, а з Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення.

За таких обставин оскаржувана постанова відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області відхилити.

Постанову судді Олевського районного суду Житомирської області від 09 липня 2009 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.