Деснянський районний суд міста Києва
Справа № 2-270
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2010 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

при секретарі - Олійник Т.Г., Пархоменко Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про скасування договору дарування та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору дарування частини квартири недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.06.2005 року її рідний брат ОСОБА_4 подарував 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 16.11.2008 року її брат помер і після цього вона дізналася про існування оспорюваного договору. Вважає, що даний договір було укладено обманним шляхом і підлягає скасуванню, оскільки її брат зловживав спиртними напоями, тому і вона і його дочка постійно допомагали брату у господарстві, постійно відвідували його, і він завжди казав про те, що квартиру залишить своїй онучці. Відповідача ніхто не знає, він ніколи в спірній квартирі не проживав. Крім того, зазначила, що вона є власником другої частини квартири і при оформленні договору дарування її повинні були повідомити, оскільки вона має переважне право на придбання частини квартири. На підставі викладеного вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, просить скасувати договір дарування частини квартири від 22.06.2005 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а також виселити відповідача з спірної квартири.

В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі, скасувати договір дарування частини квартири від 22.06.2005 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а також виселити відповідача з спірної квартири.

Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та пояснення позивачки, просив їх задовольнити в повному обсязі, скасувати договір дарування частини квартири від 22.06.2005 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а також виселити відповідача з спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що він знав померлого ОСОБА_4 приблизно з 2002-2003 років. Вони постійно спілкувалися, він допомагав ОСОБА_4 у придбанні продуктів та інших питаннях, постійно відвідував його. Ніхто з родичів ним не цікавився і в квартирі не з"являвся. В 2005 році ОСОБА_4 запропонував подарувати йому частину квартири і попросив зайнятися збором документів, оформивши для цього довіреність. Він погодився, зібрав всі необхідні документи і вони оформили договір дарування. Вважає, що Договір відповідає вимогам діючого законодавства, оформлений з дотримання всіх вимог до нього, підписаний особисто померлим, а тому підстав для його скасування та виселення його з квартири немає. На підставі викладеного просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, повністю підтримала пояснення відповідача, просила в задоволенні позову відмовити.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що він достовірно не пам"ятає всіх подробиць укладення оспорюваного договору, але зазначив, що даний Договір повністю відповідає вимогам діючого законодавства, укладений особисто сторонами Договору, ніяких порушень при цьому допущено не було, а тому підстав для його скасування немає.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.06.2005 року ОСОБА_4 подарував відповідачу ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Договором дарування, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с.5-6).

Згідно умов договору, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

16.11.2008 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12).

В своїх позовних вимогах ОСОБА_1 зазначає про те, що даний договір був укладений її рідним братом шляхом обману з боку відповідача, оскільки брат зловживав спиртними напоями, не міг подарувати квартиру чужій людині. Крім того, він обіцяв переписати квартиру своїй онучці, а також вона є співвласником спірної квартири, а тому їй повинні були запропонувати переважне право на придбання квартири. Тому вважає, що оспорюваний договір підлягає скасуванню.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно із п. 20 вказаної Постанови Пленуму правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов′язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено при розгляді справи, відповідач познайомився з померлим ОСОБА_4 приблизно в 2002-2003 роках, постійно спілкувався з ним, допомагав йому у господарстві.

Судом встановлено, що, дійсно, померлий ОСОБА_4 вживав спиртні напої, що було підтверджено показами всіх допитаних по справі свідків, але даний факт не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

В судовому засіданні позивачкою не було доведено факт наявності з боку відповідача умисного введення померлого в оману при оформленні договору дарування. Дійсне волевиявлення ОСОБА_4 при оформленні договору підтверджується і тим, що він оформляв на відповідача довіреність для збору документів на квартиру та особистим підписом на Договорі дарування.

Приватний нотаріус ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що Договір дарування був оформлений з дотриманням всіх необхідних вимог діючого законодавства, підписаний особисто сторонами, він роз"яснював сторонам договору наслідки його укладення, зміст договору, вимоги закону щодо цього, з′ясував, чи особисте це бажання ОСОБА_4 на укладення договору. Нотаріус зазначив, що ОСОБА_4 при укладенні договору був тверезий, інакше би він не посвідчив договору, абсолютно адекватно себе поводив, не вказував на будь-які незаконні дії з боку відповідача, на обман з його сторони, що могло б завадити посвідченню договору, а тому у нього не виникло ніяких сумнівів у дієздатності вказаної особи і можливості розуміти значення своїх дій. Вважає, що при укладенні договору дарування ним були дотримані всі вимоги діючого законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним немає.

Як встановлено при розгляді справи, ОСОБА_4 особисто виявив бажання щодо оформлення договору дарування на ім′я відповідача, був присутній при оформленні договору та його підписанні, був ознайомлений з його змістом, особисто підписав договір, ніяких зауважень щодо його змісту не виказував, за життя не виявляв бажання щодо розірвання цього договору та не заявляв вимог щодо визнання його недійсним.

Що стосується посилання позивачки на те, що її не повідомили, як співвласника квартири, про оформлення договору, то суд не приймає до уваги ці посилання з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошенню для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов"язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Але слід зазначити, що ОСОБА_4 подарував частину спірної квартири відповідачу, а не продав, а тому вказані норми діючого законодавства не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Крім того, в своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд скасувати договір дарування від 22.06.2005 року, але скасування договорів дарування не передбачено діючим законодавством.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування договору дарування від 22.06.2005 року задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та необгрунтованими.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про скасування договору дарування, то і позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 з спірної квартири також задоволенню не підлягають, оскільки він проживає в квартирі відповідно до вимог діючого законодавства та на підставі Договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_4

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, 203, 215, 230, 362, 717, 719 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення, або протягом 20 днів з дня подачі заяви про апеляційне оскарження, яка подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Головуючий: