Справа №2-2-2259/10 21.12.2010
Провадження №22ц-7763/10
Державний герб України
Справа № 22ц 7763/10 Головуючий першої інстанції: Ямкова О.О.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

21 грудня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Колосовського С.Ю.,

ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання: Величковській В.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4,

ОСОБА_5

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 серпня 2010 року, яке ухвалено за позовом відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2010 р. відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі ОСОБА_6) звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 11 квітня 2007 р. між Банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 08/04/2007/840 К-229 (далі Договір), за умовами якого ОСОБА_6 передав відповідачу 20000 доларів США кредиту зі сплатою 14,49 % річних за користування кредитом до 10 квітня 2017 р. за умови його повернення та сплати процентів частинами (334,03 долара США щомісяця) згідно графіку. У забезпечення виконання грошових зобовязань відповідач передав за договором іпотеки в іпотеку Банку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Крім того 11 квітня 2007 р. з метою забезпечення виконання зобовязань за Договором між Банком та ОСОБА_5 (поручитель) укладено договір поруки, за яким поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник, за виконання останнім умов Договору.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що ОСОБА_4 виконує свої зобовязання за Договором неналежним чином, внаслідок чого заборгованість за договором станом на 18 січня 2010 р. складала 21954,88 доларів США (що еквівалентно 175665 грн. 39 коп.): 18565,74 доларів США по сумі кредиту, 2593,34 доларів США по відсотках за користування кредитом, 237,09 доларів США комісії та 558,71 долара США пені, ОСОБА_6 просив суд стягнути з відповідачів солідарно вказану заборгованість за договором.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 серпня 2010 р. позов Банку задоволено: постановлено стягнути в з відповідачів солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 21954,88 доларів США (що еквівалентно 175665 грн. 39 коп.) та судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує на те, що рішення суду не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки справу розглянуто в її відсутність і просить рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд.

ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про&nbsp;відмову&nbsp;в ;позові, посилаючись на невідповідність висновків суду нормам матеріального права, що регулюють валютні та кредитні правовідносини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідачів, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із таких підстав. ;

> З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 11 квітня 2007 р. між Банком та ОСОБА_4 Times New Roman;tag3:12pt;">(позичальник) укладено кредитний договір "> № 08/04/2007/840 К-229 (далі Договір), за умовами якого an>ОСОБА_6 передав відповідачу 20000 доларів США кредиту зі сплатою 14,49 % річних за користування кредитом на&nbsp;строк до 10 квітня 2017 р. за умови його повернення та сплати процентів частинами (334,03 долара США щомісяця) згідно графіку. У забезпечення виконання грошових зобовязань відповідач передав за договором іпотеки в іпотеку Банку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, 11 квітня 2007 р. з метою забезпечення виконання зобовязань за Договором&nbsp;між Банком та ОСОБА_5 (поручитель) укладено договір поруки, за яким поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник, за виконання останнім умов Договору.

pan style="font-family:Times New Roman;tag3:12pt;"> У звязку з неналежним виконанням позичальником умов Договору (несвоєчасного та не в повному обсязі погашення передбачених графіком сум) заборгованість за Договором станом на 18 січня 2010 р. складала 21954,88 доларів США (що еквівалентно 175665 грн. 39 коп.): 18565,74 доларів США по сумі кредиту з урахуванням дострокового повернення кредиту, 2593,34 доларів США по відсотках за користування кредитом, 237,09 доларів США комісії та 558,71 долара США пені.

20&nbsp;січня 2010 р. відповідачам були направлені вимоги про дострокове повернення кредиту, процентів та комісії, які залишились без задоволення (а.с. 11-12). &nbsp; n>

З урахуванням викладених обставин та положень ст. ст. 543, 1050, 1054 ЦК України, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_5 на те, що суд розглянув справу у її відсутність не можна взяти до уваги. Оскільки апелянтка не наводить доводів щодо неправильності висновків суду по суті спору, таке порушення процесуального закону не призвело до неправильного розгляду справи, а тому в силу вимог ст. 309 ЦПК України не є підставою для скасування рішення суду.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_4, то його доводи про удаваність кредитного договору не заслуговують на увагу, тому що позов про визнання договору недійсним з таких підстав не заявлявся.

Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_7 держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_7 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного&nbsp;контролю» (далі Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані&nbsp;операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_6 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_6 банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

У відповідача на час укладення договору з ОСОБА_4 була банківська ліцензія № 21 від 23 серпня 2002 р. та дозвіл № 21-1 від 23 серпня 2002 р., видані ОСОБА_6 банком України на здійснення операцій, визначених ч. 1 та 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому суд обґрунтовано вважав, що надання відповідачем кредиту в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству, а посилання апелянта на невідповідність договору вимогам валютного законодавства ґрунтуються на невірному тлумаченні законодавства і не заслуговують на увагу.

Що стосується посилань апелянта на відсутність індивідуальної ліцензії, то, дійсно, підпунктом «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. В той же час на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_6 видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції за валютними цінностями). Таким чином, у звязку з відсутністю нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 серпня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: