Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-577/10
Р І Ш Е Н Н Я

(заочне, в порядку гл.8 розділу ІІІ ЦПК України)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2010 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Черновського Г.В.

при секретарі Вобліковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Жовтневої районної в м.Дніпропетровську ради, третя особа ОСОБА_3 Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним та визнання права власності на частку домоволодіння з будівлями,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2008 року позивач звернувся з вищезазначеною позовною заявою, в якій з уточненням позовних вимог просив суд:

- встановити факт, що нерухоме майно по вул.Паризької Комуни, 12 в м.Дніпропетровську, зареєстроване за ОСОБА_4 у розмірі 25/100 частки домоволодіння та що складалося з житлового будинку В-1 житловою площею 36,1 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, належало йому та його дружині ОСОБА_5 на праві спільної власності по 25/200 частки кожного, як спільне майно подружжя;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.01.2001 року видане на ім'я ОСОБА_5 ОСОБА_3 Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованому в реєстрі за № 2-303 в частині спадкування 25/400 частки домоволодіння по вул.Паризькой Комуни, 12 в м.Дніпропетровську зі скасуванням державної реєстрацію її права власності на цю частку;

- визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 125/800 частки домоволодіння по вул.Паризької Комуни, 12 в м.Дніпропетровську на нерухоме майно, яке належало померлим ОСОБА_4 і ОСОБА_5 по 25/200 частки кожного й було зареєстровано за ОСОБА_4 у розмірі 25/100 частки та складалося з житлового будинку літ В-1 житловою площею 36,1 кв.м., загальною площею 54,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами;

- визнати за ним право власності на самовільно збудовані прибудову літ. В-1, в якій розташовані приміщення кухні 7-8 площею 5 кв.м. та ванної 7-8 площею 2,8 кв.м., та сарай Є у домоволодінні по вул.Паризької Комуни, буд.12 в м.Дніпропетровську без зміни існуючих часток на нерухоме майно співвласників цього домоволодіння.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримала у повному обсязі, на задоволенні позову наполягала.

Відповідачі в судові засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. За таких обставин, на підставі ч.9 ст.74 ЦПК України та ч.4 ст.169 ЦПК України, відповідачі вважаються повідомленими про день та час судового засідання і такими, що відсутні без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, але в своїй заяві просили суд розглядати справу за відсутності їх представника, при ухваленні рішення покладались на розсуд суду.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти:

В 1955 році батьками позивача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, був побудований житловий будинок літ.В-1 в домоволодінні по вул.Паризької Комуни, 12 в м.Дніпропетровську.

Домоволодіння складається з трьох житлових будинків з господарськими спорудами та розташовано на земельній ділянці площею 1048 кв.м.

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю від 1969 року майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Однак всі документи про право власності на будинок були оформлені на ім'я батька позивача ОСОБА_4

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів №943 від 21.07.1976 року за батьком позивача, ОСОБА_4, було визнано право власності на житловий будинок літ.В-1 житловою площею 36,1 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м.

Рішенням народного суду Жовтневого району м.Дніпропетровська від 22.11.1976 року були визначені частки співвласників з виділенням їх кожному в натурі.

Відповідно до цього рішення ОСОБА_4 надано в особисте володіння житловий будинок літ В-1 з тамбуром в-1, сараєм Д, 1/2 частиною вбиральні, 1/5 частини паркана №1, парканом №6 й 1/3 частини водоколонки та визначена частка цього нерухомого майна у розмірі 25/100 частини від усього домоволодіння.

Увесь час вони користувалися своєю спільною власністю і жодних спорів з цього приводу у них не виникало й тому мати позивача не оформлювала на себе право власності на частку майна подружжя.

В 1982 році мати позивача, ОСОБА_5, померла. Заповіт на випадок смерті вона не залишила.

Єдиними спадкоємцями першої черги після її смерті був він - її син /позивач по справі/, та його батько, її чоловік ОСОБА_4

Про те, що ОСОБА_5 є матір'ю позивача, свідчить свідоцтво про його народження, а що вона була дружиною ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу.

Вони прийняли спадщину, що відкрилася, бо постійно мешкали у цьому будинку з часу його будівництва разом із спадкоємцем.

Відповідно до вимог ст.549 ЦК в редакції Закону від 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив у володіння спадковим майном, а згідно ст.548 ЦК прийнята спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Таким чином, з 1992 року позивачу фактично належить право власності на 1/4 частину житлового будинку В-1, тобто на 25/400 частки всього домоволодіння, а його батькові 3/4 частини будинку, або 75/400 частки домоволодіння.

Проте юридично їх право власності на це майно вони не оформили.

В 1983 році ОСОБА_4 одружився вдруге, а в 1999 році він помер. Заповіт на випадок смерті ОСОБА_4 не залишив.

Спадкоємцями першої черги відповідно до ст.529 ЦК в редакції Закону від 1963 року є позивач - його син, та його нова дружина - відповідачка у справі - ОСОБА_2

Вони прийняли спадщину, що відкрилася, шляхом подачі відповідних заяв до нотаріальної контори.

Розмір спадкового майна батька позивача складав на цей час 75/400 частки домоволодіння.

Отже, кожний з них повинен був успадкувати після смерті ОСОБА_4 цю частку в рівних частинах - а саме по 75/800 частки домоволодіння.

Тобто, з урахуванням частки майна успадкованого після смерті матері, позивачу належить 125/800 частки домоволодіння.

Однак, ОСОБА_3 Дніпропетровська державна нотаріальна контора видала 25.01.2001 році відповідачці свідоцтво про право на спадщину за законом на 25/200 частки домоволодіння, фактично передавши їй у власність частку майна матері позивача. Оскільки відповідно до "Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину на майно після смерті одного з учасників спільної власності лише після виділення частки померлого. А якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ оформлений на одного із подружжя, що є живий, державний нотаріус вимагає надання відповідної заяви про це.

Але батько позивача не звертався до нотаріуса й тому частка померлої її дружини не була визначена.

Добровільно виправити цю помилку та внести відповідні зміни до свідоцтва про право на спадщину відповідачка не бажає..

Згідно ст.215 ЦК України такі угоди визнаються недійсними.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, а згідно до ч.2 ст.1300 ЦК України за вимогою одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, суд вважає можливим встановити факт, що нерухоме майно по вул.Паризької Комуни, 12 в м.Дніпропетровську, зареєстроване за ОСОБА_4 у розмірі 25/100 частки домоволодіння та що складалося з житлового будинку В-1 житловою площею 36,1 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, належало йому та його жінці ОСОБА_5 на праві спільної власності по 25/200 частки кожного, як спільне майно подружжя, а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.01.2001 року видане на ім'я ОСОБА_2 ОСОБА_3 Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованому в реєстрі за № 2-303 в частині спадкування 25/400 частки домоволодіння по вул.Паризькой Комуни, 12 в м.Дніпропетровську зі скасуванням державної реєстрацію її права власності на цю частку.

Судом встановлено, що до житлового будинку позивач разом з його батьком прибудував без одержання дозволу в органах місцевого самоврядування прибудову літ в-1, в якій розташовані приміщення кухні 7-8 площею 5 кв.м. та ванна 7-7 площею 2,8 кв.м. Крім того, ними також без одержання дозволу був збудований новий сарай літ. Є.

Виконавчий комітет не надає правочинності цим будівлям, посилаючись на те, що необхідно вирішити це питання в судовому порядку.

Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на річ та створене нерухоме майно визнається за особою, яка виготовила його.

Згідно ст.376 ЦК України право власності на самовільно збудоване нерухоме майно визнається за рішенням суду.

Прибудова розташована на земельній ділянці, яка знаходилася у користуванні батька позивача, відповідно до рішення виконавчого комітету від 21.07.1976 року.

Дані самовільні побудови не порушують права інших осіб.

Враховуючи, що ця прибудова складає незначну частку від всього домоволодіння, а також що вона відокремлена від інших будинків та будівель й була збудована позивачем та його батьком за власні кошти, розмір часток на нерухоме майно усіх співвласників залишається без змін.

Відповідно до ч.4 ст.357 ЦК України співвласник може здійснити за свій рахунок добудову. Така добудова є власністю співвласника, який її виконав та не змінює розмір часток співвласників в праві спільної часткової власності.

За таких обставин, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 125/800 частки домоволодіння по вул.Паризької Комуни, 12 в м.Дніпропетровську на нерухоме майно, яке належало померлим ОСОБА_4 і ОСОБА_5 по 25/200 частки кожного й було зареєстровано за ОСОБА_4 у розмірі 25/100 частки та складалося з житлового будинку літ В-1 житловою площею 36,1 кв.м., загальною площею 54,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами.

Також визнати за позивачем право власності на самовільно збудовані прибудову літ. В-1, в якій розташовані приміщення кухні 7-8 площею 5 кв.м. та ванної 7-8 площею 2,8 кв.м., та сарай Є у домоволодінні по вул.Паризької Комуни, буд.12 в м.Дніпропетровську без зміни існуючих часток на нерухоме майно співвласників цього домоволодіння.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 215, 224-226 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Встановити факт, що нерухоме майно по вул.Паризької Комуни, 12 в м.Дніпропетровську, зареєстроване за ОСОБА_4 у розмірі 25/100 частки домоволодіння та що складалося з житлового будинку В-1 житловою площею 36,1 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, належало йому та його жінці ОСОБА_5 на праві спільної власності по 25/200 частки кожного, як спільне майно подружжя.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину по закону від 25.01.2001 року видане на ім'я ОСОБА_5 ОСОБА_3 Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованому в реєстрі за № 2-303 в частині спадкування 25/400 частки домоволодіння по вул.Паризькой Комуни, 12 в м.Дніпропетровську зі скасуванням державної реєстрацію її права власності на цю частку.

Визнати за ОСОБА_1, право власності в порядку спадкування за законом на 125/800 частки домоволодіння по вул.Паризької Комуни, 12 в м.Дніпропетровську на нерухоме майно, яке належало померлим ОСОБА_4 і ОСОБА_5 по 25/200 частки кожного й було зареєстровано за ОСОБА_4 у розмірі 25/100 частки та складалося з житлового будинку літ В-1 житловою площею 36,1 кв.м., загальною площею 54,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на самовільно збудовані прибудову літ. В-1, в якій розташовані приміщення кухні 7-8 площею 5 кв.м. та ванної 7-8 площею 2,8 кв.м., та сарай Є у домоволодінні по вул.Паризької Комуни, буд.12 в м.Дніпропетровську без зміни існуючих часток на нерухоме майно співвласників цього домоволодіння.

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному апеляційному порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, що може бути подана протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення. Без попереднього подання такої заяви заочне рішення оскарженню відповідачем в апеляційному порядку не підлягає.

У випадку відмови в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, воно може бути оскаржене відповідачем у загальному апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про його апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано.

У випадку подання заяви про апеляційне оскарження, але не подання у двадцятиденний строк апеляційної скарги, рішення набирає законної силі після закінчення такого строку.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: