Справа №2-456/10 08.04.2010 08.04.2010 08.04.2010
Провадження №22-ц-845/10
Справа №22ц-845/10 Суддя першої інстанції Разумовська О.Г.
Категорія 5 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 квітня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Довжук Т.С., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі судового засідання Голубкіній О.О.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, та представників відповідача - ОСОБА_4 і ОСОБА_5,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2010 р., ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визначення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визначення часток у праві власності на житловий будинок і визначення порядку користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И Л А :

8 липня 2005 р. ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 про визначення порядку користування земельною ділянкою, площею 517 кв. м, яка знаходиться у їхній спільній сумісній власності та розташована в м. Миколаєві по пров. 1-й Парниковий під будинком №25, який їм належить на праві часткової власності, кожному - по ? частці.

Посилаючись на те, що між власниками домоволодіння виникають конфлікти з приводу користування спільною земельною ділянкою, позивачка в уточненому позові просила суд визначити порядок користування вказаною земельною ділянкою за другим варіантом судової будівельно-технічної експертизи.

В свою чергу, 20 грудня 2005 р. ОСОБА_6 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_6 про визначення часток у праві власності на вказаний будинок і проведення його реального поділу та визначення порядку користування земельною ділянкою, з урахуванням нових часток. В уточнених вимогах він також просив визнати за ним право власності на гараж.

Справа розглядалась судами неодноразово. Останнім рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2010 р. первісний позов задоволено частково, а зустрічний - повністю.

Визначено ідеальні долі сторін у праві власності на вказаний будинок: за ОСОБА_2Ф - на 46/100 (23/50), за ОСОБА_6 - на 54/100 (27/50); а також за ОСОБА_6 визнано право власності на гараж літ. Н.

Визначено частки сторін у праві власності на земельну ділянку: за ОСОБА_2Ф - на 1/3, а за ОСОБА_6 - на 2/3.

Реальний поділ цього будинку проведено наступним чином: ОСОБА_2 виділено: прибудову літ. А2, жилі кімнати - 2-4 і 2-5, кухню - 2-1, коридор 2-2, туалет - 2-3, загальною площею 35,9 кв. м, жилою - 23 кв. м; з господарських будівель - сарай літ. Л; ОСОБА_6 виділено: коридор - 1-3, жилі кімнати - 1-4, 1-5, 1-6, загальною площею 35,4 кв. м, жилою - 30,3 кв. м; з господарських будівель - гараж літ. Н.

Реальний поділ спірної земельної ділянки проведено таким чином, що у власність сторін виділено цілісні земельні ділянки: ОСОБА_2 - 155,1 кв. м, а ОСОБА_6 - 361, 9 кв. м, із зазначенням їх розмірів і меж на місцевості.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з'ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, та порушення вимог процесуального права, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення про визначення іншого порядку користування спірною земельною ділянкою.

Вислухавши суддю - доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які визнані сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Зокрема:

- відповідно до свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого 1 лютого 1992 р. державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори, житловий будинок №25 по пров. 1-й Парниковий в м. Миколаєві належав на праві часткової власності ОСОБА_6 і ОСОБА_7, кожному по ? частці;

- раніше цей будинок належав їхнім батькам: ОСОБА_8 і ОСОБА_9, померлим 11 листопада 1984р. і 25 липня 1991р.;

- затим, за свідоцтвом про право на спадщину по закону, виданого тим же державним нотаріусом 17 листопада 1997 р., право власності на ? частку вказаного будинку після смерті ОСОБА_9, померлого 16 травня 1997 р., перейшло до його дружини - ОСОБА_2;

- указаний житловий будинок мав 44,4 кв. м житлової площі і до нього прилягали господарські та побутові приміщення, а саме: кам'яний погріб, літ. Дпд, цегляний гараж - літ. Н, загорожа та інші споруди.;

- рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2004 р. вказані свідоцтва про право на спадщину визнані недійсними в частині спадкування спірного житлового будинку з визнанням права власності в ньому за ОСОБА_6 - на приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5 в будинку - літ. А і сарай з підвалом - літ. Б-1, а за ОСОБА_2 - на приміщення 1-6, 1-7 в тому ж будинку;

- 11 вересня 1999 р. сторонам видано державний акт на право спільної власності на земельну ділянку, площею 517 кв. м., виділену рішення Миколаївської міської ради від 2 липня 1999 р. для обслуговування зазначеного будинку.

- рішенням Заводського районного виконавчого комітету м. Миколаєва від 19 вересня 1980 р. ОСОБА_8 (батьку відповідача) було дозволено будівництво гаража біля вказаного будинку. А рішенням того ж виконкому від 10 вересня 1999 р. ОСОБА_2 дозволено оформлення самочинно зведених сіней - літ. а2 та будівництво сараю замість гаража - літ. Л;

Отже, на час виникнення у сторін права спільної власності на спірний будинок і земельну ділянку, виділену для його обслуговування, їх частки у цій власності повністю визначені не були, хоча указаним рішенням місцевого суду було визнано за кожним з них право власності на зазначені частини будинку. В той же час, гараж (літ. Н), огорожа (№№4-6) і споруди (№7,1) залишились у спільній частковій власності сторін (кожному по ?).

Відповідно до ст. 42 ЗК України 1990 р., чинного до 1 січня 2002 р., і роз'яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. ,,Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (далі Постанова) громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок.

Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Вірно застосувавши вказані норми матеріального права, місцевий суд правильно виходив з того, що ОСОБА_6 мав право на приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5 в цьому будинку і сарай - літ. Б-1, а ОСОБА_2 - на приміщення 1-6, 1-7 в цьому ж будинку. Гараж (літ. Н), огорожа (№№4-6) і споруди (№7,1) залишились у спільній частковій власності сторін (кожному по 1/2 частці).

З технічного паспорту на спірний будинок від 19 вересня 1997 р. і висновків судових будівельно-технічних експертиз вбачається, що вартість приміщень виділених у власність позивачки становила 7458 грн., а вартість приміщень відповідача - 17438 грн. Гараж (літ. Н), огорожа (№№4-6) і споруди (№7,1) коштували 4527 грн., де доля кожної із сторін становила по 2263,5 грн. Отже, при вартості спільної власності сторін у 29423 грн., доля позивачки становила 9721,5 грн. (33/100), а відповідача - 19701,5 грн. (67/100). Тому місцевий суд обґрунтовано визначив частки сторін у праві власності на спірну земельну ділянку як 1/3 та 2/3 і провів її реальний поділ відповідно до запропонованого експертом другого варіанту поділу.

Такий порядок користування приміщеннями житлового будинку та земельною ділянкою склався ще при житті ОСОБА_9 (спадкодавця позивачки) ним не оспорювався, а тому є обов'язковим і для неї.

В зв'язку з чим, зміна розміру часток сторін, що настали у зв'язку з наступним проведенням добудов і переобладнань, які визначив суд в оскарженому рішенні і які сторонами не оспорюються, не тягне за собою змін часток сторін і установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою.

Вирішуючи питання реального поділу вказаної земельної ділянки, місцевий суд правильно керувався приписами ст. ст. 40, 152, 158 ЗК України та роз'яснень, викладених у вказаній Постанові Пленуму, про необхідність вираховування можливості нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, можливість проходу з вулиці на подвір'я, тощо, а також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки.

За таких вимог земельного законодавства та зазначених обставин справи, місцевий суд правильно визначив порядок поділу спірної земельної ділянки за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 лютого 2006 р., оскільки він максимально наближений до ідеальних часток співвласників домоволодіння, порядку користування земельною ділянкою, існуючого ще з 1974 р., відповідає будівельним нормам, вимогам санітарних правил і правил протипожежної безпеки, забезпечує можливість вільного проходу і проїзду на спільне подвір'я та забезпечує нормальне користування будинком і здійснення догляду за ним.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що визнання за відповідачем права власності на гараж (літ. Н), як окремий (самостійний) об'єкт цивільного обороту, при тому, що місцевий суд, при проведенні реального поділу житлового будинку, вже виділив його відповідачу, суперечить положенням ст. 186 ЦК України про те, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі (в даному випадку - житлового будинку) і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю і слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В зв'язку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, така вказівка підлягає виключенню з резолютивної частини оскарженого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, щодо недоліків у розгляді справи, які не вплинули на суть ухваленого рішення, не спростовують указаних висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для повного скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

З рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2010 р. виключити, як зайву, вказівку про визнання за ОСОБА_6 права власності на гараж літ. Н, як окремий об'єкт цивільного обороту.

В іншій частині вказане рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий:

Судді: