Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2010 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючої судді Шавули B.C. при секретарі Коваленко A.A.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «УкрСиббанк» 10 лютого 2010 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22 березня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1, на умовах якого Банк надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 243 030,00 швейцарських франків у порядку і на умовах, зазначених у Кредитному договорі.

У забезпечення виконання кредитних зобовязань Позичальника того ж дня між Банком і ОСОБА_3 було укладено договір поруки за № /2, на умовах яких ОСОБА_3 солідарно зобовязувалася перед банком відповідати за виконання Позичальником усіх його зобовязань перед Кредитором в повному обсязі, що виникли із Кредитного договору, як існуючих на час укладання Кредитного договору, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

Відповідно до п.п.1.1., 1.2.2, 3.1 Кредитного договору Позичальник зобовязувався належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти та комісії) у терміни, встановлені Кредитним договором. Однак, попри взяті зобовязання, не виконав умови Кредитного договору щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштам;: процентами у встановлені Кредитним договором терміни, тому його заборгованість перед Банком станом на 22.12.2009 року із розрахунку заборгованості за сумою кредиту - 221 740,17 швейцарських франків, що в еквіваленті становить 1 699 834,20 грн.; заборгованості по простроченим процентами по користування кредитом -17 566,85 швейцарських франків, що у еквіваленті складає 134 665,19 грн. та пені - 865,61 швейцарських франків, у еквіваленті - 6 635,68 грн., всього складає 1 814 135,07 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути солідарно із боржника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму цієї заборгованості, та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача, діючий за довіреністю ОСОБА_1, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_2, не заперечуючи обставин щодо укладання договору, одержання у позивача кредиту у іноземній валюті, позовні вимоги не визнав, заперечував проти дострокового стягнення коштів, посилаючись на необгрунтованість вимог з підстав односторонньої зміни Банком умов Кредитного договору щодо процентної ставки та строку виконання зобовязання, у звязку із чим просив суд у задоволенні позову відмовити.

Співвідповідачка ОСОБА_3, будучи членом сімї ОСОБА_2, мешкаючи з ним за однією адресою, вважається судом такою, що належним чином повідомлена про час та день судового розгляду, у судове засідання не зявилася без поважних причин.

За згодою представника позивача, співвідповідача, розгляд справи проводився без участі особи, що не зявилася.

За CT.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.І ст.іб ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за договором про надання споживчого кредиту на дострокове повернення кредиту, у звязку із порушенням умов виконання укладеного договору.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредиггодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Судом встановлено, що 22 березня 2007 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до п. 1.1. якого Банк зобовязувався надати Позичальнику, а Позичальник зобовязувався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 243 030,00 швейцарських франків у порядку і на умовах, зазначених у цим Договором. Згідно п.1.3.1, п.1.3.4 Кредитного договору за користування кредитом сторонами було узгоджено процентну ставку у розмірі 8,99 % річних та строк оплати процентів із 01 по 10 число включно кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані Банком проценти (а.с.7-16).

Обставини щодо фактичного одержання кредиту у іноземній валюті та у визначеному договором розмірі відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні визнані.

У відповідності до п. 1.2.2 Кредитного договору, позичальник зобовязувався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, а саме у визначену дату сплачувати Банку на погашення основного боргу по кредиту щомісячний платіж у сумі 965,00 швейцарських франків (Додаток № 1 до Договору а.с. 19-22), якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 5.З., 5.5., 5.6., 5.9., 5.Ю., 5.11., 7.4. Договору (а.с.7,8).

З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань Позичальника, 22 березня 2007 року між Банком і ОСОБА_3 було укладено договір поруки за № 0/2 (а.с.23).

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Як вбачається із наданого позивачем станом па 22.12.2009 року розгорнутого розрахунку за Кредитним договором, із максимально допустимого залишку по кредиту, визначеного у Графіку погашення кредиту в редакції 22.03.2007 року (а.с.17), в період із 10.04.2007 року до реструктуризації заборгованості по 28.02.2009 року ОСОБА_2 двічі, відповідно 10.09.2007 року у сумі 27,85 та 11.03.2008 року у сумі 37,14 швейцарських франків допустив прострочення по повернення кредиту (а.с.44).

Як свідчить із розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом за аналогічний період (а.с.45-48), починаючи із 01.07.2008 року позивач при нарахуванні процентів керувався підвищеною на 2% процентною ставкою у розмірі 10.9 % річних.

Додатковою угодою № 2 від 28.02.2009 року (а.с.75), яка є невідємною частиною Договору № 0 від 22.03.2007 року, позивач та ОСОБА_2 домовились про зміну реєстраційного номеру Договору на№ 1 (п.1.1.), про перенесення строків виконання зобовязань Позичальника зі сплати процентів, нарахованих в період із

01.01.2009по 31.01.2009 за Договором на період з 01.02.2014 по 25.02.2014 згідно умов Договору (п.1.2.) та про зміну Графіку погашення кредиту (п.1.3).

При цьому, як вбачається із Додатку № 1 до додаткової угоди № 2 у редакції від 28.02.2009 року (а.с.76), позичальник зобовязувався повернути кредит у невизначеному розмірі, щоби станом на 27.02.2009 року, залишок максимально допустимої заборгованості за кредитом не перевищував 221 740,17 швейцарських франків, тобто здійснити повернення частини кредиту фактично за один календарний день, що передує даті набрання чинності самої Додаткової угоди № 2, а наступний платіж здійснити лише 25.09.2009 року.

Водночас, суд зауважує, що незважаючи на повторне розяснення представнику позивача обовязку на подання доказів в обґрунтування обставин та вимог, доказів щодо змін укладеного із поручителем ОСОБА_3 договору поруки від 22.03.2007 року у звязку із змінами умов за основним зобовязанням ОСОБА_2 суду не надано.

В продовж дії Кредитного договору № 1 у новій редакції від 28.02.2009 року позичальник, починаючи із 26.09.2009 року перестав здійснювати повернення кредиту та процентів за користування, у звязку із чим станом на 22.12.2009 року із загального залишку заборгованості по кредиту у сумі 221 740,17 швейцарських франків, його прострочена заборгованість по кредиту вже становила 1940,00 швейцарських франків, по нарахованим, але не сплаченим процентам - 15 461,89 швейцарських франків, чим дійсно допустив порушення умов укладеного договору, у звязку із чим Банк обґрунтовано нарахував Позичальнику пеню за прострочення у сумі 6 635,68 грн. (а.с.49-50).

За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обовязків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Зокрема, згідно п.11.1, п.11.2 розділу 11 Кредитного договору, терміни дострокового повернення кредиту та сплати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обовязковими для повернення і сплати в повному обсязі Банку з 32 календарного дня, рахуючи із дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) Банку про дострокове повернення коштів, за умови, якщо Банк направив Позичальнику відповідну вимогу поштою цінним листом з описом та повідомленням про вручення або доставкою курєром на адресу Позичальника, а Позичальник не усунув зазначених Банком порушень (а.с.11).

Оцінюючи наданий позивачем лист повідомлення-вимогу № 133-134/550 від 09.07.2009 року, адресований ОСОБА_2 (а.с.54, 56), суд вважає його неналежним та не приймає в якості доказу, що беззаперечно підтверджував би обставини додержання Банком встановленому розділом 11 Договору порядку досудової вимоги про погашення заборгованості, оскільки за змістом цього листа Позивач вимагав від Позичальника лише негайного погашення простроченої заборгованості за процентами у розмірі 6 952,66 швейцарських франків, а не строкової суми основного боргу. Тому приходить до висновку, що покладений на Позичальника у відповідності до п.4.6 Кредитного договору (а.с.9), обовязок достроково повернути Банку в повному розмірі всю суму кредиту та повністю сплатити плату за кредит не може вважатися таким, що настав, у звязку із тим, що Банк не застосував своє право вимоги дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 цього Договору.

Згідно п.2.2 договору поруки № 0/2 від 22.03.2007 року, у випадку невиконання Боржником своїх зобовязань за Основним договором Кредитор має право предявити свої вимоги до ОСОБА_3, які є обовязковими до виконання нею на 10-й робочий день з дня відправлення їй такої вимоги рекомендованим листом (а.с.23). На умовах п.1.3, п.1.4 договору поруки поручитель солідарно зобовязувався перед банком відповідати за виконання Позичальником усіх його зобовязань перед Кредитором в повному обсязі, що виникли із Кредитного договору як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому

За змістом ч.І ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Заявою № 133-134/551 від 09.07.2009 року (а.с.55) Банк, вимагав від ОСОБА_3 протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги погасити 22 740,17 швейцарських франків основаного боргу та 6 952,66 швейцарських франків, всього у сумі 28 693,83 швейцарських франків, при цьому, посилаючись на те, що Банк використав своє право, передбачене Кредитним договором та заявив Позичальнику про визнання терміну повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами таким, що настав, а кредитна заборгованість є обовязковою для повернення в повному обсязі, про іцо повідомна Позичальника відповідним листом.

Суд, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності подані докази, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, незважаючи на неодноразові розяснення представнику позивача права на уточнення позову та покладеного обовязку на доказування позовних вимог, приходить до висновку щодо недоведеності обставин існуючого у Позичальника обовязку дострокового повернення кредиту, та як наслідок його заборгованості за кредитом у розмірі 239 306,99 швейцарських франків, тому право вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на дострокове стягнення за укладеним 22.03.2007 року договором про надання споживчого кредиту № 1 у судовому порядку цієї заборгованості із співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, від сплати судових витрат позивач не звільнений, у звязку із чим відшкодуванню за рахунок співвідповідачів не підлягають.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 14-16, 526, 530, 541, 543, 546, 548, 553, 610, ч.І ст. 611, ч.2 ст.1050, 1054 ЦК України ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.Ю, 11,15, 57-60, ч.І ст.61, 88,209,213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення складено

23.11.2010року

Суддя В. С. Шавула