Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-20/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2010 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Черновського Г.В.

при секретарі Вобліковій О.В.

позивачки, представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача КЗ «Дитячої міської клінічної лікарні №5» - ОСОБА_2

представника відповідача КЗ «Дитячої міської клінічної лікарні №6» ОСОБА_3

представника відповідача ПП НК та ДМЦ «ОСОБА_4 біль» - ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_4 управління охорони здоровя Дніпропетровської обласної державної адміністрації ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_1 до комунального закладу «Дитяча міська клінічна лікарня №5», приватного підприємства науково-консультативного і діагностичного медичного центру «Головна біль», комунального закладу «Дитяча міська клінічна лікарня №6», міської клінічної лікарні №16, Управління охорони здоровя Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_4 управління охорони здоровя Дніпропетровської обласної державної адміністрації, третя особа - Міністерство охорони здоровя України про визнання противоправною бездіяльності, визнання діагнозу таким, що не відповідає Міжнародній класифікації хвороб, поновлення порушеного немайнового права та стягнення втраченої вигоди, матеріальних збитків та моральної шкоди, визнанні інформації, що не відповідає дійсності,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2004 року ОСОБА_1 звернулася з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 31 грудня 1994 року у її сина ОСОБА_7 позивача по справі відбувся вдома єдиний судомний напад в його житті, який був спровокований гострим отруєнням важкого ступеня, і з приводу чого він перебував з 31.12.1994 року по 02.01.1995 року на лікуванні у відділенні реанімації обласної дитячої лікарні.

11.01.1995 року у ОСОБА_7 був головний біль, слабкість, неповна втрата свідомості і він потрапив до психоневрологічного відділення ДМКЛ №5.

Відповідно до рекомендації ДМКЛ №5, її син спостерігався у невролога за місцем проживання у 2-му поліклінічному відділенні ДМКЛ №6. Він перебував у тяжкому стані: постійні сильні головні болі, сонливість, втрата апетиту, загальмованість. Вчитися та жити дитині у такому стані було просто нестерпно, а тому з'явилася необхідність у консультації висококваліфікованого фахівця.

30.05.1997 року, вона із сином звернулася до ПП «ОСОБА_4 біль» до невропатолога ОСОБА_8, де синові надавалися медичні послуги.

У липні 2001 року їх родина переїхала жити на ж/м Тополя й почали звертатися до медичної поліклініки №4 м.Дніпропетровська, де її сина на «Д» облік із приводу епісиндрома не поставили, лікування не призначали.

29.11.2001 року син ОСОБА_9 відчув себе погано й звернувся до невропатолога, який і відзначив у медичні карті А/Т 80/50, а 21.12.2001 року у нього вдома була втрата свідомості, та й вчитися в школі він був не в змозі. Тому був направлений на стаціонарне лікування до неврологічного відділення МКЛ №16 м.Дніпропетровська з ДБ: ВСД по гіпотонічному типу з осередковою симптоматикою, судомний синдром.

З 26.12.2001 року по 11.01.2002 року він перебував на лікуванні у МКЛ №16. Перше, що зробила лікуючий лікар ОСОБА_10 - самостійно призначила лікування протисудомним препаратом депакін-сироп. Завідуюча неврологічного відділення, до якої потрапила історія хвороби сина, побачила, що необхідний висновок консультанта-нейрохірурга за ДБ: епісиндром. У день виписки - 09.01.2002 року, лікар дала напрямок на консультацію до 33-го відділення обласної психіатричної лікарні на Ігрені для отримання висновку фахівця.

10.01.2002 року в обласному організаційно-методичному консультаційному центрі був виданий висновок консультанта-нейрохірурга ОСОБА_11 «ВСД по гіпотонічному типу із синкопальними станами. Рекомендовано: Скасувати антиконвульсанти». В усній формі їй роз'яснили, що ніякого епісиндрома у її сина не було взагалі і йому був поставлений помилковий діагноз. Синкопальні (непритомні) стани виникали з того, що його лікували високотоксичними препаратами психотропної дії від «епісиндрома», якого в нього не було, й зовсім не лікували ВСД по гіпотонічному типу, від якого від страждав.

Лікар ОСОБА_10 МКЛ №16, одержавши висновок, приховала факт прийому депакіна-сиропа за її призначенням у виписці з історії хвороби і зазначила діагноз нейрохірурга «ВСД по гіпотонічному типу із синкопальними станами в анамнезі». Потім ОСОБА_10 підтвердила факт прийому сином антиконвульсанта за її призначенням письмовими показаннями дільничному інспекторові Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. На сьогоднішній день історія хвороби ОСОБА_7 за №10382/921 по ДМКЛ №16 загублена міськздравом.

Позивачка ОСОБА_7 зазначила, що 16.01.2002 року подала заяву до ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області про притягнення до кримінальної відповідальності осіб за ст.140 КК України, що встановили й лікували помилковий діагноз: епісиндром її малолітньому сину впродовж семи років.

26.07.2002 року з Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області матеріали перевірки за її заявою були направлені до прокуратури Жовтневого району м.Дніпропетровська для ухвалення рішення в порядку ст.97 КПК України, яка у свою чергу направила матеріали на розгляд до облздраву, а ті далі - до міськздраву. Прокуратура Жовтневого району м.Дніпропетровська була бездіяльною, бо не порушила кримінальної справи і не винесла постанову про відмову в порушенні кримінальної справи у порядку ст.97 КПК України. Дані матеріали перевірки загублені облздравом.

15.08.2002 року комісія міськздраву дала відповідь «У дитини .... спадкоємного по епілепсії в процесі життя сформувався епілептичний синдром». Ця відповідь змушувала її звернутися за генетичним дослідженням.

24.10.2002 року Міжобласний центр медичної генетики та пренатальної діагностики в м.Кривому Розі надав ОСОБА_12 висновок № 250 «При цитологічному дослідженні крові - каріотип 46ХУ - норма. Даних за хромосомну патологію немає. При біохімічному дослідженні крові, сечі - порушень обміну амінокислот не виявлено. Даних на спадкоємну патологію немає. Після надання нею даного висновку до міськздраву, вона одержала відповідь від 12.12.2002 року за №430/14, які заперечували даний факт.

12.11.2003 року облздрав дав відповідь за № Ф-1215, що ОСОБА_7 діагноз встановлено вірно, протисудомна терапія була призначена обґрунтовано, адекватна по вибору антиконвульсантів та тривалості призначення.

19.12.2003 року вона знову звернулася до облздраву із запитом про надання: нормативно-правових актів (стандартів) та ін. 30.01.2004 року одержала відповідь, що створена комісія зробила висновок, що діагноз сину був встановлений вірно, протисудомна терапія була призначена своєчасно та обґрунтовано, адекватна по вибору антиконвульсантів та тривалості їх призначення. Згідно МКХ-10 судомний синдром відноситься до пароксизмальних станів, які потребують постійного спостереження та прийому медикаментозних препаратів. За таких обставин, позивачка була вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивачка неодноразово 21.06.2004 року /а.с.2-12 том І/, 03.03.2005 року /а.с.55-57 том ІІ/, 08.12.2005 року /а.с.126-139 та а.с.143-148 том ІІ/, 25.05.2006 року /а.с.2-19 том ІІІ/ та 02.04.2008 року /а.с.184-198 том ІІІ/, уточнювала та доповнювала свої позовні вимоги та в останній редакції, просила суд:

- визнати судомний напад від 11.01.1995 року у малолітнього ОСОБА_1І - недостовірною та помилковою медичною інформацією ДМКЛ №5;

- визнати судомний напад 31.12.1994 року у малолітнього ОСОБА_7 - єдиним судомним нападом у його житті, та який є «епіреакцією», згідно висновку консультанта-нейрохірурга від 10.01.2002 року, та таким, що не відповідає визначенню хвороби епілепсії;

- визнати незаконною та протиправною діяльність ПП «Центр «ОСОБА_4 біль» з дозволом ОСОБА_8 на медичну практику «неврологія», яка не мала права надавати платні медичні послуги 10 річному ОСОБА_7 із травня 1997 року по серпень 1998 року за нейрохірургічним діагнозом: епісиндром;

- визнати протиправною бездіяльність з 1995 року по 2002 рік ДМКЛ №5, обласного дитячого невролога та управління охорони здоров'я Дніпропетровської міської ради, які не призначали за Двіепісиндром малолітньому ОСОБА_7 генетичного дослідження при підозрі на спадкоємну обтяженість (двоюрідний брат батька страждав епілепсією);

- визнати протиправною діяльність працівників ДМКЛ №5, ПП «Центр «ОСОБА_4 біль», облздраву, які без детального опису судомного нападу встановили ДS: епісиндром;

- визнати протиправною бездіяльність з 1995 року по 2001 рік медичних працівників ДМКЛ №5, ДМКЛ №6, ПП «Центр «ОСОБА_4 біль», МКЛ №16, які своєчасно не направили на консультацію й лікування малолітнього ОСОБА_7 за ДS: епісиндром до профільного спеціалізованого нейрохірургічного відділення, згідно вимог наказу №295 від 24.11.1994 року МОЗ України;

- визнати протиправною діяльність до малолітнього (неповнолітнього) ОСОБА_7 з 1995 по 2004 рік ДМКЛ №5, ПП «Центр «ОСОБА_4 біль», горздрава, облздрава по встановленню та ДМКЛ №6 по диспансерному спостереженню безглуздого діагнозу «епісиндром», який не відповідає вимогам Міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду;

- визнати протиправною діяльність ДМКЛ №5, ДМКЛ №6, ПП «Центр «ОСОБА_4 біль», міськздрава, облздрава та Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, який надав завідомо неправдивий висновок експерта №87 від 31.05.2005 року, по встановленню та диспансерному спостереженню діагнозу на розлади психіки та поведінки за психічним ДS: епісиндром малолітньому (неповнолітньому) ОСОБА_7 з 1995 по 2003 рік без огляду особи психіатром;

- визнати протиправною діяльність ДМКЛ №5, обласного дитячого невролога, ДМКЛ №6, ПП «Центр «ОСОБА_4 біль», МКЛ №16 по самостійному та некваліфікованому призначенню протисудомного лікування психотропними високотоксичними антиконвульсантами за нейрохірургічним ДS: епісиндром;

- визнати протиправною діяльність працівників ДМКЛ №5 та ПП «Центр «ОСОБА_4 біль», які призначали тактику протисудомного лікування винятково на низькоінфоромативних ЕЕГ дослідженнях та за показниками, які властиві здоровим дітям аж до 15-річного віку;

- визнати нейрохірургічний ДS: епісиндром неповнолітнього ОСОБА_7, встановлений йому з 1995 по 2002 рік неповноважними неврологами ДМКЛ №5, ДМКЛ №6, ПП «Центр «ОСОБА_4 біль» з 1995 по 2001 рік - лікарською помилкою, а підтвердження ДS: епісиндром міськздравом та облздравом - протиправною діяльністю та організацією кругової поруки;

- визнати протиправною діяльність з травня 1997 року медичних працівників ПП «Центр «ОСОБА_4 біль», ДМКЛ №5, ДМКЛ №6, МКЛ №16 по некваліфікованому призначенню депакіна-сиропа, який не мав форми випуску із пролонгованою дією;

- визнати противоправною бездіяльність ДМКЛ №5, ДМКЛ №6, ПП «Центр «ОСОБА_4 біль», які не призначали аналізів: картини крові, функцій печінки та нирок при прийманні фінлепсина та депакіна-сиропа;

- визнати протиправною бездіяльність в не наданні кваліфікованої медичної допомоги ДМКЛ № 5 та ДМКЛ № 6 малолітньому ОСОБА_7 з 1995 по 2001 рік за ДS: Вегето-судинна дистонія (ВСД);

- визнати протиправною діяльність неповноважного зав.психоневрологічного відділення ДМКЛ №5 - обласного дитячого невролога ОСОБА_13, який необґрунтовано збільшував дози фінлепсина ОСОБА_7 впродовж з 1995 по травень 1997 року у відсутності судомних нападів та призначення від 27.05.1997 року неприпустимо високої 800 мг дози фінлепсина 2 рази на день;

- визнати протиправною бездіяльність зав.психоневрологічного відділення ДМКЛ №5 - обл.дитячого невролога ОСОБА_13, який не прийняв заходів щодо скасування з 1997-1998 роках протисудомного лікування ОСОБА_1 у відсутності судомних нападів впродовж 2-3 років;

- визнати протиправною діяльність комісії ВКК ДМКЛ №6 по видачі довідок про звільнення від уроків фізкультури з 1995 по 2001 рік малолітньому ОСОБА_7 за безглуздим ДS: епісиндром, який не відповідає вимогам МКХ-10 та без рекомендацій спеціалізованого профільного обласного нейрохірургічного відділення;

- визнати протиправною бездіяльність медичних працівників ДМКЛ №6 з 1995 року по 2001 рік, які не рекомендували ОСОБА_7 «відвідувати заняття по лікувальній фізкультурі в поліклініці або лікувально-фізкультурному диспансері»;

- визнати протиправною діяльність МКЛ №16 по прихованню факту призначення й прийому протисудомного лікування ОСОБА_7 за їхніми призначеннями в історії хвороби № 10382/921 і виписці з історії хвороби;

- визнати протиправною бездіяльність управління охорони здоров'я Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_4 управління охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації, які не виконали покладених на них повноважень, згідно вимог ст.22 Закону «Основи законодавства України про охорону здоров'я» «по контролю та наглядом за додержанням законодавства, державних стандартів, нормативів у професіональній діяльності»: не призначило службового розслідування по встановленню та запобіганню причин, які привели до встановлення малолітньому ОСОБА_7 безглуздого ДS: епісиндром, що не відповідає вимогам МКХ-10; причин порушення медичних працівниками встановленого «Порядку направлення хворих на консультацію й лікування в обласні нейрохірургічні відділення» наказу №295 від 24.11.1994 року «Про заходи щодо поліпшення організації та підвищення якості нейрохірургічної допомоги населенню України»;

- визнати протиправною діяльність управління охорони здоров'я Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_4 управління охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації по призначенню неповноважних комісій з метою одержання незаконного медичного висновку та який є доказом, одержаним з порушенням порядку встановленого законами про СМЕ;

- визнати протиправною діяльність управління охорони здоров'я Дніпропетровської міської ради яке надало висновок від 12.02.2002 року, що «у сина на фоні генетичної схильності» - після надання генетичного висновку №250 від 24.10.2002 року «Даних за спадкоємну патологію немає»;

- поновити порушене особисте немайнове право, що забезпечує природне існування ОСОБА_7 - право на достовірну інформацію про стан здоров'я за ДS: епісиндром, шляхом внесення змін до історії хвороби №103 ДМКЛ №5;

- стягнути з ДМКЛ №5 на її користь матеріальний збиток за протисудомне лікування малолітнього сина у сумі 1338 грн.;

- стягнути з ДМКЛ №6 на її користь матеріальний збиток за лікування малолітнього сина депакін-сиропом за призначеннями у сумі 840 грн.;

- стягнути з ПП «Науково-консультативний та діагностичний медичний центр «ОСОБА_4 біль» на її користь матеріальний збиток за лікування депакін-сиропом малолітнього сина у сумі 1571 грн.;

- стягнути спільно з ДМКЛ №5, ДМКЛ №6, ПП «Центр «ОСОБА_4 біль» на її користь матеріальний збиток за лікування наслідків і відновлення здоров'я неповнолітнього сина за призначеннями імунолога від 08 квітня по 18 вересня 2003 року у сумі 387 грн.;

- стягнути з ПП «Науково-консультативний та діагностичний медичний центр «ОСОБА_4 біль» на її користь матеріальний збиток за незаконні платні медичні послуги неналежної якості малолітньому сину у сумі 2849 грн., або перерахувати збитки на підставі акту податкової інспекції та довідки про індексацію цін обласного управління статистики;

- спільно стягнути з ДМКЛ №5, ДМКЛ №6 на її користь матеріальні витрати по відновленню здоров'я - кіфозної постави плаванням ОСОБА_7 у сумі 183 грн.;

- спільно стягнути з ДМКЛ №5, ДМКЛ №6 на її користь матеріальні витрати по зв'язку з лікуванням у санаторії м.Моршина у 1996 року з малолітнім сином у сумі 3564 грн.;

- визнати необхідністю припинити роботу матері для виконання батьківських обовязків про піклування за станом здоров'я малолітнього (8 річного) ОСОБА_7 та запобіганню загрози його життю, в зв'язку з встановленням грізного, хронічного, спадкоємного, психічного захворювання: епісиндром, який є станом таким що, загрожує життю дитини;

- спільно стягнути з ДМКЛ №5 та ДМКЛ №6 на її користь упущену вигоду (доходи) у сумі 41200 грн., які могла б одержати за звичайних шов, якби не було б порушено право на інформацію про стан здоров'я малолітнього сина у розмірі мінімальної з/плати в Україні 515 грн. (на 01.01.2008 року ст.59 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»);

- стягнути з ПП «Науково-консультативний та діагностичний медичний центр «ОСОБА_4 біль» на її користь упущену вигоду (доходи) у сумі 8240 грн., які могла б одержати за звичайних умов, якби не було б порушено право на інформацію про стан здоров'я малолітнього сина у розмірі мінімальної з/плати в Україні 515 грн. (на 01.01.2008 року ст.59 Закону України «Про Державний бюджет України» на 2008 рік);

- стягнути з MКЛ №16 на її користь матеріальний збиток за визнане лікування неповнолітнього сина депакін-сиропом у сумі 36,55 грн.;

- стягнути з МКЛ №16 на користь ОСОБА_7 шкоду у розмірі 515 грн., завдану як неповнолітньому й пов'язану із зменшенням його працездатності з 26.12.2001 року по 23.01.2002 року;

- стягнути з управління охорони здоров'я Дніпропетровської міської ради на її користь матеріальний збиток за генетичне дослідження неповнолітнього сина у сумі 100 грн.;

- стягнути з ДМКЛ №5 на її користь матеріальний збиток за ЕЕГ дослідження малолітнього сина у сумі 107,7 грн.;

- стягнути спільно з ДМКЛ №5, ДМКЛ №6, ПП «Центр «ОСОБА_4 біль» на користь ОСОБА_7 на майбутні витрати на відбудовне санаторно-курортне лікування за напрямком терапевта у м.Моршин у сумі 1782 грн.;

- стягнути спільно з відповідачів на її користь матеріальні витрати на правову допомогу у сумі 45 грн.;

- стягнути спільно з відповідачів на її користь матеріальні витрати на інші дії, необхідні для розгляду справи у сумі 162,25 грн.;

- у випадку зміни розміру мінімальної заробітної плати в Україні зробити відповідні зміни в розрахунках упущеної вигоди на її користь;

- спільно стягнути з відповідачів моральну шкоду на користь ОСОБА_7 у розмірі один млн.грн.;

- спільно стягнути з відповідачів моральну шкоду на її користь у сумі 500 тис.грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1, яка також представляє інтереси позивача ОСОБА_7, який в судове засідання не зявився, позовні вимоги підтримала, на задоволенні позову наполягала.

Представники відповідачів дитячої КЗ «МКЛ №5», КЗ «МКЛ №6» під час судового розгляду заперечували проти предявлених позовних вимог в повному обсязі, оскільки посилання на фактичні обставини справи, їх юридичну кваліфікацію, а також надані позивачами докази свідчать про необґрунтованість позову та наявність підстав для відмови у його задоволенні у повному обсязі.

Відповідач - управління охорони здоровя Дніпропетровської обласної державної адміністрації в судове засідання з`явився та зазначив, що ОСОБА_14 пред'являє вимоги щодо медичного обслуговування її сина в лікувальних закладах міста, які є самостійними юридичними особами зі своїми обов'язками та правами, а також несуть належну юридичну відповідальність.

Управління охорони здоров'я міської ради відповідно до Положення здійснює свою діяльність по керівництву лікувальними закладами, але ж ніяк не здійснює лікувальний процес.

Хворий ОСОБА_7 не знаходився під наглядом лікарів управління охорони здоров'я міської ради, йому не надавалась медична допомога, не призначались медикаменти, не проводився медичний огляд. Діями управління охорони здоров'я міської ради не нанесено ОСОБА_7 шкоди здоров'ю.

З приводу питань стосовно лікування та діагностики сина ОСОБА_14 неодноразово надавалися детальні відповіді та роз'яснення фахівцями.

У своїй позовній заяві та доповненні до неї ОСОБА_14 не доводить свої позовні вимоги щодо управління охорони здоров'я міської ради ніякими підтвердженнями - документами та доказами, а тому представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволені. /а.с.80 том ІІ/.

Представник відповідача - ПП НК і ДМЦ «Головна біль» позовні вимоги не визнала та зазначила, що ОСОБА_7, 11 років, почав лікування в Центрі у невропатолога за ініціативою своєї матері в травні 1997 року. На амбулаторному прийомі вона розповіла про його захворювання, яке почалося 4 місяці тому у вигляді двох судорожних нападів, що повторилися, з втратою свідомості, з приводу чого ОСОБА_7 проходив стаціонарне і амбулаторне лікування в 6-ій і 5-ій дитячій лікарні. В період звернення хлопчика турбували нападоподібні стани важкого головного болю з блювотою, неможливістю із-за них відвідувати школу. Напади були розцінені як психосенсорні припадки (еквіваленти судорожних), так як у класифікацію первинного головного болю симптоматика не укладалася. При дослідженні на енцефалографічному томографі було виявлено чітке грубе вогнище епілептичної активності в скроневій частці мозку з генералізацією цієї активності. Поступово була понижена доза фінлепсина і введений в лікування депакін в середньотерапевтичній дозі. На фоні цього лікування головні болі значно зменшилися і по інтенсивності і по частоті, що відображено в медичних документах. Лікування депакіном проводилося залежно від стану пацієнта і під контролем ЕЕГ. За період лікування судорожних нападів, із слів матері, у хлопчика не спостерігалося. Клінічна і ЕЕГ-динаміка була позитивною. У серпні 1998 року лікування в Центрі було перерване без пояснення причин. Відтоді звернень в Центр не було.

Наступна претензія полягала в тому, що остеохондрома у ОСОБА_7 була викликана прийомом депакіна, не піддається їх логічному поясненню ніяк, оскільки в історії медицини серед людей, приймаючих депакін, такі випадки не описані і в інструкції до препарату не вказані як можливе ускладнення.

ОСОБА_14 була задоволена лікуванням сина в Центрі головного болю, оскільки впродовж півтори років вона приводила сина на платний прийом, чого не робила б, якби не було ефекту від лікування.

Скарги ОСОБА_14 розглядалися міськздороввідділом, облздороввідділом, Комітетом із захисту прав споживачів і ні в одному випадку вони не були задоволені на користь ОСОБА_14 Останню експертизу комісійно проводили професор ОСОБА_15 і доцент ОСОБА_16 (автори монографії «Епілепсія», 2002 року) і їх висновок був таким: діагноз епілептичного синдрому був виставлений правильно на підставі критеріїв Міжнародної класифікації хвороб 10-го перегляду, лікування проводилося адекватно препаратом першої лінії у відповідних дозуваннях. /а.с.25-27 - том ІІ/.

Представник відповідача ДМКЛ №16 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся поштою. Раніше в судовому засідання представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_4 управління охорони здоровя Дніпропетровської обласної державної адміністрації посилався на те, що їх управління приймало участь у розгляді скарг ОСОБА_14 стосовно лікування її сина в міських лікарнях міста Дніпропетровська. Оскільки, згідно наказу управління охорони здоров'я облдержадміністрації від 05.01.2004 року №1 «Про розподіл обов'язків між керівним складом, головними спеціалістами, лікарями-експертами управління охорони здоров'я облдержадміністрації» управління охорони здоров'я має обласних позаштатних спеціалістів, які мають право приймати участь в розгляді скарг до управління охорони здоров'я та надавати відповідні рекомендації та висновки. Як правило у вирішенні складних питань приймають участь комісійно у складі декількох обласних спеціалістів та інших ведучих фахівців відповідної спеціальності. Так, на скаргу ОСОБА_14 до управління охорони здоров'я за розпорядженням управління охорони здоров'я облдержадміністрації від 20.10.2003 року №29 матеріали прокуратури Жовтневого району м.Дніпропетровська по заяві ОСОБА_14, яка представляє інтереси свого сина в суді, проаналізовані комісією у складі: позаштатного головного невролога управління охорони здоров'я облдержадміністрації, заслуженого діяча науки і техніки, лауреата державної премії України, завідуючої кафедрою нервових хвороб нейрохірургії факультету післядипломної освіти Дніпропетровської державної медичної академії, д.м.н., професора ОСОБА_15 та доцента кафедри нервових хвороб і нейрохірургії факультету післядипломної освіти Дніпропетровської державної медичної академії, куратора по вивченню проблеми епілептології області ОСОБА_16.

Були розглянуті ксерокопії медичної документації ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: невропатолога; психіатра; гастроентеролога; імунолога; хірурга; нейрохірурга з амбулаторної карти: етапного епікризу підлітка; виписки з історії хвороби № 106/15 16 міської лікарні; виписки з історії хвороби дитячої міської лікарні № 6; виписки з історії хвороби 16 міської лікарні № 10382/921; висновку УЗД органів брюшної полості; генетичне дослідження; МРТ; РЕГ; ЕхоЕС; ЕЕГ.

На підставі вищевказаних матеріалів комісія дійшла висновку, що діагноз судорожного синдрому був поставлений вірно на основі клінічних, анамнезтичних даних і додаткових методів дослідження, що відповідають міжнародним стандартам, а також протисудома терапія була призначена своєчасно та обґрунтовано, адекватно по вибору антиконвульсантів та тривалості їх призначення.

У висновку спеціаліста епілептолога, завідуючого нейрохірургічним відділенням по хірургічному лікуванню епілепсії ОСОБА_17, вказано, що призначення протисудомих препаратів в 1995 році було обґрунтовано. Диспансерний облік з діагнозом епілепсія і як наслідок звільнення від занять фізичною культурою, обґрунтовано. Враховуючи наявність припадків в анамнезі, наявність неврологічної симптоматики констатувати повне виздоровлення (на якому наполягала мати) не слід, бажано характеризувати як «стійка ремісія».

В даному випадку компетенція управління охорони здоров'я облдержадміністрації зводиться до того, що управління надає відповідні висновки щодо методів лікування ОСОБА_7, на підставі наданих спеціалістами управління ксерокопій медичної документації, в яких вже був визначений діагноз лікарями.

Якщо позивачі вважають, що у спеціалістів Дніпропетровського управління охорони здоров'я є особистий інтерес щодо встановлення невірного діагнозу чи вважають їх недостатньо кваліфікованими у даній галузі медицини - вони мають право звернутися до відповідних обласних спеціалістів інших областей України або безпосередньо до МОЗ України, для проведення незалежної експертизи.

Що стосується матеріальної та моральної шкоди, яку позивачі пред'являють до управління охорони здоров'я, то зазначали те, що ОСОБА_7 проходив обстеження та лікувався в лікувальних закладах міста Дніпропетровська. Міські лікарні підпорядковані управлінню охорони здоров'я Дніпропетровської міської ради та знаходяться у комунальній власності міської територіальної громади. Управління охорони здоров'я облдержадміністрації відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та «Положення про управління охорони здоров'я облдержадміністрації» здійснює лише методичне керівництво лікувально-профілактичними закладами Дніпропетровської області.

На підставі вищевикладеного управління охорони здоров'я облдержадміністрації не погоджується з пред'явленими вимогами ОСОБА_7, ОСОБА_14, і просить суд відмовити у задоволенні позову. /а.с.49-51 том ІІ/.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, але в своїх поясненнях посилалось на те, що позивачка ОСОБА_1, не є фахівцем в даній медичній галузі, тому не може стверджувати, що діагноз та методи лікування її сина, ОСОБА_7, були невірно встановлені. Таким чином, при прийнятті рішення суд має керуватися висновками експертів лікарів, які мають відповідну фахову освіту та право визначати такі висновки. Крім того, відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачам, з яких міркувань вони виходили, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. /а.с.33, 34 том ІV/.

Вислухавши пояснення сторін, експертів ОСОБА_18, ОСОБА_19, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти:

31 грудня 1994 року у позивача ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 відбувся вдома судомний напад і з приводу чого він перебував з 31 грудня 1994 року по 02 січня 1995 року на лікуванні у відділенні реанімації обласної дитячої лікарні.

11 січня 1995 року у ОСОБА_7 був головний біль, слабкість, неповна втрата свідомості і він потрапив до психоневрологічного відділення КЗ «ДМКЛ №5».

Відповідно до рекомендації КЗ «ДМКЛ №5», ОСОБА_7 наглядався неврологом за місцем проживання у 2-му поліклінічному відділенні КЗ «ДМКЛ №6». Він перебував у тяжкому стані: постійні головні болі, сонливість, втрата апетиту, загальмованість.

30 січня 1997 року, позивачка ОСОБА_1 із сином ОСОБА_9 звернулася до приватного підприємства науково-консультативного і діагностичного медичного центру «Головна біль» до невропатолога ОСОБА_8, де синові надавалися медичні послуги.

29 листопада 2001 року син ОСОБА_7 відчув себе погано й звернувся до невропатолога, який і відзначив у медичні карті А/Т 80/50, а 21.12.2001 року у нього вдома була втрата свідомості та був направлений на стаціонарне лікування до неврологічного відділення МКЛ №16 з ДБ: ВСД по гіпотонічному типу з осередковою симптоматикою, судомний синдром.

З 26 грудня 2001 року по 11 січня 2002 року ОСОБА_7 перебував на лікуванні у МКЛ №16, йому було призначено лікування протисудомним препаратом депакін-сироп.

09 січня 2002 року ОСОБА_7 був направлений на консультацію до 33-го відділення обласної психіатричної лікарні на Ігрені для отримання висновку фахівця.

10 січня 2002 року в обласному організаційно-методичному консультаційному центрі був наданий висновок консультанта-нейрохірурга ОСОБА_11 «ВСД по гіпотонічному типу із синкопальними станами. Рекомендовано: Скасувати антиконвульсанти».

24 жовтня 2002 року Міжобласний центр медичної генетики та пренатальної діагностики в м.Кривому Розі надав ОСОБА_12 висновок № 250 «При цитологічному дослідженні крові - каріотип 46ХУ - норма. Даних за хромосомну патологію немає. При біохімічному дослідженні крові, сечі - порушень обміну амінокислот не виявлено.

19 грудня 2003 року позивачка ОСОБА_20 звернулася до ОСОБА_4 управління охорони здоровя Дніпропетровської обласної державної адміністрації із запитом про надання: нормативно-правових актів (стандартів) відносно даного захворювання та методів їх лікування.

30 січня 2004 року позивачка одержала відповідь, що створена комісія зробила висновок, що діагноз її сину ОСОБА_9 був встановлений вірно, протисудомна терапія була призначена своєчасно та обґрунтовано, адекватна по вибору антиконвульсантів та тривалості їх призначення. Згідно МКХ-10 судомний синдром відноситься до пароксизмальних станів, які потребують постійного спостереження та прийому медикаментозних препаратів, вона з даним висновком не погодилась та звернулася до суду з даним позовом.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №87 Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, призначеної ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровську від 15 березня 2005 року встановлено, що у ранньому дитячому віці у ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 відзначалися часті простудні захворювання. Знаходився на обліку як дитина, що часто хворіє, проводилося відповідне лікування.

У 1995 році на підставі анамнезу, наявності судорог з втратою свідомості, цих додаткових досліджень був поставлений діагноз «епісиндром», призначена протисудомна терапія, яка проводилася в наступному і була адекватною.

Надалі проводилися додаткові методи дослідження, які підтверджували цей діагноз. Проводилася корекція терапії.

У 1999 році проводилося оперативне лікування із приводу остеохондроми верхньої третини правої більшберцової кістки. У після операційному періоді рекомендовані: обмеження фізичного навантаження, лікувальна фізкультура, диспансерне спостереження.

З приводу вегетативних розладів нервової системи призначалася терапія і її коригування.

Проводилося обстеження в медико-генетичному центрі в 2000 році. Даних за спадкову патологію не встановлено.

Мало місце самостійне звернення для обстеження до комерційних медичних установ з відповідною оплатою.

Зазначено, що тільки по оригіналах листів призначень в історіях хвороби, в яких робиться відмітка не лише про призначення, але і про виконання почасово або щодобово, можливо визначити які медичні препарати приймалися пацієнтом. У виписках історії хвороби коротко констатуються лише призначення і лікування тими або іншими медичними препаратами.

За даними рекомендацій і призначень лікарями поліклініки можна тільки констатувати факт призначення, а не їх виконання і неможливо визначити чи мав місце прийом препаратів.

Клінічний діагноз «Епілептичний синдром» був виставлений дитячими невропатологами вірно і своєчасно (після першого припадку в 1995 році), на підставі даних анамнезу, клінічних проявів, а також цих додаткових методів обстеження, очолює серед яких є ЕЕГ (електроенцефалограма). На численних ЕЕГ зафіксована осередкова пароксизмальна активність. Для підтвердження спадкової розташованої епілептичної хвороби (епілептичному синдрому) потрібна і достатня інформація про наявність епілептичних розладів у родичів пацієнта, без проведення спеціальних генетичних досліджень.

У дитини з обтяженим фоном, в процесі життя сформувався епілептиформний синдром, який міг бути спровокований респіраторними захворюваннями, отруєння невідомою речовиною.

З урахуванням діагностичних і лікувальних стандартів лікування хворих з епілептичними синдромами, пацієнтові відразу ж було призначено лікування антиепілептичними препаратами в адекватних індивідуальних разових і добових дозуваннях. Своєчасний, ранній початок лікування став необхідним для максимально ефективного впливу на епілептичний процес. Призначення фінлепсина і депакіна є виправданим.

Проводилася динамічна оцінка біоелектричної активності головного мозку по що неодноразово реєструвався ЕЕГ для уточнення ефективності достатності антиепілептичної терапії, що проводилася, що сприяє підвищенню якості лікування.

Окрім цього, ці антиепілептичні засоби, будучи препаратами широкого спектру дії, характеризуються мінімальною кількістю побічних ефектів при їх призначенні в середніх або навіть у високих дозах за свідченнями. Дози фінлепсина і депакіна, які приймав пацієнт не перевищували середньотерапевтичні і не могли спричинити розвиток побічних ефектів і ускладнень. За даними медичної документації не було відмічено побічних дій і ускладнень антиепілептичної терапії.

Гідністю лікування, що проводиться, була його безперервність і оптимальна тривалість, а це є важливим чинником досягнення стійкого позитивного результату.

Упродовж усіх років лікування антиепілептичними засобами проводили регулярно і неодноразово загальні аналізи крові, аналізи крові з вивченням біохімічних показників. За результатами цих аналізів жодного разу не було виявлено тих порушень гомеостазу організму, які були б обумовлені прийомом антиепілептичних препаратів. Поява анемії у пацієнта не пов'язана з впливом антиепілептичної терапії, що проводиться.

Відсутній причинно-наслідковий зв'язок між розвитком у пацієнта розладів імунної системи, дискінезії жовчовивідних шляхів, новоутворенням правої більшберцової кістки, варикоцеле, сколіозом, кіфозом хребта і прийомом антиепілептичних препаратів.

Тривалість лікування антиепілептичними препаратами за наявності епілептичного синдрому різна і залежить від швидкості настання стійкої і повної ремісії хвороби (повна відсутність клінічних проявів хвороби повна відсутність патологічної активності на ЕЕГ). Може мати місце, що, незважаючи на відсутність епілептичних припадків упродовж тривалого часу лікування триває, оскільки показники ЕЕГ не приходять до норми і свідчать про вірогідність повторного розвитку клінічних проявів хвороби (рецидиву).

Рідкість епілептичних припадків у пацієнта обумовлена, передусім, раннім початком лікування, якісно і кількісно правильно підібраним лікуванням, адекватним динамічним його проведенням, що сприяло настанню у пацієнта якісної терапевтичної компенсації епілептичного процесу без появи побічних дій і ускладнень антиепілептичної терапії.

Постановка діагнозу, обґрунтованість, адекватність і своєчасність призначення, проведення лікування антиепілептичними препаратами правильне.

Причинний зв'язок між розвитком у пацієнта розладів імунної системи, дискінезії жовчовивідних шляхів (функціональні розлади), новоутворенням правої більшберцової кістки, варикоцеле яєчка, сколіозом, кіфозом хребта і прийомом антиепілептичних препаратів відсутній. По кожному із захворювань призначалося відповідне лікування, надавалися рекомендації. Проводилося курсове загальнозміцнююче лікування, вітамінотерапія для підтримки нормального функціонування внутрішніх органів і систем, профілактики можливих побічних ефектів лікарських засобів. Рекомендації і коригування лікування проводилися відповідними фахівцями.

При тривалому прийомі антиепілептичних препаратів, які призначалися пацієнтові, не викликають розвитку емоційної і інтелектуально-мнестичної недостатності, не призводять до появи особових порушень. За даними медичної документації відсутні зведення про згубний вплив лікування антиепілептичними препаратами на здоров'ї пацієнта.

ОСОБА_21 спостерігався в поліклініці, в 1995 році знаходився на стаціонарному лікуванні 6-ої дитячої лікарні з приводу отруєння невідомою речовиною, в 5-ій дитячій лікарні був виставлений діагноз «Епісиндром»; надалі спостерігався дитячими неврологами, які проводили коригування лікування, спостерігався в поліклінічному відділенні 6-ої дитячої лікарні, в поліклініці №4, в 2001 році у неврологічному відділенні 16-ої міськлікарні. Самостійно зверталися в медичний центр «ОСОБА_4 біль», де коригувалося лікування.

Впродовж усього цього періоду проводилося коригування лікування, протипоказань не було. У відділенні політравми 16-ої міськлікарні знаходився із приводу остеохондроми більшберцової кістки, де і була проведена операція. Оперований з приводу варикоцеле. У 2004 році знаходився на обстеженні в лікарні по напряму військкомату. /а.с.97-110 том ІІ/.

Таким чином суд вважає, що пред'явлені вимоги, які полягають в тому, що діагноз епілептичного синдрому був виставлений помилково (а в медичних документах зафіксовано упродовж декількох років 4 судорожних поліморфних нападу), а діагноз, який виставив нейрохірург на амбулаторному прийомі (Вегето-судинна дистонія з синкопальними станами) є достовірним, слід розцінювати критично, оскільки останній відсутній в Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду.

Позивачка ОСОБА_14 не являючись фахівцем в даній медичній галузі на думку суду не може стверджувати, що діагноз та методи лікування її сина, ОСОБА_7, були не вірно встановлені, а висновки інших незалежних експертів, які б надавали висновки в матеріалах справи відсутні. Тому суд керується висновками експертів лікарів, які мають відповідну фахову освіту та право визначати такі висновки.

У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 в своїх письмових поясненнях не погоджуючись з висновками проведеної експертизи, фактично відмовилася від проведення повторної експертизи посилаючись на недоцільність її проведення та не заявляла перед судом клопотань про призначення повторної судово-медичної експертизи та зазначала щодо такого психічного захворювання, як епілепсія, взагалі не може бути проведення судово-медичної експертизи, а повинна бути проведена судово-психіатрична експертиза, але ніяких підстав для проведення судово-психіатричної експертизи немає, бо ОСОБА_7 ніколи не був оглянутий жодним психіатром і не має жодних підстав та бажання про його огляд психіатром на цей час, а тому, в зв'язку з презумпцією психічного здоров'я визначеного ст.3 Законом України «Про психіатричну допомогу», є неможливим й проведення судово-психіатричної експертизи.

Таким чином, суд аналізуючи надані сторонами докази в обгрунтування вимог і заперечень приходить висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_7, ОСОБА_1 про визнання противоправною бездіяльності, визнання діагнозу таким, що не відповідає Міжнародній класифікації хвороб, поновлення порушеного немайнового права та стягнення втраченої вигоди, матеріальних збитків, у звязку з недоведеністю позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_7, ОСОБА_1 до комунального закладу «дитяча міська клінічна лікарня №5», приватного підприємства науково-консультативного і діагностичного медичного центру «Головна біль», комунального закладу «дитяча міська клінічна лікарня №6», міської клінічної лікарні №16, Управління охорони здоровя Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_4 управління охорони здоровя Дніпропетровської обласної державної адміністрації, третя особа - Міністерство охорони здоровя України про визнання противоправною бездіяльності, визнання діагнозу таким, що не відповідає Міжнародній класифікації хвороб, поновлення порушеного немайнового права та стягнення втраченої вигоди, матеріальних збитків та моральної шкоди, визнанні інформації, що не відповідає дійсності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене у апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя: