16.12.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Категорія 5 Доповідач : Бездрабко В.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2010 року грудня місяця 16 дня колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого : Кузнєцової О.А.

Суддів : Приходько Л.А.

ОСОБА_2

при секретарі : Пащекун К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 11 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа фонд комунального майна м.Херсона про скасування розпорядження та визнання свідоцтва про право власності недійсним,

в с т а н о в и л а :

В вересні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що в 1986 році він разом з дружиною відповідачкою ОСОБА_4 та неповнолітнім сином - ОСОБА_5на підставі ордеру №249 отримали у користування однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, в якій всі були зареєстрованими.

З 1991 року син ОСОБА_5 був знятий з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. 25 квітня 1994 року на підставі розпорядження фонду комунального майна Херсонської міської ради №13622 було проведено приватизацію квартири лише на відповідачку, з приводу чого ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру.

Позивач вважає, що проведеною приватизацією порушені його житлові права, а тому просив визнати недійсними вищезазначені розпорядження та видане на його підставі свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Справа судами слухалася неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 11 жовтня 2006 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони на підставі ордеру №249 від 10 лютого 1986 року отримали у користування квартиру АДРЕСА_2. Станом на березень 1994 року в квартирі були прописані ОСОБА_3 та його колишня дружина ОСОБА_4

Під час оформлення документів на приватизацію спірної квартири, ОСОБА_3 31 березня 1994 року подав письмову заяву, в якій просив не включати його в довідку на приватизацію, оскільки погоджується, щоб квартиру приватизувала лише відповідачка (а.с.40).

На підставі наданих фонду комунального майна м.Херсона документів 25 квітня 1994 року було прийнято розпорядження №13622 про приватизацію спірної квартири ОСОБА_4»ю Василівною та останній видано свідоцтво про право власності на житло (т.1 а.с.37-39).

При вирішенні справи в частині правомірності проведеної приватизації, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач відмовився брати участь у приватизації спірної квартири, то приватизація була проведена з дотриманням всіх вимог та в межах чинного на той час законодавства.

Проте погодитися з даним висновком суду не можна.

Відповідно до положень Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію мають наймачі та члени їх сімей. До членів сім»ї наймача згідно ст.5 Закону включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент приватизації жилого приміщення.

Згідно ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов»язковим визначенням власника квартири (будинку).

Виходячи з правил ст.8 Закону та п.21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, приватизація квартир здійснюється у власність всіх мешканців квартири. При цьому, приватизація квартири лише частиною членів сім»ї наймача незалежно від згоди решти мешканців жилого приміщення законодавством не передбачена. У разі відмови частини осіб, які мають право на житло, стати співвласниками жилі приміщення приватизації не підлягають у зв»язку з відсутністю згоди усіх мешканців квартири на її приватизацію у спільну власність.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що суд помилково визнав, що проведена приватизації квартири АДРЕСА_3 відповідає вимогам законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Разом з тим слід зазначити, що в порядку ст.11 ЦПК України, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимоги і на підставі наданих сторонами доказів.

Незважаючи на роз»яснення суду, позивач не уточнив правові підстави заявленого ним позову, передбачені цивільним законодавством, які пов»язані з визнанням угод недійсними.

Відповідно до ст.71, 76, 80 ЦК України, 1963року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності хворобливого стану позивача на час проведення приватизації спірної квартири, внаслідок якого він в повному обсязі не міг розуміти своїх дій в момент написання заяви про відмову прийняти участь у приватизації з посиланням на акт амбулаторної судово-психологічної експертизи від 13 лютого 2008 року (т.1 а.с.83-85) колегія суддів до уваги не приймає і погоджується з висновком суду, що дієздатність позивача в вказаний період не була обмежена у встановленому законом порядку. При цьому, в суді позивач не заперечував, що протягом тривалого часу за посадою працював інженером-метрологом по ремонту медичного обладнання в майстерні «Медтехніка», що само по собі спростовує його посилання на втрату пам»яті.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача про те, що він лише в 2006 році дізнався про приватизацію квартири відповідачкою, яка відбулася у 1994 році, оскільки ОСОБА_3 не надав належних тому доказів, а покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підтвердили, що саме в зазначений період позивач дізнався про порушення його прав.

З довідки ООО ПЖЦ «Декорум» вбачається, що особовий рахунок на квартиру відкритий на ім»я ОСОБА_4 (яка з 1996 року знята з реєстраційного обліку), про що позивач не міг не знати, здійснюючи оплату житлово-комунальних послуг, що в свою чергу свідчить про його обізнаність щодо наявності факту приватизації житла (т.1 а.с.36).

Оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у 1994 році продовжувального характеру не мають, а позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом без поважних причин, про поновлення якого ним не заявлено, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог у зв»язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 11 жовтня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :