Справа № 2-0240-2010 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2010 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіної А.С.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю відповідача ОСОБА_3

за участю представника відповідача ОСОБА_4

за участю третьої особи ОСОБА_5

за участю представника третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_5, Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу удаваною угодою та визнання її договіром дарування та за позовом з самостійними вимогами третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2006 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати удаваним договір купівлі-продажу від 31.03.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстром № 8-751, а також визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 31.03.2006 року за договір дарування. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що у власності його діла ОСОБА_7 знаходилася квартира АДРЕСА_2. ОСОБА_7 подарував свою квартиру ОСОБА_3, як члену своєї родини. У 2006 році його дядько ОСОБА_3 вирішив передати спірну квартиру йому у власність, для чого вони звернулися до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори для укладення угоди, після чого 31.03.2006 року між ними був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. 11.05.2006 року він зареєстрував право власності на вказану квартиру в ДМБТІ. Оскільки договір купівлі-продажу передбачає передачу грошей при відчуженні майна, але він ніяких грошей ОСОБА_8 не передавав, і ОСОБА_3 з нього їх не витребував, тому він вважає, що цей договір купівлі-продажу є удаваною угодою, а дійсно між ними був укладений договір дарування квартири.

В лютому 2009 року третя особа ОСОБА_5 звернулася до ОСОБА_9 з самостійними вимогами, де просила суд визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3, набуту за спільні кошти та в період шлюбу з ОСОБА_1 В обґрунтування позову вказала на те, що 08.07.1995 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 31.01.2007 року шлюб між ними було розірвано. Спірна квартира була придбана нею та її чоловіком в період шлюбу за спільні кошти. Крім того, вона була присутньою при укладенні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу, в присутності нотаріуса писала заяву, що не проти купівлі-продажу вказаної квартири та продавець ОСОБА_3 повністю отримав раніше оговорену суму коштів за продану ним квартиру.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві, а також вказав на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 29.05.1999 року, спадкоємцями квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_10, померлого 07.02.1998 року є в рівних частинах кожний батько ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_11 Згідно Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2004 року та додаткового рішення суду від 20.10.2005 року право власності ОСОБА_11 на зазначену квартиру було припинено та виплачено ОСОБА_7 їй компенсацію за її частину квартири. В 1999 році ОСОБА_7 виїхав на постійне проживання до Німеччини та 19.06.1999 року видав на імя позивача довіреність на розпорядження частиною квартири, яка належала йому. 10.04.2001 року у звязку з закінченням терміну довіреності, ОСОБА_7 видав ще одну довіреність на його імя. ОСОБА_7 бажав подарувати свою квартиру позивачеві, але ОСОБА_1 маючи довіреність від нього не міг сам переоформити на себе квартиру, тому 24.06.2003 року між ОСОБА_1 діючого за довіреністю та його дядьком ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру, з наміром подарувати її позивачеві. 31.03.2006 року було укладено спірний договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а не договір дарування, оскільки для того щоб оформити договір дарування необхідно було сплатити 5 % податку з доходів фізичних осіб. При оформленні зазначеного договору ніяких грошей не передавалося. Позивач під час укладення договору з ОСОБА_5 не проживав. Також зазначив, що стосується самостійних вимог ОСОБА_5, то він їх не визнає та просить відмовити в їх задоволенні.

Позивач за первісним позовом в судовому засіданні був допитаний в якості свідка та вказав на те, що свої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, посилаючись на те, що між ним та його дядьком ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, а не договір дарування, оскільки для того щоб оформити договір дарування необхідно було сплатити 5 % податку з доходів фізичних осіб, а у нього таких грошей не було. Гроші за квартиру ОСОБА_3 не передавалися.

Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнав та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 31.03.2006 року було укладено спірний договір купівлі-продажу, а не договір дарування, оскільки для того щоб оформити договір дарування необхідно було сплатити 5 % податку з доходів фізичних осіб. При оформленні зазначеного договору ніяких грошей не передавалося. ОСОБА_5 не заявляла ніяких претензій стосовно спірної квартири. Також зазначив, що стосується самостійних вимог ОСОБА_5, то він їх не визнає та просить відмовити в їх задоволенні.

Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні був допитаний в якості свідка та вказав на те, що проти задоволення первісного позову не заперечує та просить його задовольнити, посилаючись на те, що між ним та його племінником ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, а не договір дарування, оскільки для того, щоб оформити договір дарування необхідно було сплатити 5 % податку з доходів фізичних осіб, а у ОСОБА_1 таких грошей не було. Гроші за квартиру він не отримував та не мав такого наміру. Крім того ОСОБА_7 завжди казав про те, що хоче свою квартиру залишити своєму онукові ОСОБА_1

Представник третьої особи з самостійними вимогами в судовому засіданні підтримав самостійні вимоги ОСОБА_5 та просив їх задовольнити, а вимоги по первісному позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за спільні кошти, тому вона є спільною сумісною власністю. ОСОБА_5 була присутньою в нотаріальній конторі при укладенні договору купівлі-продажу і давала свою згоду. Гроші за квартиру передавалися ОСОБА_3 перед укладенням договору, але де, коли саме і хто передавав гроші йому не відомо.

Третя особа с самостійними вимогами була допитана в якості свідка та вказала на те, що первісний позов не визнає, просила суд задовольнити її вимоги, посилаючись на те, що вона з ОСОБА_1 купила квартиру за спільні кошти, частину з яких вона позичила у ОСОБА_12, але розписки не залишилося.

Представник третьої особи Першої Дніпропетровської державної нотаріальна контора за первісним позовом в судове засідання не зявився, але надав заяву, в якій просив суд розглядати справу без їх участі.

Вислухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1О, підлягає задоволенню, а позов третьої особи з самостійними вимогами не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, до спірного правочину слід застосовувати правила передбачені для договору дарування.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У судовому засіданні було встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.1999 року, виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_13, померлого 07.02.1998 року є в рівних частинах кожний батько ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_11 (а.с. 88). 24.06.2003 року між ОСОБА_1 діючого по дорученню від імені ОСОБА_7 було укладено договір дарування, згідно якого він подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар ? частини спірної квартири. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2004 року та Додатковим рішення суду від 20.10.2005 року право власності ОСОБА_11 на зазначену квартиру було припинено, стягнуто з ОСОБА_3 грошову компенсацію за ? частину квартири ОСОБА_11 в сумі 18 550 грн. та визнано за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру (а.с. 105). Згідно договору купівлі-продажу від 31.03.2006 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 9).

Як вбачається з пояснень сторін, допитаних у якості свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 гроші за квартиру не передавалися та не було такого наміру. Метою уклаження даного правочину було безоплатна передача даної квартири у власність ОСОБА_1 Свідок ОСОБА_14 зазначила, що ОСОБА_7 мав намір подарувати спірну квартиру ОСОБА_1, що також підтверджується Заповітом від 22.01.1999 року, виданого ОСОБА_7 та посвідченого Пятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, де зазначено, що на випадок його смерті він розпоряджається своєю частиною квартири АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_1 (а.с. 89). Крім того з оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 2-0657-2004 року за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, вбачається, що ОСОБА_1 користується квартирою з 1999 року на підставі доручення від 26.07.1999 року, виданого на його імя ОСОБА_7.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, щодоговір купівлі-продажу квартири є удаваною угодою, оскільки його було укладено для приховання іншого договору, який на справді було вчинено. При укладенні договору купівлі-продажу між сторонами не було факту передачі грошей, покупець гроші не передавав, а продавець не витребував, в дійсності метою даного договору була безоплатна передача даної квартири у власність ОСОБА_1,а тому необхідно визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 31.03.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстром № 8-751, удаваною угодою та визнати його як вчинений на справді договір дарування.

Відповідно ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 57 СК України майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка якщо воно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2007 року з березня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживають окремо та не ведуть спільного господарства, спір майнового характеру врегульований. Рішення набрало чинності 29.01.2007 року (а.с. 90.).

Що стосується посилань ОСОБА_5 та її представника на те, що вона брала позику у ОСОБА_12 для придбання квартири, то вони є необгрунтованими та безпідставними, оскільки доказів стосовно цього суду надано не було.

Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 не була придбана за спільні кошти, оскільки гроші за неї не передавалися, та в дійсності було укладено договір дарування, квартира не є спільною сумісною власністю, тому самостійні вимоги ОСОБА_5 стосовно визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь держави необхідно стягнути недоплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 119 грн. 50 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 232, 717 ЦК України, ст. ст. 57, 60 СК України, 3, 10, 11, 57-61, 79, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_5, Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу удаваною угодою та визнання її договіром дарування задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 31.03.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстром № 8-751 удаваною угодою, та визнати його як вчинений на справді договір дарування.

В задоволенні позову з самостійними вимогами третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави недоплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 119 грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя Т.О. Дубіжанська