АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 27 (І) ОСОБА_1
Доповідач - Михайлів Л.В. УХВАЛА
07 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Митрофанової Л.В.,
судців - Михайлів Л.В., Соколан Н.О.
при секретарі: Євтодій К.С.
за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Банк «Фінанси та
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, -
Вважаючи, що п. 4.7 кредитного" договору суперечить чинному в Україні законодавству, а саме: ч.І ст. 1054 ЦК України, просила суд визнати його недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: стягнути з відповідача на її користь суму грошових коштів в розмірі 9828 грн., які вона сплатила на користь відповідача на виконання недійсної частини правочину, а також стягнути на її користь судові витрати.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

8 апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування

рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених нею

позовних вимог, посилаючись на те, що суд при вирішенні справи не взяв до уваги її

обґрунтування заявлених позовних вимог, невірно встановив обставини справи,

застосувавши при вирішенні справи норми матеріального права, а саме: ст.ст. 525-

526 ЦК України, які регулюють порядок виконання зобов'язання, а не порядок

визнання правочинів недійсними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 травня 2006 року між Банк «Фінанси та Кредит»,

1

ТОВ та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 357-пк-2006 на одержання кредитних коштів в сумі 54601 грн. на цілі придбання однокімнатної квартири з оплатою 13,5% річних, строком повернення 25.05.2021 року.

Відповідно до Я. 4.7 укладеного кредитного договору на позичальника покладено обов'язок зі сплати щомісяця, в строк до 20 числа кожного місяця, комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів в розмірі 218,40 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволенні позову, оскільки договір укладено сторонами добровільно, а викладені в ньому умови не заборонені діючим законодавством України, не суперечать Конституції і Законам України, а також загально-правовим засадам.

Колегія суду погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спір між сторонами виник з приводу відповідності п.4.7 укладеного між сторонами кредитного договору № 357-пк-2006 від 25 травня 2006 року вимогам діючого цивільного законодавства.

З аналізу діючого цивільного законодавства витікає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.І ст. 628 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину й зазначено зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.І ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Укладаючи 25 травня 2006 року кредитний договір, сторони домовилися про набуття, зміну або припинення своїх прав та обов'язків, закріпивши їх в договорі, який ними підписано (а.с. 6-8).

Підписавши вказаний договір, позивач погодилася із його змістом, в тому числі й зі змістом п. 4.7 щодо виконання нею обов'язку зі сплати щомісячно на користь відповідача комісійної винагороди у розмірі 218,40 грн.

Крім того, на виконання цієї умови договору, ОСОБА_2 щомісячно сплачувала комісійну винагороду на користь банку, починаючи з червня 2006 року що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 11-18).

Оскільки, відповідно до принципу свободи договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України), сторони договору на власний розсуд визначають його зміст і формулюють його конкретні умови, якщо тільки зміст якої-небудь умови імперативно не визначений законом чи іншими правовими актами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним п. 4.7 укладеного між сторонами кредитного договору в частині сплати позивачем на користь відповідача щомісячної комісійної винагороди за користування кредитними коштами.

Посилання ж позивача ОСОБА_2 щодо невідповідності змісту п. 4.7 укладеного кредитного договору ч.І ст. 1054 ЦК України необґрунтовані, оскільки вказаною статтею визначено основні права та обов'язки сторін кредитного договору щодо права надання кредиту кредитодавцем та обов'язку позичальника з його повернення зі сплатою процентів за його користування. Вказана норма не містить заборони зі сплати позичальником комісійної винагороди за надання кредитних коштів.

Необґрунтованими є й доводи апеляційної скарги позивача про те, що банківським установам заборонено встановлювати зобов'язання для позичальника за кредитним договором зі сплати щомісячних комісій з посиланням на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та

сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року, оскільки на ОСОБА_2 п. 4.7 укладеного кредитного договору покладено обов'язок зі сплати щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних коштів, а тому така комісійна винагорода не є платежем за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Встановивши, що підстав для визнання недійсним п. 4.7 укладеного кредитного договору немає, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 9828 грн., сплачених нею на виконання п. 4.7 кредитного договору.

За таких обставин, колегія судців апеляційну скаргу, доводи якої правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, відхиляє, а рішення суду першої інстанції - залишає без змін у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді