Апеляційний суд Дніпропетровської області ( м. Кривий Ріг)
Категорія - 26 (Ш) ОСОБА_1
Доповідач Зубакова В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 червня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Неклеси В.І.

суддів - Зубакової В.П., Савіної Г.О.

при секретарі - Іванюк О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 02 квітня 2010 року за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі Відділення Фонду) про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він, працюючи тривалий час в шкідливих умовах праці, отримав професійні захворювання, у звязку із чим висновком МСЕК в 2003 році первинно йому було встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40% та визнано інвалідом третьої групи, при наступних переоглядах розмір втрати працездатності не змінився.

Вважає, що йому спричинено моральну шкоду, розмір якої він визначив у 125 тис. грн. та просив суд стягнути цю суму з Відділення Фонду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 02 квітня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Відділення Фонду на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 300,00 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з Відділення Фонду 01,50 грн. в рахунок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Інші судові витраті віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі Відділення Фонду ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, оскільки судом порушено норми матеріального і процесуального права.

Зокрема, судом не прийнято до уваги, що дію Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві...» в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від дати настання страхового випадку зупинено на 2006, 2007 роки, а з 01.01.2008 року взагалі припинено, а тому Фонд є неналежним відповідачем.

В матеріалах справи відсутні докази заподіяння позивачу моральної шкоди, в тому числі немає висновку медико-соціальної експертної комісії щодо факту спричинення моральної шкоди, а довідка МСЕК про відсоток втрати працездатності є лише підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди і не підтверджує факту заподіяння моральної шкоди.

Судом не враховано, що строк позовної давності по вказаним категоріям справ становить три місяці, у рішенні не наведено ніяких мотивів, відповідно до яких він прийшов висновку про відшкодування моральної шкоди у визначеному ним розмірі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Відділення Фонду підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 1979 року працював на різних підприємствах, а з 1997 року по теперішній час працює на ВАТ «Суха Балка» підземним прохідником, учнем столяра та доставником кріпильних матеріалів (а.с.15-16).

Працюючи протягом тривалого часу, впродовж 17 років 10 місяців, на вищевказаних підприємствах, в умовах перевищення допустимого рівня статистичного навантаження при утриманні ваги двома руками, перевищення воголості, перевищення маси вантажу, що піднімається та підвищеній запиленості, вібрації та шуму робочого місяця, позивач отримав професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба першого-другого ст., синдроми полірадікулопатії і переферійної ангіодістонії, переважно н/кінцівок з нейродистрофією у вигляді плечолопаткового періартрозу НФС першої-другої ст., трофічних розладів на кистях, епікондельозу плеч, пиловий бронхіт перної ст., ДН нульової-першої ст. (ак.с. 29-30).

Висновком МСЕК від 01.07.2003 року (а.с. 24) позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, із них 30% по вібраційній хворобі, 10% пиловому бронхіту, та третю групу інвалідності, які залишилися незмінними при наступних переоглядах.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відшкодування позивачу у звязку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями моральної шкоди відповідачем, проте помилково визначив, що вказані, правовідносини регулюються ст.ст. 1167, 1168 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставини і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами по справі склалися правовідносини з приводу спричинення моральної шкоди, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Кодексу Законів про Працю України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися правовідносини щодо відшкодування шкоди застрахованим особам, які регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Норми ЦК України та КЗпП України, що регулюють відшкодування моральної (немайнової) шкоди по відношенню до страхових правовідносин не є спеціальними нормами та не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що районним судом застосовано закон, який не поширюється на дані правовідносини, у зв'язку з чим посилання на ст.ст. 1167, 1168 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з того, що відповідач повинен відшкодувати позивачу шкоду в зв'язку з тим, що позивачу первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності з червня 2004 р., згідно ж ст.ст. 21,28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відшкодувати заподіяний громадянам збиток від нещасних випадків, включаючи і моральну шкоду було покладено на відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Разом з тим, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, не врахував роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» і не обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 40 000 гривень.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, тяжкість тілесних ушкоджень, характер, інтенсивність і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, вважає необхідним на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 40 000 гривень до 20 000 гривень.

Доводи Відділення Фонду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог безпідставні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача в червні 2004 року, тобто до набрання чинності, як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законами України «Про державний бюджет України на 2007 та 2008 роки», якими було зупинено дію чинності норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам, заподіяної внаслідок втрати профпрацездатності на 2006, 2007 роки, а на 2008 рік дію цих норм припинено.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що в даному випадку саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу є безпідставними та такими, що суперечать «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. №212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з червня 2004 року встановлено стійку втрату професійної працездатності.

Доводи відповідача про те, що суд не з`ясував причини пропуску позивачем строку позовної давності, не відповідають положенням п.3 ч.1 ст.268 ЦПК України, який встановлює, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо неправильності стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат на правову домомогу грунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з п.2 ч.2 ст. 79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Як передбачено статтями 26, 42 ЦПК України, представник особи, який бере участь у справі за дорученням, має процесуальний статус саме представника цієї особи і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу.

Відповідно до довіреності від 06 липня 2009 року (а.с. 7) ОСОБА_3 позивачем надано повноваження свого представника, саме в такому процесуальному статусі згідно з протоколами судових засідань вона брала участь у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79, ст.84 ЦПК України, витрати пов`язані з оплатою участі у справі представника сторони не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку передбаченому ст. 88 ЦПУ України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим рішення суду в частині стягнення судових витрат на надання правової допомоги підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задовленні позовних вимог про стягнення з Відділення Фонду на користь ОСОБА_2 судових витрат на надання правової допомоги в сумі 300,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 02 квітня 2010 року в частині розміру стягнутої з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_2 моральної шкоди змінити, зменшивши цей розмір з 40 000 (сорока тисяч) гривень до 20 000 (двадцяти тисяч) гривень.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 02 квітня 2010 року в частині розміру стягнутих з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_2 судових витрат на надання правової допомоги в сумі 300 (триста) гривень скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_2 в стягненні з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на його користь витрат за надання правової допомоги в сумі 300 (триста) гривень.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст.ст. 1167, 1168 ЦК України та на ст.237-1 КЗпП України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом.

Суддя-доповідач: ОСОБА_4