Справа №22-ц-4839/10 Суддя-доповідач - Таран
УХВАЛА

07 грудня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Попруги С.В.,

суддів - Таран С.А., Криворотенка В.І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Нафтопроммаш»

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 листопада 2010 року

у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Нафтопроммаш» до ОСОБА_1 про спонукання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 листопада 2010 року позов ВАТ «Нафтопроммаш» до ОСОБА_1 про звільнення житлового приміщення кімнати № 430 гуртожитку ВАТ «Нафтопроммаш» та повернення його з орендного користування залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ВАТ «Нафтопромаш», посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що правовідносини сторін в даній справі регулюються нормами цивільного законодавства, зокрема гл. 59 ЦК України щодо договору найму житлового приміщення, а не Житлового кодексу, тому відповідач зобовязана звільнити орендоване приміщення та повернути його позивачу.

Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, ВАТ «Нафтопроммаш» є власником приміщення гуртожитку, розташованого в м. Охтирка, вул. Ярославського, буд. 4 Сумської області згідно свідоцтва про право власності від 11 червня 2003 року, виданого Виконкомом Охтирської міської ради.

ОСОБА_1 була працівником АТ «Нафтопроммаш» (згодом ВАТ «Нафтопроммаш») до 2007 року, коли була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України в звязку зі скороченням чисельності працівників.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 22 січня 2002 року та запису про реєстрацію позивача в гуртожитку за вищевказаною адресою з 13 травня 1980 року позивач вселена до гуртожитку як працівник підприємства. Після припинення трудових відносин відповідач залишилась проживати в гуртожитку, питання про її виселення не ставилось та строк, протягом якого вона могла користуватися житловим приміщенням у гуртожитку, не обумовлювався. Іншого житла ОСОБА_1 не має.

01 липня 2009 року між ВАТ «Нафтопроммаш» та ОСОБА_1 укладено договір оренди житлового приміщення у гуртожитку строком на 1 рік, умовами якого передбачено, що позивач надав відповідачу в короткострокове платне користування житлове приміщення кімнату № 435, а відповідач зобовязалася звільнити приміщення після закінчення обумовленого строку користування або у випадку дострокового розірвання договору в 5-тиденний термін.

Листом від 16 березня 2010 року № 98 ЖКП, що був отриманий ОСОБА_1, вона була попереджена про необхідність звільнення приміщення в строк до 05 липня 2010 року в звязку із закінченням договору оренди.

Укладення аналогічних договорів оренди відбулось з усіма постійними мешканцями гуртожитку, при цьому до їх укладення питання про виселення мешканців гуртожитку не ставилося, умови проживання не змінювалися.

Правильно встановивши вказані обставини на підставі належним чином досліджених і оцінених доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами склалися правовідносини, що регулюються Житловим кодексом України, сфера регулювання якого головним чином визначається обєктом правовідносин житлом. Відповідачка вселилася до гуртожитку задовго до укладання договору оренди , на час укладання вказаного договору вона набула право користування гуртожитком.

Посилання апелянта на те, що відносини між сторонами є цивільно-правовими, не суперечить застосуванню до них житлового законодавства, оскільки житлові правовідносини, будучи відносинами «цивілістичного профілю» (в частині майнових відносин) субсидіарно регулюються цивільним законодавством, але за умови, що це не суперечить спеціальним нормам житлового.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Колегією суддів не вбачається підстав для виселення ОСОБА_1 з гуртожитку, перелік яких передбачений ст. 132 Житлового кодексу України. Більш того, ч. 3 вказаної статті передбачено, що осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. До таких осіб, зокрема, ст. 125 Житлового кодексу України відносить осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюється, що відповідач була звільнена з підприємства-позивача в 2007 році за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням чисельності працівників.

Посилання позивача на те, що у ОСОБА_1 відсутній ордер, що відповідно до ст. 129 Житлового кодексу України є єдиною підставою на вселення до гуртожитку, колегія суддів вважає таким, що не заслуговує на увагу, оскільки судом першої інстанції встановлено і сторонами не оспорюється, що відповідач проживає в ньому майже 30 років, тобто вселилася до нього під час дії Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР від 24 грудня 1971 року, тобто до введення в дію Житлового кодексу від 30 червня 1983 року. Згідно зазначеного Положення для поселення у гуртожиток не вимагалося мати спеціальний ордер. Вселення проводилося комендантом гуртожитку на підставі розпорядження, виданого адміністрацією підприємства, а також за наявності в особи, яка вселялася, документів, необхідних для прописки. Згідно штампу в паспорті відповідача (а.с. 31), в гуртожитку ОСОБА_1 прописана з 13 травня 1980 року.

За таких обставин виселення ОСОБА_1 суперечить також вимогам ст.1 і 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згідно яких забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, які на законних підставах тривалий час (не менше пяти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей.

Укладення сторонами договору оренди житлового приміщення в гуртожитку не позбавляє відповідача прав, передбачених житловим законодавством.

З урахуванням наведених норм законодавства є безпідставними доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки законом не передбачене право позивача на виселення відповідача без надання іншого придатного житла.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

Таким чином, рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Нафтопроммаш» відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 листопада 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді