Справа № 2-4111/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2010 року Рівненський міський суд

під головуванням судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Гоменюк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування повіреному витрат, пов"язаних з виконанням доручення,-

встановив:

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав викладених у позові та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 93006,52 грн.; пеню в розмірі 1381,38 грн. згідно договору позики; суму боргу в розмірі 5500,00 грн. повязаних з виконанням доручення та судові витрати по справі.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики визнала частково посилаючись на ті обставини, що договір позики від 27 липня 2006 року укладений у національній валюті України - гривні, згідно розписки, яку позивач подав до суду кошти вона отримала саме у гривнях, розрахунку у доларах США ніхто ні з ким не проводив, у звязку з чим не зрозуміло, чому позивач при визначенні розміру боргу робить акцент на тому, що договір укладено у доларах США, а тому й стягувати заборгованість необхідно саме виходячи з курсу долара США до національної валюти - гривні на момент звернення.

Оскільки кошти відповідач отримувала у гривнях, тому повертати вона повинна заборгованість також у гривнях. Розмір її позики становив та становить на даний час 58075,00 грн. З огляду на це перерахунку підлягають також збитки від інфляції та 3% річних, які на даний час становлять 406,53 грн. та 725,54 грн., також перерахунку підлягає розмір судових витрат.

Що стосується вимоги позивача про відшкодування повіреному витрат повязаних з виконанням доручення у сумі 5500 грн., вважає дані вимоги безпідставними, оскільки всі платежі відповідач здійснювала в установах банку самостійно, а квитанції потім передавали позивачу для того, щоб він міг подати їх у відповідні установи, а позика бралась нею саме для оплати вартості проектної документації та витрат, повязаних із оформленням документів для виділу земельної ділянки.

На підставі викладеного, просить суд в цій частині позовних вимог позивачу відмовити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики підлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 27 липня 2006 року між сторонами по справі було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 58075,00 грн., що еквівалентно 11500,00 доларів США.

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні договором позики від 27 липня 2006 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 58075,00 грн., що еквівалентно 11500,00 доларів США з терміном виплати не пізніше 01 серпня 2009 року.

Однак, у зазначений у розписці строк, відповідач грошові кошти позивачу не повернула, повернути борг у добровільному порядку не бажає.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний платити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконала договору позики від 27 липня 2006 року. Згідно даного договору, відповідач отримала від позивача 58075,00 грн., що еквівалентно 11500 доларів США.

Згідно умов вищезазначеного договору позики, відповідач зобов'язана була повернути отримані від позивача кошти в сумі 58075,00 грн. в строк до 01 серпня 2009 року.

Даним договором не передбачалось повернення коштів в еквівалентному виразі до доларів США. Тому посилання представника позивача про стягнення коштів з відповідача на користь його довірителя, згідно умов договору позики, в еквівалентному виразі до долара США на момент розгляду справи є безпідставним. Отже, до стягнення підлягає сума в розмірі 58075,00 грн.

Крім того, перерахунку підлягають збитки від інфляції та 3 відсотки річних, що на даний час становить 406,53 грн. та 725,54 грн. відповідно.

Що стосується позовних вимог позивача в частині відшкодування витрат в сумі 5500,00 грн. повязаних з виконанням доручення, суд вважає, що вони підлягають до повного задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні 23 грудня 2005 року між відповідачем та Управлінням капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської Ради був укладений договір №39 на проведення підготовчих робіт з будівництва малоповерхової забудови в районі вулиць Макарова - Пржевальського - Павлюченка в м.Рівне.

За даним договором Управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської Ради зобовязувалося провести комплекс робіт, повязаних із виготовленням необхідної проектної документації щодо відводу земельної ділянки для будівництва та проектної документації для самого будівництва малоповерхової забудови у визначеному районі, а відповідач в свою чергу, брав на себе зобовязання оплатити вартість цих робіт в сумі 5500 грн.

27 липня 2006 року відповідачем була видана довіреність на імя позивача, якою уповноважували останнього бути його представником і в тому числі представляти його інтереси в Управлінні капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської Ради як замовник часткового будівництва індивідуального житлового будинку малоповерхової забудови в районі вулиць Макарова - Пржевальського - Павлюченка в м.Рівне.

На виконання даних зобовязань за вищезазначеним договором та згідно з довіреністю, позивачем було перераховано на рахунок управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради грошові кошти в розмірі 5500 грн., що стверджується дослідженими в судовому засіданні квитанціями №61 від 29 грудня 2006 року та №103 від 16 квітня 2007 року.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 1007 ЦК України довіритель зобовязаний, якщо інше не встановлено договором, відшкодувати повіреному витрати, повязані з виконанням доручення.

26 січня 2010 року позивачем було відправлено на імя відповідача лист з вимогою сплатити 5500 грн., які були ним сплачені на виконання договору та згідно з довіреністю.

Однак, станом на день розгляду справи у суді, грошові кошти в розмірі 5500 грн. відповідачем позивачу не повернуті.

Пояснення представника відповідача в судовому засіданні в тій частині, що її довірителька сплачувала особисто власні кошти на виконання договору та згідно з довіреністю не знайшли свого підтвердження. В самому дорученні від 27 липня 2006 року не зазначено, що відповідач передає позивачу кошти на виконання доручення, тому суд вважає, що вимоги представника позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними, а саме те, що його довіритель сплатив особисті кошти в сумі 5500,00 грн., тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені частково, тому судові витрати слід зменшити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 647,07 грн. сплаченого державного мита та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,88,212,213, 215,294 ЦПК України, ст.ст.525,526,533,625,629,1007,1046,1049,1050 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування повіреному витрат, повязаних з виконанням доручення задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 58075 грн.; збитки від інфляції та 3 відсотки річних в розмірі 406,53 грн. та 725,54 грн. відповідно; 5500,00 грн. витрат, повязаних з виконанням доручення та судові витрати по справі, а саме сплачене державне мито в розмірі 647,07 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 30,00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий: