Справа №22-ц-1506/10 Суддя-доповідач - Сибільова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі :

головуючого Маслова В.О.,

суддів - Сибільової Л.О., Дубровної В.В.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 вересня 2009 року

у справі за позовом відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 вересня 2009 року позов ВАТ «Укрнафта» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Укрнафта» грошові кошти в сумі 141 992,74 грн., з яких: 133 760 грн. сума основного боргу з урахуванням індексів інфляції та 8 232,74 грн. - три відсотки річних за порушення строку повернення позики.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 685 грн. 24 коп. на користь держбюджету м.Охтирка та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн. на користь ВАТ «Укрнафта».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, яка заперечує проти задоволення скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач звернувся в лютому 2007 року з позовом до суду, мотивуючи вимоги тим, що 31 жовтня 2001 року між ним та ОСОБА_1 тодішнім начальником НГВУ «Охтирканафтогаз» було укладено угоду про безпроцентну позику № 18/49/2001-ін, згідно якої ВАТ «Укрнафта» як позикодавець передала відповідачеві грошові кошти в сумі 120 000 гр. шляхом поповнення 6 серпня 2001 року його карт - рахунку ЕС/МС 060001. Позика надавалась строком на 10 років, але угода позики передбачала обовязок позичальника у випадку припинення трудових відносин з позикодавцем повернути всю суму позики в день звільнення. Протягом лютого 2002 року листопада 2004 року відповідач повернув позивачеві лише 44 000 гр. ОСОБА_2 начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» №158 від 11 жовтня 2005 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» ВАТ «Укрнафта». На день звільнення відповідач мав борг за договором позики в сумі 76 000 гр. В день звільнення він не повернув суму позики в повному обсязі, чим порушив свої зобовязання за вказаною угодою, прострочив їх виконання.

Збільшивши в послідуючому позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача 141 992,74 грн., в тому числі 133760 гр. - суму боргу за договором позики з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних - 8232,74 гр. на підставі ст. 625 ЦК України (а.с. 3-6, 94-96).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту отримання відповідачем коштів за угодою позики, строк повернення яких настав в день його звільнення, і відповідач не виконав своїх зобовязань по поверненню всієї суми позики в день звільнення.

Цей висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається і судом першої інстанції встановлено, що рішенням правління ВАТ «Укрнафта» від 17 травня 2001 року № 14 було надана згода на отримання позики начальником НГВУ «Охтирканафтогаз» ОСОБА_1Г в сумі 120000 гр. з терміном погашення 10 років за рахунок коштів, виділених на позики НГВУ «Охтирканафтогаз» (а.с.191).

31 жовтня 2001 року між ВАТ «Укрнафта» та начальником НГВУ «Охтирканафтогаз» ВАТ «Укрнафта» ОСОБА_1 укладено угоду позики № 18/49/2001-ін.

П.п. 1.1, 1.3. вказаної угоди передбачали, що відповідно до умов колективного договору ВАТ «Укрнафта» на 2001 рік та рішення правління ВАТ «Укрнафта» № 14 від 17 травня 2001 року, ВАТ «Укрнафта» як позикодавець надає позичальнику ОСОБА_1 безпроцентну позику у розмірі 120 000 грн. терміном на 10 років із дати видачі коштів, якщо сторони додатково не обумовлять інше. Згідно п.2.2 угоди, позичальник зобовязався повернути позику у визначений договором строк, а у випадку припинення трудових відносин - повернути позику у день звільнення.

Порядок погашення позики передбачений п.п.3.1 угоди - рівними частками щомісячно протягом терміну позики, сума щомісячної виплати складає 1000 гр. (а.с.7-8).

На виконання умов угоди позики, а також рішення правління ВАТ «Укрнафта» № 14 від 17 травня 2001 року, ВАТ «Укрнафта» платіжним дорученням № ПК-1014 від 6 серпня 2001 року карт - рахунок ЕС/МС 06001 ОСОБА_1 в Охтирській філії АКБ «Надра» було поповнено на 120000 гр. (а.с.11).

З прибуткових касових ордерів за лютий 2002 року листопад 2004 року по ВАТ «Укрнафта» вбачається, що відповідач повернув позивачеві 44 000 гр. ОСОБА_3 для внесення коштів зазначено в ордерах «повернення в касу позики згідно договору № 18/49/2001-ін від 31 жовтня 2001 року» (а.с. 10, 12-23).

Згідно наказу №158 від 11 жовтня 2005 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» ВАТ «Укрнафта» з 11 жовтня 2005 року (а.с.9).

На день звільнення на виконання п.2.2. договору позики відповідач не повернув суму позики в розмірі 76000 гр.

Згідно ст. ст. 10, 62 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд з достатньою повнотою перевірив доводи кожної сторони та прийшов до вірного висновку про необгрунтованість заперечень відповідача проти позову.

Посилання відповідача на те, що у нього був не один договір позики, і свій підпис саме на спірному договорі він ставить під сумнів, а тому в справі слід призначити судову почеркознавчу експертизу, спростовуються доказами в справі.

Є необґрунтованими і заперечення відповідача проти позову з тих підстав, що угода передбачала отримання ним коштів готівкою в касі, а кошти були перераховані на рахунок, якого він не мав.

Дійсно, п. 1.2 угоди позики передбачав, що позика надається шляхом видачі готівки із каси позикодавця в сумі, зазначеній в ст. 1.1 цього договору. Але посилання на те, що договором позики був встановлений певний порядок отримання позики готівкою з каси підприємства не спростовують висновків суду, оскільки відповідач сам звернувся до ВАТ «Укрнафта» з заявою, в якій, пославшись на рішення правління ВАТ «Укрнафта» № 14 від 17 травня 2001 року щодо надання позики на будівництво житлового будинку в сумі 120000 гр., просив вищевказану суму перерахувати на розрахунковий рахунок в Охтирський філії АКБ «Надра» (дослівно: «рахунок для зарахування гривень на карт-рахунок ЕС/МС № 7012, призначення платежу поповнення карт-рахунку ЕС/МС 06001») (а.с.189).

Саме на цей, вказаний ним рахунок в Охтирській філії АКБ «Надра», платіжним дорученням від 6 серпня 2001 року ВАТ «Укрнафта» перерахувало кошти в сумі 120 000 гр. ОСОБА_4 надав відповідач і доказів, що він не використав вказані кошти з цього рахунку.

Заперечуючи проти позову (а.с.51-53), відповідач також посилався на те, що при звільненні він домовився з позивачем про відстрочення повернення всієї позики, і йому було дозволено протягом декількох років повертати позику частково, але позивач ввів його в оману, вирішивши, натомість, стягнути з нього і кошти, передбачені ст. 625 ЦК України.

Відповідач на підтвердження необхідності зупинення провадження в даній справі надав суду копію своєї позовної заяви про визнання недійсною спірної угоди позики, в якій не заперечує свого підпису на вказаній угоді, але заперечує отримання коштів (а.с.131-132). Доказів наявності в провадженні іншого суду справи, до вирішення якої слід було б зупинити провадження в даній справі, відповідач не надав, а тому підстави для такого зупинення у суду першої інстанції були відсутні.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд не дослідив майновий стан його сімї, який дає підстави для звільнення його від відповідальності або зменшення її розміру, а також зменшення розміру збитків та неустойки відповідно до ст. 616 ЦК України. Проте такі доводи є безпідставними, оскільки застосування до відповідача відповідальності за прострочення грошового зобовязання відповідно до ст. 625 ЦК України не є стягненням збитків та неустойки.

Правильність розрахунків суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача, наведених в рішенні суду, відповідачем не оспорюються, і вони є вірними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Обставини, на які посилається відповідач, були предметом дослідження суду першої інстанції і отримали обєктивну оцінку. Суд вірно встановив обставини справи і відповідні їм правовідносини, прийшов до вірного висновку про доведеність отримання відповідачем позики у позивача та прострочення виконання ним грошових зобовязань за договором позики.

Рішення суду узгоджується з доказами, наявними у справі, і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 вересня 2009 року даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді