Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 2-193/2010 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

11 березня 2010 року Петропавлівський районний суд

Дніпропетровської області в складі:

головуючої: судді Ніколаєвої І. К.

при секретарі Карпенко С. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про визнання права власності на домоволодіння

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася позивач ОСОБА_1 з позовом про визнання права власності на домоволодіння до відповідача ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що на початку осені 2009 року вона домовилась із відповідачем про придбання домоволодіння № 58 по вул. Кірова в с. Богдано - Вербки Петропавлівського району, Дніпропетровської області. 25.01.2009 року між ними було складено письмову розписку про виконання умов договору купівлі-продажу домоволодіння за вищевказаною адресою. Відповідно до цієї розписки позивач передала відповідачу загалом грошову суму у розмірі 4 000,00 ( Чотири тисячі грн. 00 коп.) гривень, а відповідач відповідно передав їй у власність домоволодіння за вищезгаданою адресою, де вона на цей час проводить ремонтні роботи та веде господарство, тобто фактично умови купівлі-продажу між ними було виконано. Договір купівлі-продажу між ними не було укладено в звязку з тим, що право власності на придбане домоволодіння належало батькові відповідача, ОСОБА_3, який помер 14.03.2008 року. За їх домовленістю відповідач в якнайкоротші строки повинен був оформити на своє імя свідоцтво про право на спадщину та в подальшому оформити правочин між ними у відповідній до діючого законодавства формі. Окрім відповідача спадкоємцем першої черги на все майно померлого ОСОБА_3 є ОСОБА_4, рідний брат відповідача, який прийняв спадщину після смерті батька, але документально не оформив. 02.02.2009 року рідний брат відповідача помер. Після смерті брата відповідач залишився єдиним спадкоємцем першої черги на все його майно в тому числі і на майно батька, яке брат відповідача документально за життя не оформив на свої імя.

Коли відповідач звернувся до нотаріальної контори, то нотаріус йому надала письмову відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність у відповідача правовстановлюючого документу на спірний будинок. Відповідач звернувся до сільської ради та до органу БТІ із усною заявою про отримання такого документу, але йому в усному порядку повідомили про неможливість видачі свідоцтва про право на власність на ім»я осіб, які вже померли. Всі ці органи запропонували відповідачу звернутись до суду для оформлення права власності на спадкове майно, але відповідач після таких пояснення відмовився від подальшого оформлення спадкового майна на своє ім»я і на прохання позивача про доведення справи до логічного завершення ніяк не реагує, пояснюючи що зі своєї сторони ним було виконано всі умови правочину, тобто відповідач фактично по незалежним від нього причинам відмовився від подальшого нотаріального посвідчення правочину між нами, хоча умови такого правочину між нами вже було виконано.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просить його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, проти його задоволення не заперечує, претензій до позивача не має.

Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судом встановлено, що на початку осені 2009 року сторони домовились із відповідачем про придбання домоволодіння № 58 по вул. Кірова в с. Богдано - Вербки Петропавлівського району, Дніпропетровської області. 25.01.2009 року між ними було складено письмову розписку про виконання умов договору купівлі-продажу домоволодіння за вищевказаною адресою, що підтверджується розпискою. Відповідно до цієї розписки позивач передала відповідачу загалом грошову суму у розмірі 4 000,00 ( Чотири тисячі грн. 00 коп.) гривень, а відповідач відповідно передав їй у власність домоволодіння за вищезгаданою адресою, де вона на цей час проводить ремонтні роботи та веде господарство, тобто фактично умови купівлі-продажу між ними було виконано. Договір купівлі-продажу між ними не було укладено в звязку з тим, що право власності на придбане домоволодіння належало батькові відповідача, ОСОБА_3, який помер 14.03.2008 року. За їх домовленістю відповідач в якнайкоротші строки повинен був оформити на своє імя свідоцтво про право на спадщину та в подальшому оформити правочин між ними у відповідній до діючого законодавства формі. Окрім відповідача спадкоємцем першої черги на все майно померлого ОСОБА_3 є ОСОБА_4, рідний брат відповідача, який прийняв спадщину після смерті батька, але документально не оформив. 02.02.2009 року рідний брат відповідача помер.

А відповідно до ст. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після смерті брата відповідач залишився єдиним спадкоємцем першої черги на все його майно в тому числі і на майно батька, яке брат відповідача документально за життя не оформив на свої імя.

Коли відповідач звернувся до нотаріальної контори, то нотаріус йому надала письмову відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність у відповідача правовстановлюючого документу на спірний будинок, що підтверджується відмовою нотаріуса. Відповідач звернувся до сільської ради та до органу БТІ із усною заявою про отримання такого документу, але йому в усному порядку повідомили про неможливість видачі свідоцтва про право на власність на ім»я осіб, які вже померли. Всі ці органи запропонували відповідачу звернутись до суду для оформлення права власності на спадкове майно, але відповідач після таких пояснення відмовився від подальшого оформлення спадкового майна на своє ім»я і на прохання позивача про доведення справи до логічного завершення ніяк не реагує, пояснюючи що зі своєї сторони ним було виконано всі умови правочину, тобто відповідач фактично по незалежним від нього причинам відмовився від подальшого нотаріального посвідчення правочину між нами, хоча умови такого правочину між нами вже було виконано.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити певну грошову суму.

Норми даної статті, а саме умови договору купівлі-продажу, сторонами виконано, тобто відповідач передав позивачці у користування житловий будинок, а вона в свою чергу розрахувалася за нього в повному обсязі сплативши відповідачеві грошові кошти в сумі 4000 гривень, що підтверджується розпискою відповідача від 25.01.2010 року.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Письмовим підтвердженням укладення договору суд вважає розписку від 25.01.2010 року надану відповідачем позивачу та скріплену підписом відповідача.

Стаття 220 ч.2 ЦК України передбачає, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судом встановлено, що відповідач дійсно ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З моменту укладення договору позивач володіє будинком і ніхто її право власності до суд не оспорив.

Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так як сторонами умови договору купівлі-продажу виконано повністю, позивач фактично володіє вказаними житловим будинком, проживає в ньому, відповідач претензій до неї не має, проти задоволення позову не заперечує, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 212-214 ЦПК України, ст. ст. 655, 657, 220, 207, 328, 334, 392, 1216, 1217, 1261 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2, як за спадкоємцем за законом, право власності на житловий будинок № 58 по вул. Кірова в с. Богдано - Вербки, Петропавлівського району, Дніпропетровської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 58 по вул. Кірова в с. Богдано - Вербки, Петропавлівського району, Дніпропетровської області в звязку з його придбанням.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя