АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-5053/10 Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2010 року м. Полтава

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів Чічіля В.А., Мартєва С.Ю.

при секретарі Фадєйкіній Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про реальний розподіл та визнання права власності на половину садиби та земельної ділянки.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, з урахуванням доповнень просила ухвалити рішення, яким поділити садибу №17 по вул. Миру в с.Андріївка Полтавського району та земельну діляйку, на якій вона розташована, згідно запропонованого експертом варіанту та визнати за нею право власності на 1/4 вказаного майна.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що після розірвання шлюбу сторони у справі у добровільному порядку не можуть поділити спільно нажите у шлюбі нерухоме майно.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволений: поділена в натурі садиба №17 по вул. Миру в с.Андріївка Полтавського району та земельна ділянка, на якій вона розташована, згідно варіанту поділу, запропонованого експертом.

Вирішене питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції у частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про присудження ш понесених судових ви відповідно до вимог закону.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що рішення с у частині поділу судових витрат суперечить встановленим обставинам вимогам процесуального закону.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах дов апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстан заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до п.2 ч.І ст.307, п.4 ч.І ст.309 ЦГЖ України результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інста апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове разі порушення судом норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, звертаючись позовом про реальний розподіл спільно нажитого нерухомого майна заявляючи вимогу про визнання за нею права власності на половину майна, сплатила держане мито у сумі 999 грн.56 коп. і витрати на ІТЗ у с 260 грн. (а.с.1).

При визначені ціни позову розмір державного мита позива визначила виходячи з інвентаризаційної вартості нерухомого ма' вказаного у договорі купівлі-продажу (а.с.12).

Згідно висновку експертизи, проведеної під час розгляду спра вартість спірної садиби становить 112 654 грн. (а.с.42 зворот).

У зв'язку з отриманням обєктивних даних про ринкову (реальну) вартість спірної садиби позивачка уточнила позовні вимоги і, зокрема, просила суд повернути їй зайво сплачені суми державного мита (406 грн. 65 коп.)%і витрат на ІТЗ (140 грн.), а також стягнути з відповідача на її користь витрати зі сплати державного мита у сумі 592 грн. 91 коп. (відповідно до встановленої експертом вартості спірної садиби), витрати на ІТЗ у сумі 120 грн., витрати на правову допомогу у сумі 750 грн. і витрати за проведення експертизи у сумі 800 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції послався на згоду позивачки отримати лише половину понесених витрат із визначеної експертом вартості спірної садиби і розподілив судові витрати наступним чином: з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 547 грн. 79 коп., витрат на ІТЗ у сумі 60 грн., витрати на правову допомогу у сумі 375 грн., витрати на проведення експертизи у сумі 400 грн.; ОСОБА_2 повернуто переплачені 140 грн. витрат на ІТЗ; з Каті би В.М. стягнуто на користь Держави 126 грн. 98 коп. державного мита.

З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки воно ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.І, п.1 ч.2 ст.83 ЦПК України позивачу повертаються суми сплачених у більшому розмірі державного мита і витрат на ІТЗ .

Згідно ч.І ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За змістом ст.27, ст.31, ст.118 ЦПК України заява позивача про зменшення розміру позовних вимог або відмову від частини позовних вимог має бути вчинена у загальному порядку звернення до суду з позовними вимогами, тобто письмово.

У справі відсутня заява ОСОБА_2 про зменшення суми компенсації понесених судових витрат. Усну заяву ОСОБА_2 у судовому засіданні не можна вважати відмовою від частини позовних вимог.

Виходячи з того, що позов задоволений у повному обсязі суд мав керуватися положенням ч.І ст.88 ЦПК України.

Окрім того, суд з невідомих причин не повернув позивачці зайво сплачену суму державного мита.

Отже, рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат слід скасувати, ухваливши нове рішення, яким судові витрати по справі .розподілити наступним чином:

Виходячи з вартості присудженої позивачці частини садиби (54 177 грн.) їй підлягає поверненню зайво сплачене державне мито при зверненні до суду у порядку ст.83 ЦПК України у сумі 999 грн. 56 коп. - 541 грн. 77 коп. = 457 грн.79 коп.

У порядку ст.83 ЦПК України підлягають поверненню позивачці зайво сплачені витрати на ІТЗ у сумі 260 -120 = 140 грн.

У порядку ч.І ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 541 грн. 77 коп. державного мита, 120 грн. витрат на ІТЗ, 750 грн. витрат на правову допомогу, 800 грн. витрат на проведення експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, частки сторін у спірному нерухомому майні є рівними, тобто кожному належало по ХА частині садиби №17 по вул. Миру в с.Андріївка Полтавського району та земельної, на якій вона розташована.

Згідно позову ОСОБА_2 просила виділити в натурі і визнати за нею право власності саме на Уг частину спірного нерухомого майна.

Як роз'яснено у п.7 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04 жовтня 1991 року, якщо виділ в натурі учаснику спільної часткової власності певної частини будинку технічно можливий, але з відхиленням від частки кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилася.

Згідно варіанту поділу майна, який суд поклав в основу свого рішення, позивачці виділена менша частина спірної садиби. Різниця у розмірі часток становить 58 477 - 54 177 = 4 300 грн.

За таких обставин з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_2 компенсацію різниці вартості часток, у спільній власності.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у частині вирішення питання розподілу судових витрат слід скасувати, та ухвалити нове, яким вирішити це питання по суті.

Окрім того, рішення суду необхідно доповнити вказівкою про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації різниці вартості виділеного майна.

Керуючись ст.ЗОЗ, ст.307 ч.І п.З, ст.309 ч.І п.4, ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2010 року у частині вирішення питання про судові витрати скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення.

Повернути ОСОБА_2 457 грн.79 коп. зайво сплаченого державного мита і 140 грн. витрат на ІТЗ - згідно квитанцій №188 від 27 листопада 2009 року, виданих територіально відокремленим без балансовим відділенням № 3088/01 філії Миргородського відділення №3088 ВАТ «Державний ощадний банк України».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 541 грн. 77 коп. державного мита, 120 грн. витрат на ІТЗ, 750 грн. витрат на правову допомогу, 800 грн. витрат на проведення експертизи.

Доповнити рішення Полтавського районного суду Полтавської області ,від 23 квітня 2010 року вказівкою про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 300 грн. компенсації різниці вартості виділених часток.

В, іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2010 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двох місяців до Верховного Суду України шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.А. Лобов

судді В.А. Чічіль

ОСОБА_5