Справа № 2-7029/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2010 року Рівненський міський суд

в особі головуючого

судді Кухарця В.М.

при секретарі Андрійчук І.М.

з участю позивачів ОСОБА_1С, ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника позивачів - адвоката ОСОБА_4

представника відповідача - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про зменшення частки у майні, що є у спільній сумісній власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, звернувшись до суду, просять зменшити частку відповідача ОСОБА_6 у праві приватної спільної сумісної власності на належну їм квартиру №3 в будинку №2 на вул.Вербова в м.Рівне, вказуючи, що з 1999 року, коли вони приватизували дане житло, відповідач жодним чином не брав участі в його утриманні, не оплачуючи за квартиру житлово-комунальні послуги, не робив спільно з ними поточний та капітальний ремонти спірного житла, а всі витрати на утримання помешкання несла позивачка ОСОБА_1 та згодом її дочки - співпозивачки по справі. З урахуванням вищенаведених обставин, які мають істотне значення, на думку співпозивачів, вони і просять рішенням суду зменшити частку співвласника ОСОБА_6 у спірній квартирі до 1/12. Просять відшкодувати їм за рахунок відповідача документально підтверджені судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивачі, будучи допитаними як свідки з приводу досліджуваних судом обставин справи, свої вимоги підтримали, просять позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просить відмовити в його задоволенні за безпідставністю позовних вимог.

З'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

На підставі поданих позивачами письмових доказів (а.с.б - 9), їх показань в суді як свідків судом встановлено (й ці обставини сторонами не оспорюються), що колишній сім'ї співпозивачів та відповідача належить на праві приватної спільної сумісної власності трикімнатна квартира №3 в будинку №2 на вул.Вербова в м.Рівне. У 1991 році квартира надавалася сім'ї Хаврук у складі чотирьох осіб: ОСОБА_1 - основний наймач житла згідно ордеру та члени сім'ї наймача - ОСОБА_6 - чоловік, дочки ОСОБА_7 і ОСОБА_1. На той час співпозивач ОСОБА_1 працювала у Рівненському облрембудтресті й за місцем роботи їй та членам її сім'ї було надане вказане житло.

У листопаді 1999 року сім'я ОСОБА_1, скориставшись своїм правом на приватизацію займаного ними житла згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизували дану квартиру на чотирьох осіб й на даний час вона належить співпозивачам та відповідачеві на праві приватної спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.ч.І, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з контексту частини другої статті 372 ЦК України суд вважає, що позивачі, пред'явивши позовну вимогу про зменшення частки відповідача у майні, що є у спільній сумісній власності та, не ставлячи питання про поділ цього майна, тобто спірної квартири, тим самим унеможливлюють задоволення пред'явленої ними вимоги про зменшення частки. Адже, за презумпцією ч.2 ст.372, частки співпозивачів та відповідача 'у квартирі №3 в будинку №2 на вул.Вербова в м.Рівне є рівними, тобто по И за кожним, оскільки домовленості про інший розмір часток у праві власності на квартиру між ними не досягнуто.

Що стосується твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що квартиру було приватизовано під тиском її колишнього чоловіка ОСОБА_6, то дане твердження є безпідставним, надуманим, голослівним й не підтвердженим ніякими іншими доказами, так само я і твердження про безвідповідальне ставлення відповідача до утримання належного йому житла. У зв'язку із зазначеним, показання позивачів як свідків, а також показання свідка ОСОБА_8 суд оцінює критично, оскільки ці показання носять упереджений характер.

В даному випадку, позивачці ОСОБА_1 доцільно було б пред'явити позов до ОСОБА_6 про відшкодування витрат, понесених нею та членами її сім'ї на утримання й ремонт квартири, адже згідно ч.4 ст.319, ст.322 ЦК України власність зобов'язує, а власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить....

Таким чином, судом не встановлено фактів порушення, невизнання або оспорювання відповідачем ОСОБА_6 права власності ОСОБА_1С, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на квартиру №3 в будинку №2 на вул.Вербова в м.Рівне, а отже позов є безпідставним.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити, за безпідставністю позовних вимог, в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про зменшення частки у майні, що є у спільній сумісній власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 2 94 Цивільного процесуального Кодексу, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення цього рішення; апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів після Подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд.

Головуючий: