Болехівський міський суд Івано-Франківської області
Справа №2-172/2010
РІШЕННЯ

іменем України

29 грудня 2010 року м.Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі: головуючого - судді Головенко О.С.

секретаря судового засідання Латик В.Є.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувшись до суду, із вказаним вимоги, на їх обґрунтовування посилається на те, що її батько ОСОБА_4 після смерті дружини став проживати із ОСОБА_5, з якою в шлюбі не був.

Після одруження в 1954 році позивачка стала проживати окремо від батька та мачухи. В квітні 1968 року батько помер, його похорони вона провела за свої кошти і через тиждень після смерті батька забрала собі батьківські речі: (костюм, січкарню та книги) і стала проживати в іншій області - с.Лисовичі, Стрийського району, де проживає по даний час.

31.08.1992р. померла мачуха ОСОБА_5 і коли вона хотіла перейти проживати в батьківський будинок, то в сільській раді її повідомили, що її батько перебував в шлюбі з мачухою, і вона успадкувала батьківський будинок і цей будинок вона по заповіту передала ОСОБА_6

Однак весною 201 Ороку, коли вона була на могилі батька в с.Гузієві, то жителька цього села ОСОБА_7 повідомила, що її батько не був одружений із ОСОБА_5 (вони просто однофамільці) і дане будинковолодіння повинно належати їй, як дочці померлого. Цей факт вона перевірила і встановила, що дійсно її батько не був одружений із ОСОБА_5 і їй невідомо на якій підставі вона оформила будинковолодінння на себе, а потім заповіла його ОСОБА_6 , який на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом став його власністю. ОСОБА_5 до цього будинку немає ніякого відношення, адже вона його не збудувала, і не могла успадкувати , не будучи з ним в шлюбі.

Атому просить скасувати вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім'я ОСОБА_6С, встановити факт прийняття спадщини після смерті батька та визнати право власності на будинковолодіння в с. Гузіїв по вул.. Шевченка, 46.

В процесі розгляду справи позивач збільшила свої вимоги та просила скасувати свідоцтво про право власності на будинковолодіння, видане Івано-Франківським ОБТІ на ім'я ОСОБА_2С, яке вона отримала після смерті чоловіка на підставі рішення суду.

Ухвалою суду від 14 липня 201 Ороку до участі в справі як відповідачем залучено ОСОБА_2С, яка успадкувала за рішенням суду спірний будинок після смерті чоловіка ОСОБА_6 (а.с.36).

В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги з підстав, викладених в позовній заяві . Додатково вказала, що після смерті батька вона є єдиним спадкоємцем. Про те, що батько із мачухою не були в шлюбі, а носили однакові прізвища вона дізналася в 2010році.

Відповідач ОСОБА_2 позовних вимог не визнала та вказала, що що ОСОБА_5 проживала сама і її батьки доглядали за нею, похоронили її і вона за життя склала заповіт на ім'я її чоловіка. Позивачка не хоронила батька, не спілкувалася з ним, а після його смерті забрала батькові речі, які мачуха їй віддала. Вказала, що будинок, в якому проживала ОСОБА_5 належав батькові позивачки, їй відомо від старожилів, що ОСОБА_4 був одружений з ОСОБА_5, вони брали церковний шлюб і це був основний документ, який посвідчував подружнє життя. І вони носили спільне прізвище -ОСОБА_5. Після смерті чоловіка відповідачка успадкувала цей будинок на підставі рішення суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Встановлено, і це відповідачем не оспорюється, що ОСОБА_4, батькові позивачки, належав Л житловий будинок в с.Гузіїв по вул.. Шевченка,46 , що підтверджується записами по господарської книги (а.с.60-68).

В зв'язку з одруженням позивачка 15.06.1954 року змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с.8-9).

15 квітня 1968 року її батько ОСОБА_4 помер , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.6), не склавши заповіту і після його смерті відкрилася спадщина на вказаний будинок.

Відповідно до ст. 529 ЦК України ( в редакції 1963року) спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Встановлено, що батько позивачки не був в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 ( так вона значиться по документах) Іванівною, з якою проживав, вони носили однакове прізвище, що підтверджується свідоцтвами про народження ( а.с.75).

В своїх поясненнях відповідач стверджувала, що ОСОБА_5 (ОСОБА_8) І. уклала церковний шлюб з ОСОБА_4 і на підтвердження своїх доводів посилалася на пояснення свідків.

Так, свідок ОСОБА_9 сказала, що коли їй було 10 років , то вона пригадує, що 1941-1942роках бачила, що по дорозі йшли ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з церкви і люди вслід говорили їм, що пішли молоді і їй невідомо чи брали в церкві шлюб.

В той час свідок ОСОБА_10 вказав, що після різдвяних свят в 1945 році коли йому було 9 років, то він був на весіллі цих осіб і вони брали шлюб в церкві.

А свідок ОСОБА_11 пояснив, що дійсно, в цей період (січні 1945року) після різдвяних свят ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були в церкві, але йому невідомо чи реєстрували вони шлюб в цей час в церкві.

Як зазначено в ст. 6 Кодексу про шлюб та сім/ю України, що діяв у вказаному періоді, визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян. Це правило не стосується вчинених до утворення або відновлення державних органів запису актів громадянського стану релігійних обрядів і одержаних на їх посвідчення документів про народження, укладення шлюбу , смерть і розірвання шлюбу.

Довідкою відділу РАЦС стверджується про відсутність актового запису про шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 ; в матеріалах справи відсутній документ (свідоцтво про шлюб), виданий в тому числі і на підставі метричних книг внаслідок проведеного релігійного обряду, яким би підтверджено про укладення шлюбу між сторонами.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_8 без укладення шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обв'язків як подружжя. А відтак, єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є його дочка (позивач по справі).

Відповідно до ч.І ст. 549 ЦК України (в ред.. 1963року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління спадковим майном.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що вона прийняла спадщину після смерті батька , прийнявши частину його майна : січкарню, книги, батьківський костюм. Ці обставини не заперечує і відповідач, вказуючи, що дійсно ОСОБА_8 віддала позивачці батьківські речі.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили, що позивачка похоронила батька за власні кошти, батько з ОСОБА_8 в шлюбі не був. Зокрема, ОСОБА_13 вказувала, що ОСОБА_8. була її хресною мамою, вона часто до неї навідувалася і та їй жалілася, що він (батько позивачки) не взяв із нею шлюб, і після його смерті її можуть вигнати з хати.

За наявності вищезазначених доказів суд приходить до висновку про доведеність факту прийняття спадщини позивачкою після смерті її батька ОСОБА_4, що є юридичним фактом.

Однак, ОСОБА_5, не набувши у встановленому законом порядку права власності на будинок після смерті ОСОБА_4, склала заповіт 01 липня 1992року (а.с.4), за яким заповіла своє майно в користь ОСОБА_6

І він на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.08.1993року став власником спірного будинку, який, як зазначено в свідоцтві « належав ОСОБА_8 на підставі записів по господарської книги, що стверджується довідкою Гузіївською сільською радою» (а.с.5».

В цій довідці вказано, що зазначений будинок залишився ОСОБА_8 після смерті чоловіка ( а.с.48).

З відповіді Долинської нотаріальної контори вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_8 1.0. не заводилася, і як встановлено, в шлюбі він з ОСОБА_8 не перебував, а тому вона (ОСОБА_8І.) не могла бути власником цього будинку і ОСОБА_14М, відповідно, не міг його успадкувати. За наведених обставин при видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_14 * порушено право позивачки, як спадкоємця першої черги після смерті її батька, власника цього спірного будинку, тому її позовні вимоги щодо скасування цього свідоцтва є обґрунтованими.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 і стала власником спірного будинковолодіння згідно рішення Болехівського міського суду від 21 червня 201 Ороку (а.с.35), на підставі якого видане їй свідоцтво про право власності, яке позивач оспорює.

Однак, оскільки зазначене рішення є чинним на час розгляду справи, то з врахуванням особливостей порядку його скасування, передбаченого цивільно-процесуальним кодексом, вимоги про визнання права власності за позивачем та скасування свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_2 є передчасними і не підлягають до задоволення.

Позовна давність не застосовується, оскільки жодна із сторін не подала заяву про таке застосування.

Питання судових витрат суд вирішує згідно вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного, ст.529, 549 ЦК України (в редакції 1963року), ст. 6 Кодексу про шлюб та сім/ю України, керуючись ст.ст. 214,215, 223 ЦПК Українщсуд,-

РІШИВ:

Позов задоволити частково.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_4, який помер 15.04.1968року в с.Гузіїв Болехівської міської ради Івано-Франківської області.

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім"я ОСОБА_6С, видане нотаріусом Долинської нотаріальної державної контори 03.08.1993року .

В позові про визнання за ОСОБА_1 права власності на будинковолодіння в с.Гузіїв , по вул.. Шевченка, 46 Болехівської міської ради Івано-Франківської області та скасування свідоцтва про права власності на вказане будинковолодіння , видане Івано-Франківським ОБТІ на ім'я ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 п'ятдесят чотири грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо особи, які брали участь в справі, не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, то вони можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Головенко О.С