23.06.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа № 22ц-2050 2010 р. Головуючий в І інстанції
Категорія 20 Доповідач: Прокопчук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2010 року червня місяця «23» дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Семиженка І.В.

Суддів Лободзінського С.В., Прокопчук Л.П.

при секретарі Костеннікові Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від «01» квітня 2010 року у справі

за позовом

відкритого акціонерного товариства

«Дружба»

до

ОСОБА_3,

ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог

Херсонське державне бюро технічної інвентаризації

про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності,-

в с т а н о в и л а:

Позивач ВАТ «Дружба» звернулося до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 11 січня 2001 року є орендарем земельної ділянки, на якій без його дозволу та без дозволу Херсонської міської ради був збудований по вул.Миру, 20, дрібнооптовий магазин загальною площею 162,6 кв. м.

Власником цього магазину є відповідачка ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 16 грудня 2008 року між нею та приватним підприємцем ОСОБА_3

ПП ОСОБА_3 магазин належав на підставі рішення господарського суду Херсонської області від 21 червня 2007 року, яке на даний час скасоване, а відповідачу ПП ОСОБА_3 відмовлено у визнанні за нею права власності на будівлю магазину, яка станом на 27 серпня 2008 року не прийнята до експлуатації державною комісією і тому є самовільним будівництвом.

Укладений між відповідачами 16 грудня 2008 року договір купівлі-продажу є таким, що не відповідає вимогам ст.ст.203, 215 ЦК України і його слід визнати недійсним, бо наявність його та будівлі на орендованій позивачем земельній ділянці порушують права та інтереси підприємства «Дружба».

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 01 квітня 2010 року позовні вимоги відкритого акціонерного товариства підприємства «Дружба» задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу від 16 грудня 2008 року дрібнооптового магазину у м.Херсоні по вул.Миру, 20, укладеного між приватним підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності та витяг про реєстрацію права власності на дрібнооптовий магазин у м.Херсоні по вул.Миру, 20.

Стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ВАТ підприємства «Дружба» судові витрати у сумі 62,50 грн.

Стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь держави судовий збір у розмірі 399,52 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 83 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права, просила його скасувати і постановити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позову.

Представник ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, представник ВАТ підприємства «Дружба» просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина перша статті 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» розяснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Із матеріалів справи вбачається, що рішення Господарського суду Херсонської області від 21 червня 2007 року, яким за ПП ОСОБА_3 визнавалося право власності на будівлю по вул.Миру, 20 у м.Херсоні, скасоване господарським судом Херсонської області 02 лютого 2009 року.

Будь-яких інших правовстановлюючих документів на вказану будівлю відповідачка ОСОБА_3 не має.

За загальним правилом, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідачка ПП ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердила, що земельна ділянка під будівлю не виділена, а також відсутній акт держкомісії про прийняття будівлі в експлуатацію.

Оскільки за законом ПП ОСОБА_3 не набула права власності на спірну будівлю, то вона за вимогами ст.658 ЦК України не мала права її продавати.

Обєктом договору купівлі-продажу не може бути самочинне будівництво, а тому договір купівлі-продажу такого майна, що був укладений між ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 16 грудня 2008 року є таким, що не відповідає вимогам закону, а отже підставно визнаний судом недійсним, як і скасування реєстрації права власності на будівлю №20 по вул.Миру у м.Херсоні за ОСОБА_2

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ВАТ підприємство «Дружба» користується земельною ділянкою, на якій розташована спірна будівля, на підставі договору оренди земельної ділянки від 11 січня 2001 року, а тому його право підлягає захисту за правилами ст.396 ЦК України.

Що ж до рішення суду в частині скасування витягу з реєстрації права власності, то на думку колегії вказаний документ не породжує будь-яких правових наслідків для сторін і до того ж він відсутній у матеріалах справи, а тому необхідності в його скасуванні колегія суддів не вбачає.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні вказаних вимог.

Такими, що заслуговують на увагу є й доводи апеляційної скарги про неправильне визначення судом розміру судових витрат.

Оскільки спір є немайновим, то рішення в частині стягнення судових витрат на користь держави підлягає скасуванню.

Безпідставним є й солідарне стягнення судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з відповідачів на користь позивача, а тому в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 01 квітня 2010 року в частині скасування витягу про реєстрацію права власності скасувати і ухвалити нове про відмову ВАТ підприємство «Дружба» у задоволенні цих вимог.

Це ж рішення суду в частині стягнення з ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь держави судового збору у розмірі 399,52 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 83 грн. скасувати.

Рішення суду в частині стягнення солідарно з ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ВАТ підприємство «Дружба» судових витрат у сумі 62,50 грн. змінити, стягнувши з ПП ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ВАТ підприємство «Дружба» по 27 грн. з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий: І.В.Семиженко

Судді: С.В.Лободзінський, Л.П.Прокопчук

Копія вірна ОСОБА_4