Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№2- 5018/2010 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Моноліт» 11 липня 2005 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та витрат (інший відповідач ПП «Марка» ліквідований і припинив своє існування). Позивач в своєму позові посилалася на те, що 24 березня 2004 року відповідач взяв у них в борг грошові кошти в сумі 129000 грн., а 23 квітня 2004 року були взяті ще кошти в борг і загальна сума боргу стала 162 000 грн., відповідач зобовязався до 31 липня 2004 року вказані кошти повернути в повному обсязі, борг безпроцентний. Про надання боргу було укладено договір займу та додаткову угоду. Відповідач підтвердив свій борг, визначено термін його повернення. Але борг відповідач в зазначений термін не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу, але і не заперечував про її наявність. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач, уточнивши розрахунок боргу, прохав стягнути з відповідача обумовлений в договорі та додатковій угоді борг, проценти, інфляцію, пеню та судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи неодноразово повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, оцінивши добуті та представлені докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що 24 березня 2004 року відповідач ОСОБА_1 взяв у позивача ТОВ «Моноліт» в борг грошові кошти в сумі 129000 грн. та зобовязався на протязі одного місяця з дня перерахування коштів, про що було укладено договір № 1 безпроцентного займу. 23 квітня 2004 року сторони уклали додаткову угоду до договору № 1, згідно якого загальна сума боргу склала 162000 грн. і термін повернення боргу 31 липня 2004 року. Про надання боргу було укладено договір № 1 безпроцентного займу та додаткова угода. Відповідач підтвердив свій борг, визначено термін його повернення. Борг відповідач в зазначений термін не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого, тому позивач був вимушений звернутися з позовом до суду. Звернення до правоохоронних органів з питанням про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності ні до чого не призвело і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

В судовому засіданні зясовано, що кошти у позивача відповідач у вказаній сумі дійсно брав, було складено договір та додаткову угоду про суму боргу та термін повернення грошей, гроші позивачем переведені платіжними дорученнями від 25 і 30 березня, 23 і 28 квітня 2004 року, відповідач гроші отримав, умови договору позики та додаткової угоди не виконав і гроші не повернув.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобовязання по договору № 1 та додатковій угоді позивач виконав повністю, термін повернення грошей закінчився, відповідач в добровільному порядку грошей не повертає, коштами користується до теперішнього часу. Сам борг виник в 2004 році, але він продовжувався та продовжується і зараз, правовідносини триваючі і продовжуючі, борг підтверджений угодою (договір і додаткова угода).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З договору та закону видно, що сторони не обумовили суму процентів за користування грошима, але ця сума процентів відображена в розрахунку позивача. Позивач при подачі позову сплатив державне мито, яке також потрібно стягнути з відповідача.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач ОСОБА_2 повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача відносно боргу, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з того, що позивач всі передбачені договором та додатковою угодою сторін умови виконав в повному обсязі, відповідач укладав договір і додаткову угоду та приймав кошти і зобовязувався їх виконати у відповідності до норм чинного законодавства, тому відповідач мав можливість виконати умови договору і повернути кошти позивачу, але без поважних причин цього не зробив.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Моноліт» борг в сумі 162000 грн., інфляція 190998 грн., пеня 156012 грн. 87 коп. і судові витрати: судовий збір 1700 грн., а всього 510710 грн. 87 коп. (крім процентів), в задоволенні решти позовних вимог про стягнення суми боргу слід відмовити.

Таким чином суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 625, 1046 - 1050 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт» борг в сумі 162000 грн., інфляція 190998 грн., пеня 156012 грн. 87 коп. і судові витрати: судовий збір 1700 грн., а всього 510710 грн. 87 коп..

В задоволенні решти позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -