Крюківський районний суд м.Кременчука
Справа №2 - 548/2010р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2010 р. м.Кременчук

Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Сьоря С.І., при секретарі Вороніній О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод», виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Фонду державного майна України, Комунального підприємства «Кременчуцьке МБТІ» про визнання незаконним та скасування реєстраційного посвідчення, рішення, свідоцтва про право власності , визнання права на проживання, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №1070 від 18.10.2002 року та свідоцтво №141 від 25.10.2002 року про право власності на будівлю №6 по вул.П.Тольяті в м.Кременчуці, визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою №78 в будинку №6 по вул.П.Тольті в м.Кременчуці.

В подальшому позивач уточнив та доповнив позовні вимоги та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким визнати незаконними та скасувати Реєстраційне посвідчення від 08 вересня 1998 року, рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради Полтавської області №1070 від 18.10.2002 року та свідоцтво № 141 від 25.10.2002 року про право власності на будівлю ( гуртожиток для малих сімей) № 6 по вул. П. Тольятті, визнати, що у період приватизації орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод» ВАТ « КВБЗ» отримало у власність об'єкт соціально - побутового призначення, як незавершене будівництво жилого будинку № 6 по вул. П. Тольятті та визнати за ним право подальшого проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 до розв'язання житлової проблеми.

Свої вимоги мотивував тим, що рішенням виконкому Кременчуцької міської ради № 792 від 14 листопада 1991 року дозволено Кременчуцькому виробничому об'єднанню вагонобудування проектування групи дев'ятиповерхових багатоквартирних жилих будинків згідно архітектурно - планового завдання та погодити його з органами держнагляду. Рішенням виконкому Кременчуцької міської ради народних депутатів № 382 від 18.05.1992 року Кременчуцькому виробничому об'єднанню вагонобудування надано земельні ділянки в користування для будівництва групи дев'ятиповерхових багатоквартирних жилих будинків по вул. Дем'яна Бедного в м. Кременчуці.

Багатоквартирні жилі будинки будувалися за державні кошти державним підприємством за участю КСП-410 та інших державних підприємств, які входили до виробничого об'єднання вагонобудування.

Проектним відділом ГІП «Горстройпроект» в м. Кременчуці було виконано роботу з проектування жилих будинків серії 121-057/1,2 по вул. Дем'яна Бедного в м . Кременчуці

Будівництво житлових будинків розпочато та велося на початковій стадії державним підприємством за державні кошти, за рахунок коштів фонду соціального розвитку підприємства. Будівництво об'єкту велося Кременчуцьким виробничим об'єднанням вагонобудування, а в акті оцінки вартості цілісного майнового комплексу внесено незавершене будівництво орендним підприємством « Крюківський вагонобудівний завод».

Рішенням № 191 від 15.02.1996 року виконком Кременчуцької міської ради народних депутатів незаконно перевів указаний житловий будинок в статус гуртожитку для малих сімей та вказав ВАТ «КВБЗ» виділити в будинку п'ять квартир для надання їх працівникам бюджетних організацій, які перебували на квартирному обліку.

Йому, як працівникові освітньої галузі, який на той час мав 17 років педагогічного стажу, сім'ю, що складалася з дружини, теж учителя, та трьох дітей, відповідно вказаного рішення було надано квартиру № 78 на склад його сім'ї, де вони і проживають більше 13 років, причому угода на проживання укладалася безстрокова.

Згідно ордеру на житлове приміщення № 53 від 29.01.1997 року він видавався на сім'ю із п'яти осіб для проживання в ізольованій двокімнатній квартирі без зазначення строку проживання та без посилання на статус будинку або його окремих приміщень як гуртожитку.

У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким надається право приватизувати житло, він у 2009 році поцікавився своїми правами щодо приватизації квартири, в якій він тривалий час проживав.

Йому стало відомо, що Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації (правонаступник - Комунальне підприємство «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації») на ім'я ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод» згідно чинної на той час Інструкції « Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь» у містах і селищах міського типу Української PCP» від 31.01.66 p. у якості правовстановлювального документу було видане Реєстраційне посвідчення від 08 вересня 1998 року на гуртожиток для малих сімей за адресою вул. П. Тольятті, б.6ум.Кременчуці.

Пізніше ВАТ «КВБЗ» 25 жовтня 2002 року отримало свідоцтво № 141 про право власності, видане на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради Полтавської області №1070 від 18.10.2002 року.

У зв'язку з отриманням вказаних документів Виконком Кременчуцької міської ради стверджує, що він та його сім'я не мають прав проживання у житловому приміщенні, яке їм було законно надане, й вживає заходи по виселенню з квартир осіб, які були вселені згідно рішення Кременчуцького міськвиконкому № 191 від 15.02.1996 року.

Вважає, що Реєстраційне посвідчення від 08 вересня 1998 року, рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради № 1070 від 18.10.2002 року та свідоцтво № 141 про право власності від 25.10.2002 року на будівлю - гуртожиток по вул. П. Тольятті № 6 - видані без належних до того правових підстав, є незаконними і підлягають скасуванню, виходячи з наступних підстав:

У 1992 році розпочато будівництво багатоквартирних будинків - за рахунок коштів фонду соціального розвитку підприємства, тобто за державні кошти. 21 жовтня 1993 року затверджено Головою Фонду Держмайна України план приватизації Крюківського орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод», до якого включено об'єкти невиробничого призначення - два 108-квартирні житлові будинки для невеликих сімей.

Відповідно до частини 1 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (у редакції, яка була чинною на час виникнення відносин) цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з закінченим циклом виробництва продукції( робіт, послуг). Зі змісту даної норми вбачається , що складу цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації, не могли бути включені житлові будинки для невеликих сімей.

Крім того, згідно пунктів 41, 42 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1993 №717, у редакції чинній на час приватизації жилого будинку для малих сімей, як об'єкта незавершеного будівництва, вартість майна цілісного майнового комплексу зменшується, зокрема, на вартість майна державного житлового фонду, яке приватизується відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також вартість об'єктів, які не підлягають приватизації. Відповідно ч.2 ст.3 Закону України « Про приватизацію державного майна» дія цього Закону не поширюється на приватизацію житлового фонду, а тому продаж незавершеного будівництва жилого будинку Фондом державного майна як державних акцій є незаконним ( про це повідомляє ФДМ у згаданій інформації від 30.04.2010 року, № 10-25-5283 ) Відповідно до ст.127 Житлового 'кодексу України під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнанні для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території УРСР, утворюють житловий фонд (ст. 4 ЖК України).

Згідно ст.- ст. 4 - 6 ЖК України гуртожитки відносяться до об'єктів державного житлового фонду і відповідно до ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизації не підлягають. Таким чином, незаконна передача будинку по вул. П. Тольятті №6 з власності держави у вигляді об'єкта незавершеного будівництва у власність ВАТ «КВБЗ» не відповідає вимогам закону, порушує його права як проживаючого у цьому будинку з січня 1997 року.

Здійснити приватизацію зайнятого приміщення, у будівництво якого вкладені державні кошти, у нього змоги немає, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п'яти років). Тобто, реалізувати своє право на приватизацію займаного житла, оскільки воно не знаходиться частково або повністю у державній чи комунальній власності, змоги він не має. Це створює незаконні перешкоди у користуванні та розпорядженні належного йому на праві користування майна.

З метою привласнення державного майна адміністрація ВАТ «КВБЗ» прийняла рішення перевести житлові будинки по вуло. ОСОБА_2 в гуртожитки для малих сімей, а виконавчий комітет міської Ради м. Кременчука рішенням №191 від 15.02.1996 року задовольнив це незаконне клопотання ВАТ «КВБЗ», не врахувавши,що було здійснено будівництво багатоквартирного будинку.

З акту оцінки вартості цілісного майновою комплексу та плану приватизації орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод», затвердженого розпорядженням Фонду державного майна України від 12.10.1993 року будівництво здійснювалося не за рахунок прибутку акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод». Нерухоме майно - гуртожиток для малих сімей по вул. П. Тольятті, 6, як нерухоме майно з частиною державної власності, по завершенню приватизації ВАТ «Крюківським вагонобудівним заводом», передача жилих об'єктів обумовлює не передачу права власності, а лише право користування.

Відповідно з діючим законодавством указаний будинок не міг ввійти до Статутного фонду підприємства при його приватизації на праві власності, що здійснювало приватизацію цілісного майнового комплексу.

Що стосується його прав на проживання у житловому приміщенні, зазначив, що на володіння та користування даним приміщенням можуть поширюватися виключно норми Житлового кодексу, згідно з яких він вселявся та проживає у житловому приміщенні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, що зазначені в позові.

Представник відповідача виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в судове засіданні не з»явився, про день та час слухання справи був повідомлений в встановленому законом порядку.

Представник відповідача Фонду державного майна України в судове засіданні не з»явився, про день та час слухання справи був повідомлений в встановленому законом порядку.

Представник відповідача КП «МБТІ» в судове засідання не з»явився, але завчасно надіслав до суду заяву, згідно якої прохав справу розглядати у його відсутність та ухвалити рішення на розсуд суду.

Представник ВАТ «КВБЗ» в судовому засіданні позов не визнала і пояснила суду, що позивач ОСОБА_1 дійсно мешкає в квартирі №78 будинку 6, розташованого по вул. П. Тольятті. В дану квартиру він вселився на підставі ордеру №53, виданого 29 січня 1997 року на підставі клопотання Виконавчого комітету Крюківської районної ради м. Кременчука та розпорядження керівника підприємства щодо надання жилого приміщення в тимчасове користування та для поліпшення житлових умов за відсутності житла при міськвиконкомі.

Твердження Позивача про незаконність і необґрунтованість видачі реєстраційного посвідчення від 08 вересня 1998 року, рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради №1070 від 18.10.2002 року є необгрунтованим, помилковим і таким, що не відповідає вимогам Закону та твердження, що будівництво велося за державні кошти та державним підприємством за участю КСП-410 та інших державних підприємств не відповідає дійсності з наступних підстав:

28 листопада 1990 року рішенням конференції трудового колективу Кременчуцького виробничого об'єднання вагонобудування було створене орендне об'єднання «Кременчуцьке виробниче об'єднання вагонобудування».

Орендне підприємство «Крюківський вагонобудівний завод» являлось юридичною особою, мало самостійній баланс, розрахунковий і інші рахунки в установах банків в Україні .

Підприємство відповідало по своїм зобов'язанням майном, яке належало йому, на яке по законодавству України могло бути звернено стягнення. Держава, її органи і організації не відповідали по зобов'язанням підприємства. Підприємство не відповідало по зобов'язанням держави, її органів і організацій.

Майно підприємства, передане в оренду трудовому колективу орендного підприємства, залишаючись власністю держави, належало йому на праві повного господарського віддання. Підприємство мало право продавати, обмінювати, здавати в суборенду, надавати в тимчасове користування або в займ матеріальні цінності, які входили до складу орендованого майна. У власності підприємства знаходилась виготовлена продукція, отримані доходи і придбане за рахунок власних коштів майно, в тому числі об'єкти жилого фонду і соціально-культурного комплексу.

В 1992 році орендне об'єднання «Кременчуцьке виробниче об'єднання вагонобудування», створене організацією орендарів, розпочало будівництво житла господарським способом за власні кошти для працівників вагонобудівного заводу, державні кошти для будівництва зазначеного житла не залучались. Будівництво тривало до 1996 року.

24.12.1993 року наказом Фонду державного Майна України № 55-АТ було затверджено план приватизації орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод» і орендне підприємство перетворено в відкрите акціонерне товариство «Крюківський вагонобудівний завод».

З пункту 8 плану приватизації підприємства вбачається , що частка державного майна, яке не підлягає приватизації, в складі майна підприємства відсутня.

Фактичне будівництво гуртожитків тривало з 1993 по 1996 роки господарським способом за рахунок коштів орендного підприємства, державні кошти для будівництва зазначеного житла не залучались. Підприємство КСП-410 та інші державні підприємства, які згадує Позивач у своїй заяві виконували субпідрядні роботи на комерційній основі, а саме електромонтажні роботи, роботи з водовідведення і каналізації, благоустрою території, з субпідрядниками ВАТ «КВБЗ» здійснювався розрахунок.

На підставі статті 22 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, редакції чинний в той час, коли будувався гуртожиток по вул. П. Тольятті, об'єктами права власності колективу орендарів є вироблена продукція, одержані доходи та інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом. Таким чином, право власності на гуртожиток по вул. П. Тольятті орендним підприємством «Крюківський вагонобудівний завод» було набуте на підставі і у відповідності до закону.

Позивач безпідставно і помилково відносить гуртожиток по вул. П. Тольятті до державного житлового фонду, ґрунтуючи на цьому свої позовні вимоги. Гуртожиток по вул. П. Тольятті ніколи не відносився до державного житлового фонду, а саме: не відносився до житлового фонду місцевих Рад, не знаходився в повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Рішенням Кременчуцької міської ради від 14.11.1991 року № 792 Кременчуцькому виробничому об'єднанню вагонобудування дозволено проектування групи 9-ти поверхових багатоквартирних будинків по вул. Д. Бедного в м. Кременчуці, одночасно було вирішено питання про відведення земельної ділянки для будівництва.

Проектним відділом ГІП «Укрміськпроект» м. Кременчук було виконано роботу з проектування трьох будинків по вул. Д. Бідного в м. Кременчуці в подальшому будинки по вул. П.Тольятті в 1992 році.

Рішеннями Крюківської районної ради народних депутатів в 1996 році було затверджено акт Державної комісії про приймання в експлуатацію великопанельного гуртожитку для малих сімей по вул. П.Тольятті, 6 .

В 1993 році при перетворенні орендного об'єднання «Кременчуцьке виробниче об'єднання вагонобудування» в ВАТ «КВБЗ» гуртожитки не були добудовані, знаходились у власності колективу орендарів і передавались орендним підприємством до ВАТ «КВБЗ» як незавершене будівництво, тому посилання Позивача на те, що адміністрація ВАТ «КВБЗ» привласнила державне майно не відповідає дійсності.

Відкрите акціонерне товариство «Крюківський вагонобудівний завод», як власник збудованого гуртожитку, в 1998 році отримало реєстраційні посвідчення на вищевказаний гуртожиток, а в 2002 році отримало свідоцтво про право власності на підставі рішення Кременчуцької міської ради.

Гуртожиток по вулиці П. Тольятті, 6 є приватною власністю ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод», що підтверджується свідоцтвом №141 від 25.10.2002 року, виданим на законних підставах.

Вислухавши думку позивача, представника відповідача ВАТ «КВБЗ», дослідивши матеріали справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідачів виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, Фонду державного майна України, Комунального підприєства «Кременчуцьке МБТІ» на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача ВАТ «КВБЗ» дослідивши та проаналізувавши матеріали справи суд встановив наступне.

ОСОБА_1 мешкає у квартирі АДРЕСА_1 та вселився у вказану квартиру на підставі ордеру №53 від 29.01.1997 року, який був виданий згідно клопотання виконавчого комітету Крюківської районної ради м.Кременчука від 28.03.1996 року та розпорядження керівника ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод».

Відповідно до рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 14.11.1991 року №792 дозволено Кременчуцькому виробничому об»єднанню вагонобудування проектування групи 9 поверхових багатоквартирних житлових будинків по вул..Д.Бєдного в м.Кременчуці.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №191 від 15.02.1996 року вирішено вважати будинки №2, №3 по вул..Д.Бєдного в м.Кременчуці ( на даний час вул..П.Тольяті №4, №6) гуртожитками для малих сімей.

Згідно рішення виконавчого комітету Крюківської районної ради м.Кременчука від 26.12.1996 року №502 затверджено Акт державної комісії про прийняття в експлуатацію велико панельного гуртожитку для малих сімей по вул..П.Тольяті, 6 в м.Кременчуці та дозволено ввести в експлуатацію вказаний будинок.

Відповідно до Акту державної комісії про прийняття в експлуатацію велико панельного гуртожитку для малих сімей по вул..П.Тольятті, 6 в м.Кременчуці від 24.12.1996 замовником будівництва було ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод» та вказаний будинок будувався на підставі рішення Кременчуцької міської ради №382 від 18.05.1992 року та згідно дозволу від 31.03.1994 року, при цьому будівництво тривало з квітня 1993 року по грудень 1996 року.

08.09.1998 року Кременчуцьким МБТІ на підставі рішення виконавчого комітету Крюківської районної ради м.Кременчука №502 від 26.12.1996 року видано реєстраційне посвідчення, відповідно до якого гуртожиток для малих сімей по вул..П.Тольяті, 6 в м.Кременчуці зареєстровано за АТ «Крюківський вагонобудівний завод» на праві колективної власності.

25.10.2002 року Кременчуцькою міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1070 від 18.10.2002 року видано свідоцтво про право власності №141 замість реєстраційного посвідчення від 08.09.1998 року, відповідно до якого будівля гуртожитку по вул..П.Тольяті, 6 в м.Кременчуці належить на праві власності ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод».

Відповідно до рішення конференції повноважних представників трудового колективу Кременчуцького виробничого об»єднання вагонобудування від 28.11.1990 року було створене орендне підприємство «Кременчуцьке виробниче об»єднання вагонобудування», яке зареєстроване рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №12 від 10.01.9 (так у рішенні).

Згідно розпорядження голови Кременчуцької міської ради №490/8 від 30.03.1993 року зареєстровано орендне підприємство «Крюківський вагонобудівний завод», створене організацією орендарів «Крюківського вагонобудівного заводу»

Відповідно до статуту орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод», що затверджений 12.02.1993 року, орендне підприємство «Крюківський вагонобудівний завод» створене організацією орендарів, утвореною колективом Крюківського вагонобудівного заводу рішенням конференції повноважних представників трудового колективу від 28.11.1990 року. Трудовий колектив підприємства являється організацією орендарів підприємства.

П.2.2. вказаного статуту передбачено, що майно підприємства складається із майна, переданого трудовому колективу в оренду, а також майна, належного йому на праві власності.

Відповідно до наказу Фонду державного майна України №55 АТ від 24.12.1993 року було затверджено план приватизації орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод» та останнє перетворено у відкрите акціонерне товариство.

Згідно Розпорядження Фонду державного майна України №257 РОМ від 21.10.1993 року затверджено Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод», згідно якого з вартості майна, що підлягало приватизації, була вилучена вартість майна, для якого встановлено особливий режим приватизації, на суму 3172333 тис. крб.., до складу якого входили об»єкти соціально побутового призначення, для якого встановлено особливий режим приватизації.

Відповідно до повідомлення Фонду державного майна України від 30.04.2010 року, 05.04.2005 року Фондом державного майна України був виданий перелік майна, переданого до статутного капіталу ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод», відповідно до якого у власність останнього було передано лише будівлю одноповерхову, розташовану по вул..І.Приходька, 83 в м.Кременчуці.

Відповідно до статуту ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод», останнє засновано Фондом державного майна України і організацією орендарів «Крюківського вагонобудівного заводу» шляхом перетворення орендного підприємства в акціонерне товариство, відповідно до Декрету КМУ, рішення конференції уповноважених представників організації орендарів від 12.11.1993 року і наказу Фонду державного майна України № 55 АТ від 24.12.1993 року.

Згідно Плану приватизації орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод» орендне підприємство «Крюківський вагонобудівний завод» приватизовано шляхом продажу належних державі акцій відкритого акціонерного товариства, засновниками якого є організація орендарів «Крюківського вагонобудівного заводу» (зареєстрована в Кременчуцькій міській раді, реєстраційний номер 457/1 від 10.11.1992 року), тобто товариство засноване на базі майна орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод» шляхом випуску акцій на вартість цього майна.

Відповідно до п.8 вказаного плану приватизації, державного майна, яке не підлягає приватизації, в складі майна підприємства немає.

16.09.1994 року ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод» видано Свідоцтво про державну реєстрацію суб»єкту підприємницької діяльності на підставі розпорядження виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1980/10 від 29.12.1993 року.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», та Законом України «Про приватизацію державного майна» до обєктів державної власності, що підлягають приватизації належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, які є єдиними (цілісними) майновими комплексами.

Гуртожиток не може бути віднесений до складу цілісного майнового комплексу, так як він не виконує виробничих функції та не входить до завершеного циклу виробництва.

Державний житловий фонд - це житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організації, установ, відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»

До складу житлового фонду входять житлові будинки та житлові приміщення в інших будівлях. Житлові будинки та житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд, відповідно до вимог ст. 4 ЖК Української УРСР.

В розумінні положень ст.ст. 127-131 ЖК Української УРСР та п.3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208 гуртожитки це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки. Оскільки такі житлові будинки належать підприємствам на праві повного господарського відання, то їх (гуртожитки) слід відносити до обєктів державного житлового фонду.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ст.ст. 4,6 ЖК Української УРСР (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) гуртожитки відносяться до обєктів державного житлового фонду та приватизації не підлягають, в звязку з чим не можуть бути включені до складу цілісного майнового комплексу, який підлягає приватизації.

Відповідно до Плану приватизації орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод», затвердженого наказом Фонду державного майна України від 24.12.1993 року в перелік об»єктів, що включаються до статутного фонду і підлягають приватизації включено незакінчене будівництво об»єктів невиробничого призначення, зокрема двох 108 квартирних житлових будинків для невеликих сімей.

Тобто в перелік об»єктів, що включаються до статутного фонду і підлягають приватизації включено саме незакінчене будівництво об»єктів невиробничого призначення, зокрема двох 108 квартирних житлових будинків для невеликих сімей.

Відповідно до ст.60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем суду не надано належних доказів того, що б.6 по вул..П.Тольятті в м.Кременчуці будувався за державні кошти, а тому суд вказані твердження позивача до уваги не приймає.

В свою чергу, як встановлено судом і це зокрема вбачається із Акту державної комісії про прийняття в експлуатацію велико панельного гуртожитку для малих сімей по вул..П.Тольяті, 6 в м.Кременчуці від 24.12.1996, та актів прийомки виконаних робіт, кошторисів та розшифровок за 1994 1997 року замовником будівництва гуртожитку було ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод», а підрядником СМУ АТ «Вагоннік».

Таким чином судом встановлено, що будівництво велико панельного гуртожитку для малих сімей по вул..П.Тольяті, 6 в м.Кременчуці велось відповідачем ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод» господарським способом та останнє, після введення вказаного нерухомого майна в експлуатацію набуло права власності на нього відповідно до чинного на той час законодавства, зокрема і Закону України «Про власність».

Посилання позивача на Закон України «Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків» як на підставу свої вимог, суд до уваги не приймає, оскільки як встановлено судом, гуртожиток для малих сімей по вул. П. Тольятті, 6 в м.Кременчуці не був та не є об»єктом права державної та комунальної власності.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування Реєстраційного посвідчення від 08 вересня 1998 року, рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради Полтавської області №1070 від 18.10.2002 року, свідоцтва № 141 від 25.10.2002 року про право власності на будівлю ( гуртожиток для малих сімей) № 6 по вул. П. Тольятті, визнання, що у період приватизації орендного підприємства «Крюківський вагонобудівний завод» ВАТ « КВБЗ» отримало у власність об'єкт соціально - побутового призначення, як незавершене будівництво жилого будинку № 6 по вул. П. Тольятті є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права подальшого проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 до розв'язання житлової проблеми то суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу

Відповідно до ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Як встановлено судом, позивач вселився у АДРЕСА_2 на підставі ордеру №53 від 29.01.1997 року, що виданий на підставі клопотання виконавчого комітету Крюківської районної ради м.Кременчука та розпорядження керівника ВАТ «КВБЗ» та вказаний ордер є єдиною підставою для внесення позивача у вказане житлове приміщення.

Позивачем не надано суду доказів того, що відповідачами, зокрема ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод» оспорюється законність видачі йому вказаного ордеру, який є єдиною підставою для вселення позивача та членів його сім»ї на надану в гуртожитку житлову площу та відповідно підставою для виникнення у останніх права на користування вказаною житловою площею та не надано доказів того, що відповідач перешкоджає позивачу користуватись вказаним житловим приміщенням.

Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, на даний час позивач та члени його сім»ї, проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2, а само по собі подання ВАТ Крюківський вагонобудівний завод» позову до суду про виселення позивача не є перешкодою для користування останнім вказаним житловим приміщенням, то суд приходить до висновку, що в задоволенні позову і в цій частині також необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 58, 59, 60, 212, 213, 214, 215, ЦПК України, ст.ст.4, 6 127-131, ЖК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Законом України «Про приватизацію майна державних підприємств», Законом України «Про приватизацію державного майна», Законом України «Про власність», суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод», виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, Фонду державного майна України, Комунального підприємства «Кременчуцьке МБТІ» про визнання незаконним та скасування реєстраційного посвідчення, рішення, свідоцтва про право власності , визнання права на проживання - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: