Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

22 червня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Косигіної А.М.

суддів: Жигановської О.C., КотікТ.С.

за участю секретаря Журавської О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, СГІРФО Богунського РВ УМВС України в Житомирській області про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про вселення, визнання недійсним доручення та договору купівлі-продажу

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2010 року, -

встановила:

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобовязати ВГІРФО Богунського району зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову зазначив, що 11.02.2009 року він придбав у свого батька - ОСОБА_2 трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2. Батько в квартирі не проживає, однак відмовляється знятися з реєстраційного обліку, чим порушує його право власності на вільне користування та розпорядження майном.

У лютому 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом його вселення /а.с. 21/. Зазначив, що 11.02.2009 року він дав дружині - ОСОБА_2 3.1. доручення на право продажу квартири, оскільки вони домовились за отримані кошти придбати житло меншої площі. Однак, дружина домовилась із сином та без його відома і всупереч його волі продала квартиру відповідачу. Гроші за продаж житла він не отримав. Після придбання квартири, син поміняв замки на вхідних дверях та перешкоджає йому у доступі до житла. Іншого житла він не має, а тому вимушений проживати у своєї знайомої жінки. В квартирі залишилися його речі, документи та майно. Посилаючись на ст. 156 ЖК України, просив позов задовольнити, оскільки вважає себе колишнім членом сімї власника.

У квітні 2010 року ОСОБА_2 подав заяву про зміну /доповнення/ позовних вимог, в якій просив визнати недійсними доручення та договір купівлі- продажу квартири /а.с. 42/, оскільки з дій відповідачів вбачається зловмисна домовленість представника однієї сторони з іншою стороною /ч. 1 ст. 232 ЦК України /.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2010 року первісний позов задоволено. Зобовязано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою № 187 в будинку 86 по вул. Домбровського в м. Житомирі шляхом примусового зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави 231 грн. 92 коп. недоплаченого державного мита та 83 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 Зокрема зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника будинку втрачає право на користування житлом у разі його відсутності в квартирі без поважних причин понад один рік. ОСОБА_2 є батьком нового власника, а тому його можна вважати колишнім членом сімї власника. За таких обставин, ОСОБА_2 має право проживати у спірній квартирі. Крім того, більше року тому власник квартири поміняв замок на вхідних дверях, у звязку з чим ОСОБА_2 позбавлений права вільного доступу до житла.

Вважає, що факт зловмисної домовленості доводиться тим, що дружина продала квартиру за ціну, що не відповідає її реальній вартості. Гроші за продаж квартири він не отримав.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Житомирської міської ради 06.02.2009 року /а.с. 5, 8/. ОСОБА_2 та ОСОБА_2 3.1. перебувають у шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

10.10.2008року ОСОБА_2 надав довіреність, якою уповноважив свою дружину ОСОБА_2 3.1. продати за ціну на умовах на її розсуд належну йому квартиру АДРЕСА_2. Для цього, ОСОБА_2 надав їй право розписуватися за нього, подавати та одержувати необхідні документи з БТІ та інших установ, підписувати цивільно-правові угоди, одержувати від продажу гроші та виконувати всі інші дії, повязані з довіреністю /а.с. 22/. Строк дії довіреності - 10 років.

Довіреністю не обумовлено порядок та умови передачі грошей за продаж квартири.

11.02.2009року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, від імені якого виступала ОСОБА_3, укладено договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 за 44042 грн. /а.с. 5/. Вартість квартири визначена КП Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації.

Договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 11.02.2009 року /а.с. 6/. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 26.02.2009 року /а.с. 7, 8-10/.

ОСОБА_5 3.1. під час судового розгляду пояснила, що ніхто чоловіка не змушував надавати доручення на продаж житла. Кошти за договором купівлі- продажу вона отримала від свого сина - ОСОБА_1 у повному обсязі. Оскільки чоловік залишив сімю, та ще у жовтні 2008 року пішов жити до іншої жінки, тому вони домовились, що гроші від продажу квартири залишаються їй. Про те, що чоловік пішов жити до іншої жінки, він сам зазначив у свій позовній заяві про вселення. Крім того, відповідачка пояснила, що вона проживає у сина тимчасово, оскільки має намір переїхати жити до іншої ОСОБА_1 підтвердив, що гроші за договором купівлі-продажу він передав представнику ОСОБА_2, а мати у квартирі проживає тимчасово.

З розяснень, викладених в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними вбачається, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Іншими словами, необхідна наявність навмисної змови представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення внаслідок цього несприятливих наслідків для довірителя.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявні в матеріалах справи докази не дають підстав для висновку про зловмисну домовленість між представником ОСОБА_2 - ОСОБА_2 3.1. та ОСОБА_1, а відтак відсутні й підстави для визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними за ч. 1 ст. 232 ЦК України.

ОСОБА_2 не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що його представник перебувала у зловмисній домовленості із покупцем квартири.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 23/. Однак, в даній квартирі з жовтня 2008 року не проживає, що підтверджується змістом акту ЖБК Полісся від 17.10.2009 року, показами допитаних у суді першої інстанції свідків та поясненнями сторін.Зокрема, ОСОБА_2 3.1. пояснила, що чоловік пішов з квартири у жовтні 2008 року з власної ініціативи, оскільки мав намір створити іншу сімю. Ніхто йому не чинив перешкод у користуванні житлом. Замок у дверях було замінено тільки у жовтні 2009 року, оскільки з квартири пропав телевізор, хоча квартира на той час вже була продана.

ОСОБА_1 протягом тривалого часу - більше 10 років, з батьком не проживає /а.с. 4/, має свою сімю, дітей. Під час апеляційного розгляду, ОСОБА_2 підтвердив вказані обставини.

Отже, як на час продажу квартири, тобто станом на лютий 2009 року, так і на час звернення до суду, ОСОБА_2 не був і не міг бути членом сімї свого сина - ОСОБА_1

Враховуючи те, що ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6 про вселення.

Крім того, ОСОБА_2 не було доведено, що йому чинилися перешкоди користування житлом, внаслідок чого він вимушений був піти з квартири та був позбавлений можливості проживати у ній в подальшому. ОСОБА_2 під час апеляційного розгляду підтвердив, що у спірну квартиру до жовтня 2009 року не приходив, вселитися не намагався.

З огляду на викладене, суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зняття його батька з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія судців, -

ухвалила:

Апеляційну скаріу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді