Апеляційний суд Кіровоградської області
УХВАЛА

Іменем України

2 червня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді - Бубличенко В.П.

суддів - Фомічова С.Є.

ОСОБА_1

при секретарі - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до закритого акціонерного сільськогосподарського товариства «Надія» про стягнення боргу за договорами позики, зустрічним позовом закритого акціонерного сільськогосподарського товариства «Надія» до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору застави, за апеляційною скаргою закритого акціонерного сільськогосподарського товариства «Надія» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2010 року і

встановила:

Рішенням Кіровоградського районного суду від 12 квітня 2010 року задоволено позов ОСОБА_2 до закритого акціонерного сільськогосподарського товариства «Надія» про стягнення боргу за договорами позики.

Суд стягнув із ЗАСТ «Надія» на користь позивача борг за договорами позики з урахуванням індексу інфляції в сумі 272928,31 грн., 3% річних за прострочення виконання договорів позики в сумі 13637,71 грн. а також судові витрати на загальну суму 1820 грн.

У задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору застави суд відмовив.

У апеляційній скарзі ЗАСТ «Надія», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

В частині вирішення зустрічного позову ЗАСТ «Надія» до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору застави рішення не оскаржено.

Заслухавши доповідача, заперечення на апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що між сторонами було укладено сім договорів позики, саме: 10 червня 2004 року на 8750 доларів США, 9 червня 2005 року на 2450 доларів США, 20 червня 2005 року на 450 доларів США, 27 липня 2005 року на 12700 грн., 30 листопада

2005 року на 24000 грн., 21 липня 2006 року на 65000 грн., 25 липня 2006 року на 10000

грн.

Строк повернення боргу у зазначених договорах визначений не був. Але, 27 липня

2006 року сторони підписали договір застави, згідно з яким борг за договорами позики

мав бути сплачений до 1 травня 2007 року.

Договори позики укладені у формі, що відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, і З? підстав, передбачених ст. 1051 ЦК України, позичальником не оспорені.

Відповідно до ет.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що до 1 травня 2007 року, а також на час пред'явлення позову позичальник борг позивачеві не сплатив.

Частиною 2 ст.625 ЦПК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договорами позики інший розмір процентів за прострочення повернення боргу не передбачений. За умовами цих договорів позичальник має сплатити позикодавцеві відповідний процент за користування грошовими коштами, але позивач такі вимоги не пред'явив.

Враховуючи наведене, суд обгрунтовано задовольнив позов про стягнення боргу за договорами позики з урахуванням індексу інфляції за час прострочення виконання зобов'язання та три проценти річних від простроченої суми.

Правильність проведених позивачем розрахунків зазначених сум, з якими погодився суд, відповідач не оспорює.

Доводи скарги щодо недоведеності передачі грошей позивачем відповідачу спростовуються договорами позики, які від імені відповідача підписав директор ЗАСТ «Надія» ОСОБА_4

Зазначені договори, на переконання колегії суддів, є належними доказами передачі грошей позикодавцем позичальнику, оскільки відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Та обставина, що згідно з показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 гроші в касу товариства вносила за усним дорученням позивача його мати, ОСОБА_8, а не він особисто, не має істотного значення для вирішення даного спору, оскільки ці кошти належали позивачу і вносилися на виконання договорів позики, укладених між сторонами.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що договори позики від 10 червня 2004 року, 9 та 20 червня 2005 року є неукладеними у зв'язку з невизначенням суми позики у національній грошовій одиниці гривні, що, на думку відповідача, суперечить положенням ст.524 ЦК України.

Із змісту цих договорів вбачається, що сума позики вказана у доларах США із зазначенням курсу гривні до долара США на час укладення договору за офіційною ставкою НБУ, що відповідно складає за договорами: від 10 червня 2004 року - 46812,50 грн., від 9 червня 2005 року - 13230 грн., від 20 червня 2005 року - 2430 грн.

Саме такі суми у гривні, як встановлено судом, були внесені у касу підприємства.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним рішення в частині визначення боргу з урахуванням індексу інфляції в томі числі і по зазначеним договорам

згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки умови цих договорів позики були виконані позикодавцем у грошовій одиниці України - гривні.

Також не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що сторонами не був встановлений строк повернення боргу.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ЗАСТ «Надія» про визнання договору застави недійсним, суд виходив з того, що в цьому договорі відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення, а тому він є неукладеним.

Проте, текст цього договору щодо визначення сторонами строку повернення боргу за договорами позики є письмовим доказом, що відповідає встановленій законом формі договору позики (ст. 1047 ЦК України).

Рішення суду відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, є законним і обґрунтованим, тому підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

ухвалила;

Апеляційну скаргу закритого акціонерного сільськогосподарського товариства «Надія» відхилити.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного ОСОБА_1 України протягом двох місяців.

Головуюча (підпис)

Судді (підписи)