Апеляційний суд Черкаської області
Справам 22ц-2619/1010 р.
Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній
УХВАЛА

Іменем України

14 червня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого Храпка В.Д.

суддів Міщенка С.В., Бондаренка С.І.,

при секретарі Голобородько C.O.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 вересня 2004 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 міської Ради про визнання права власності на самовільно збудовану будівлю,-

встановила:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_5 міської ради про визнання права власності на самовільно збудовану будівлю.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власницею 1/2 частини будинку №183 по вул.Ільїна у м.Черкаси. Поряд з будинком побудований сарай, гараж, які теж є її власністю. Без дозволу міської ради вона самовільно переобладнала сарай у літню кухню. А оскільки дане переобладнання здійснено без відповідних дозволів, то просила суд визнати за нею право власності на літню кухню літери «З.з», будинку №183 по вул.Ільїна у м.Черкаси.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 вересня 2004 року позов задоволено та визнано за ОСОБА_4 право власності на літню кухню літери «З, з», будинку №183 по вул. Ільїна в м. Черкаси.

06 травня 2010 року до суду з апеляційною скаргою на рішення Соснівського

районного суду м. Черкаси від 13 вересня 2004 року звернувся ОСОБА_3 , в якій просив

поновити строк на апеляційне оскарження вищевказаного рішення та скасувати його як

незаконне.

Ухвалою від 31.05.2010р. суд поновив скаржнику строки на апеляційне оскарження зазначеного рішення.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3, в поданій скарзі зазначає, що дане рішення суду було прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими, та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема суд не залучив до розгляду справи Скаржника, вирішивши питання про його права та обов'язки, оскільки зарай літера «З» був побудований від огорожі Скаржника на відстані 0,23см. та на відстані 1,23м. до його сараю, що є грубим порушенням будівельних норм ДБН 360-92. Внаслідок цього ОСОБА_4 було зруйновано існуючу огорожу та збудовано нову на відстані 23см. до його сараю, що унеможливлює його доступ для обслуговування свого сараю. Також з самовільно побудованого сараю дощова вода потрапляє під фундамент його сараю, спричиняючи його руйнацію. Крім того , при зведенні цих самовільно збудованих споруд було порушено норми про протипожежні розриви . До того ж їх спорудження порушило норми освітленості та інсоляції в його будинку.

Заслухавши суддю-доповідача , сторони по справі , вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді , колегія суддів вважає , що апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскільки висновку про, задоволення позову суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи, крім позивачки ОСОБА_4, яка має на праві власності 1/2 будинку №183 по вул. Ільїна в м. Черкаси, частиною зазначеного домоволодіння володіє на праві власності ще дві особи, в тому числі і скаржник ОСОБА_3, який є співвласником даного домоволодіння , але останній не був залучений до справи в якості співвідповідача , як співвласник нерухомого майна, хоча зазначений спір стосується прав і обов'язків всіх співвласників, оскільки відповідно до ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Як не було судом встановлено й особу третього співвласника даного будинку та не притягнуто для участі у справі як співвідповідача.

А тому, згідно з ч. 4 ст. 311 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню з передачею справи на новий розгляд, якщо суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Крім того, судом неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють питання самочинного будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Цією ж нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або

здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього

(ч. 2 ст. 376 ЦК).

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже, збудоване нерухоме майно (ч. З ст. 376 ЦК); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК).

При розгляді зазначених справ суд відповідно до вимог статей 214, 215 ЦПК повинен вирішити питання та встановити в рішенні, чи заявлено позивачем позов саме на цих підставах, з'ясувати правовий статус земельної ділянки та осіб, прав та інтересів яких торкається цей спір, якщо земельна ділянка, на якій здійснено будівництво, знаходиться у власності (користуванні) кількох осіб, чи врахована їхня думка при здійсненні самочинного будівництва, чи не порушуються їхні права цим будівництвом.

Однак на порушення зазначених норм суд ці питання не дослідив і в рішенні не встановив, чи надавалась у встановленому порядку позивачці ОСОБА_4 земельна ділянка, на якій здійснене самочинне будівництво; не з'ясував, хто є власником (користувачем) цієї земельної ділянки та чи не заперечує він проти визнання за позивачем права власності на самочинне будівництво на цій земельній ділянці.

Вирішуючи спір, суд також не врахував, що відповідно до ст. 30-1 Закону від 20 квітня 2000 р. N 1699-Ш "Про планування і забудову територій", ст. 18 Закону від 16 листопада 1992 p. N 2780-ХІІ "Про основи містобудування" будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію приймальними комісіями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів,

затвердженого постановою Кабінету і Міністрів України N 1243, прийняття в

експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, зокрема, як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Згідно з п.29 зазначеного Порядку, датою введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію цього об'єкта органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив комісію.

Частина 3 статті 18 Закону України «Про основи містобудування» забороняє експлуатацію об'єктів, не прийнятих в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень ст.331. ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

А тому, колегія суддів, приходить до висновку, що при розгляді даного позову, суду першої інстанції необхідно було залучити до участі у розгляді справи і інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю в Черкаській області ( м. Черкаси, вул. Леніна, 31/1), оскільки в ході судового розгляду справи про визнання права власності на нерухоме майно встановлюються обставини самочинного будівництва, які є незаконними діями учасників будівництва, за вчинення яких настає відповідальність.

Суд не врахував зазначених вимог закону та не встановив факту прийняття

спірного майна до експлуатації в установленому законодавством порядку й наявності в

позивача належно затвердженого проекту будівництва , його відповідності існуючим

будівельним нормам та підстав звернення його з позовом до суду в порядку цивільного

судочинства.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права й допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 311 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, а апеляційна скарга до задоволення.

Керуючись ст.303, ст.304, ст.307,ст.309, ст.311, ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3І, задовольнити .

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 вересня 2004 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 міської Ради про визнання права власності на самовільно збудовану будівлю - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до того ж суду у іншому складі суддів.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий - підпис Судді - підписи