Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 175
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, треті особи виконавчий комітет Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_7 до ОСОБА_1, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і орган опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради про визнання договору дарування домоволодіння не дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 квітня 2004 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення. До нього ОСОБА_2 і ОСОБА_4 заявили зустрічний позов про визнання договору дарування домоволодіння не дійсним. Позовні вимоги сторін доповнювалися і уточнювалися. Позивач ОСОБА_1 в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 звернулася до нього з питанням взяти в борг гроші, гроші він дав, отримав розписку і на забезпечення боргу відповідачка дала доручення на право розпорядження її будинком 44 по вул. Севастопольській м. Дніпропетровська. Борг відповідачкою повернуто не було і вони оформили договір дарування вказаного домоволодіння і він таким чином став власником цього будинку. Хоче скористатися своїм правом власника по володінню, користуванню та розпорядженню власністю, але дізнався, що у вказаному домоволодінні мешкають і зареєстровані відповідачі, створюючи йому таким чином перешкоди. Останні в добровільному порядку не бажають виселятися з спірного домоволодіння. Оскільки фактично за будинок він сплатив відповідачці гроші шляхом надання їй в борг коштів, просив визнати укладений договір дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнати незаконними дії Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області з реєстрації місця проживання відповідачів та виселення їх з цього вже його домоволодіння без надання іншого житлового приміщення, задовольнивши його позов в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4 в своїх інтересах і як представники ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що спірне домоволодіння належить їм на праві спільної власності, договір дарування було укладено з порушенням норм закону, укладена через збіг тяжких обставин, обман. Борг дійсно був, але по ньому був суд і рішенням суду цей борг з неї стягнуто, рішення набрало законної сили. Про купівлю-продаж будинку мова не йшла і вони не бажали відчужувати свій будинок, не обумовлювали суму продажу і інші істотні умови купівлі-продажу, сума довільно взята і визначена позивачем без врахування дійсної вартості. Вони живуть в спірному будинку і зареєстровані там в передбаченому законом порядку. Все позивачем ОСОБА_1 зроблено не згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. На зустрічних позовних вимогах позивачі наполягають, вважають їх доведеним і обґрунтованими та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні просив суд розглянути справи за відсутності їх представника і рішення винести за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Представники третіх осіб виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і органу опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні просили суд розглянути справи за відсутності їх представників і рішення винести за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в письмовому зверненні до суду просила справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного приватного нотаріуса згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача, відповідачів і представників відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що 16 січня 2002 між ОСОБА_8 і ОСОБА_2 було укладено договір дарування домоволодіння № 44 по вул. Севастопольської у м. Дніпропетровську. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер № 205. Вказане домоволодіння 44 по вул. Севастопольській у м. Дніпропетровську складається з двох поверхів та підвалу, загальна площа домоволодіння становить 132.2 кв. м., житлова площа будинку складає 36.9 кв. м.. Це домоволодіння належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першої дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-5903 від 09 вересня 1997 року. Крім цього в домоволодінні в якості членів сім'ї власника зареєстровані і постійно мешкають і мешкали на момент оформлення угоди ОСОБА_4 та ОСОБА_7 і їх неповнолітні діти - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також ОСОБА_3.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та виселення без надання житла. Змінивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просить суд визнати угоду договір дарування спірного домоволодіння 44 по вул. Севастопольська у м. Дніпропетровську договором купівлі продажу, визнання незаконними дії з реєстрації місця проживання і виселення всіх там зареєстрованих та мешкаючи осіб без надання їм іншого житла, в тому числі це стосується і неповнолітніх дітей.

Суд вважає позовні вимоги про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Договір дарування укладено і здійснено внаслідок обману з боку ОСОБА_1 і збігу тяжких обставин для ОСОБА_2. 16 січня 2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір дарування домоволодіння 44 по вул. Севастопольської у м. Дніпропетровську. При цьому у період з жовтня 2000 року по травень 2001 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виникли і склалися правовідносини, що цивільним правом України класифікуються як договір позики: ОСОБА_1 - позикодавець або кредитор, а ОСОБА_2 - позикоотримувач або боржник. В матеріалах справи на аркушах 101, 103, 104, 108, 109 - власноручні розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів від ОСОБА_1, оригінали розписок знаходяться у ОСОБА_1, що свідчить про те, що борг не погашений і до теперішнього часу.

Дана обставина підтверджується і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми 6462 грн.. Рішення вступило в законну силу. Ніякого мирової угоди або відмови, як стверджує ОСОБА_1, від своїх фінансових претензій до ОСОБА_2 ОСОБА_1, за даним судовим рішенням, не надав.

У період з листопада 2001 року по грудень 2001 року ОСОБА_1 черговий раз позичав гроші ОСОБА_2, яка до цього часу за старими боргами не розрахувалася. Загальна сума боргу, зі слів ОСОБА_1, на момент укладання угоди становила близько 6000 доларів США.

Аналізуючи причини, за якими ОСОБА_1 надавав ОСОБА_2 у борг гроші, потрібно критично ставитися до пояснень ОСОБА_1 про те, що він давав ці гроші в борг безкорисливо, тобто не переслідуючи свою корисливу мету. Дана обставина підтверджується ще і тим, що сам ОСОБА_1 не заперечує, що в 2001 році займався видачею позик під заставу нерухомості (а. с. 121 зворотн. стор.) Таким чином, очевидно, що на момент укладення угоди - договору дарування між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, остання перебувала у фінансовій залежності від ОСОБА_1. Сам ОСОБА_1 у грудні 2001 року при передачі чергової частини грошей відповідачці запропонував це зробити у приватного нотаріуса ОСОБА_9, де і була оформлена довіреність від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 на право розпоряджатися будинком № 44 по вул. Севастопольська в м. Дніпропетровську (а. с. 100). Даний вчинок свідчив про готовність ОСОБА_2 провести розрахунок за борговими зобов'язаннями перед ОСОБА_1, аж до продажу свого будинку. Проте домовленості про купівлю-продажу будинку між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на грудень 2001 року не було.

Метою, з якою ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 довіреність на право оформлення документів, передала оригінали документів на будинок № 44 по вул. Севастопольській було не продаж будинку ОСОБА_1, а оформлення довідки характеристики для оформлення договору застави у забезпечення повернення боргу. Це підтверджується текстом розписки (а. с. 103), написаної ОСОБА_2 під диктовку ОСОБА_1 в грудні 2001 року, де було вказано, що термін повернення грошей 20 січня 2002 року.

Таким чином, мета, цілі, з якими сторони по угоді ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зустрілися у нотаріуса, були різні: у ОСОБА_2 - оформити договір застави (іпотека) на свій будинок № 44 по вул. Севастопольська у забезпечення повернення боргу ОСОБА_1; у ОСОБА_1 - оформити договір дарування домоволодіння № 44 по вул. Севастопольській у м. Дніпропетровську; волевиявлення у сторін було так само різним: у ОСОБА_2 - отримання залишку суми за договором позики та надання будинку в забезпечення повернення боргу, а у ОСОБА_1 - заволодіння майном, що належить ОСОБА_2, тобто обманний шлях. Дана обставина підтверджується копією довідки характеристики, яку ОСОБА_1, діючи за дорученням від імені ОСОБА_2, замовив в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради (а. с. 182); згідно відмітки на довідці вона замовлена з метою продажу будинку, але не оформлення договору застави чи дарування. 16 січня 2002 року у приватного нотаріуса ОСОБА_1, діючи умисно, фактично обдурив ОСОБА_2 про наслідки та обставини, що настають у результаті укладення договору дарування домоволодіння, аргументуючи тим, що дана угода не буде реєструватися в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради та буде скасована після остаточного розрахунку.

У відповідності зі ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на дуже невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнано недійсним за позовом потерпілого або за позовом державної або громадської організації. Якщо угода визнана недійсною по одному з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення отриманого в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, отримане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі - стягується його вартість. Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна.

Відповідно п. 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними» від 06 листопада 2009 року угода визнається укладеною під впливом обману у випадку введення другої сторони в оману щодо обставин, які впливають на укладення угоди.

Обставини про укладення угоди під впливом обману у випадку введення другої сторони в оману щодо обставин, які впливають на укладення угоди підтверджуються, крім пояснень відповідачів, яка не мінялися на протязі всього періоду судового розгляду, також копією виписки з реєстру «реєстрації нерухомості (а. с. 7) про дату реєстрації за ОСОБА_10 права власності на спірне домоволодіння, яку він робив у КП ДМБТІ, тим, що боргові розписки, які оформлялися на ім'я ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 знаходяться у ОСОБА_1 і не були їй передані при підписанні договору на відчуження спірного домоволодіння, копіями розписок, які були написані ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 і ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 про взаємні зобов'язання після укладення договору дарування домоволодіння (а. с. 101, 108, 118), висновком експерта про вартість спірного домоволодіння в розмірі 134 600 гривень на 01 липня 2002 року, а вартість боргу значно менше; тим, що угода до теперішнього часу не виконана сторонами: ОСОБА_2, ОСОБА_11 і члени їх сім'ї продовжують мешкати в спірному домоволодінні і там зареєстровані. Таким чином очевидно, що ОСОБА_1 діючи умисно, ввівши в оману (обдуривши) ОСОБА_2 про наслідки угоди, що укладається і обставини, які впливають на її укладення, 16 січня 2002 року уклав з ОСОБА_2 договір дарування спірного домоволодіння № 44 по вул. Севастопольській в Дніпропетровську.

Крім того, відповідно до ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута згода, договір вважається укладеним. Між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ніколи не обговорювалися істотні умови договору купівлі продажу спірного домоволодіння: вартість предмета купівлі продажу, умови і порядок передачі предмета купівлі продажу та ін., ніколи ОСОБА_2 не виказувала волевиявлення на укладання договорів з відчуження спірного домоволодіння (дарування або купівлі продажу) на користь ОСОБА_1; ніколи ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не погоджували між собою вартість - ціну спірного домоволодіння, порядок і процедуру передачі предмета купівлі продажу домоволодіння.

Такі дії позивача ОСОБА_1 порушують права позивачки за зустрічним позовом як власника домоволодіння, передбачені статтею 41 Конституції України, статтями 316, 319, 383 ЦК України та створюють перешкоди у користуванні зазначеним домоволодінням.

Позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, виходячи і з наступного. Договір купівлі-продажу є майновим і по ньому повинні були бути передані кошти саме за купівлі майна, але цього не відбулося. Жодних свідчень та доказів іншого, окрім слів позивача, який є відверто зацікавленою та упередженою особою немає. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, позивачем не було доведено, що договір дарування спірного домоволодіння був безоплатними та вигідними для ОСОБА_2. Жодне з тверджень позивача ОСОБА_1 не містить під собою будь якого доказового ґрунту.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обидва правочини доручення і договір дарування нерухомого майна фактично суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки не спрямовані на настання реальних передбачених законом наслідків.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші (в тому числі і договірні) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації довіреності і договору дарування, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань в межах цього договору, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача ОСОБА_1 стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення відмовити, а зустрічний позов задовольнити та визнати не дійсним договір дарування домоволодіння № 44 по вул. Севастопольській м. Дніпропетровська, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на сплату судового збору 310 грн..

Таким чином суд вважає, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню, а позовні вимоги про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. ст. 48, 57, 153 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Визнати не дійсним договір дарування домоволодіння № 44 по вул. Севастопольській м. Дніпропетровська, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на сплату судового збору 310 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районий суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -