Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 4982
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Іноваційно-промисловий банк» в особі Дніпропетровської філії ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» і ОСОБА_2 про визнання договору застави недійсним та зобовязання вчинити певні дії і за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Іноваційно-промисловий банк» в особі Дніпропетровської філії ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» і ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сімєю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 липня 2009 року звернулася до суду з позовом до відповідачів

ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» в особі Дніпропетровської філії ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» і ОСОБА_2 про визнання договору застави недійсним та зобовязання вчинити певні дії. Позивач в своєму позові посилається на те, що 15 липня 2008 року між відповідачами було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. Вона в той же день уклала з цим жде банком в забезпечення вказаного кредитного договору договір застави майнових прав, вона є поручителем і зобовязався погашати борг кредитонабувача. Але в порушення умов цього договору і закону ОСОБА_2 перестав виплачувати проценти по договору, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося; він обманув її, оскільки в нього ще є декілька кредитів. Банк попередив її, що вона як майновий поручитель зобовязана погашати кредит. Вважає вказане незаконним і просила визнати договір застави незаконним, зобовязати банк повернути їй її кошти, задовольнивши позов у повному обсязі. Позов третьої особи підтримала і просила його задовольнити.

Відповідачі представник ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» в особі Дніпропетровської філії ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» і ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаних відповідачів згідно ст. 169 ЦПК України.

ОСОБА_3 свій позов підтримав, пояснивши, що мешкає в фактичному шлюбі з ОСОБА_1 з 1987 року, кошти в банку були їх спільними, вони не повернуті, також вважає, що ОСОБА_2 ввів їх в оману. Просив встановити факт його проживання спільно однією сімєю з ОСОБА_1, визнати договір застави недійсним, задовольнивши його і ОСОБА_1 позовні вимоги в повному обсязі.

Зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між відповідачами ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» в особі Дніпропетровської філії ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» і ОСОБА_2 договору № 28-08-2 від 15 липня 2008 року цей відповідач отримав у банку кредит у розмірі 45000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 19.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 14 липня 2009 року. На забезпечення вказаного кредитного договору було укладено договір № 77-08-2 від 15 липня 2008 року застави майнових прав та відступлення права вимоги з позивачем ОСОБА_1, яка повністю погодилася з його умовами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору.

Відповідно до умов договору відповідач зобовязаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невідємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення.

Позивач, кредитодавець, відповідно до умов договору відправив на імя відповідача, позичальника, претензію про дострокове припинення своїх обовязків через невиконання відповідачем умов договору. Претензія відповідачем була отримана.

В порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобовязання за вказаними договорами належним чином не виконав, перестав своєчасно сплачувати відсотки по кредиту, утворилася заборгованість.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України і ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення суми кредиту.

У звязку з зазначеними порушеннями відповідачем своїх зобовязань по кредитному договору мається заборгованість. На вимогу позивача погасити вказану заборгованість в добровільному порядку, відповідачі відповіли відмовою.

На виконання умов укладеного договору № 77-08-2 від 15 липня 2008 року застави майнових прав та відступлення права вимоги з позивача банк 31 липня 2009 року звернув стягнення на заставлені майнові права позивача та погасив зобовязання ОСОБА_2 за рахунок коштів позивача.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 повиннi довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідачів. Однак, жодних доказiв ними до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобовязання стосовно позивачiв відносно кредиту та застави, предмета спору, а позивачі не довели незаконність дій відповідачів. Твердження позивачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з того, що відповідач банк - всі передбачені договорами сторін умови виконав в повному обсязі, відповідач ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1 укладали договори та приймали кошти і зобовязувався його виконати у відповідності до норм чинного законодавства, тому вони мали можливість виконати умови договорів і повернути кредит банку, але без поважних причин цього не зробили.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Але в судовому засіданні судом не встановлено, що заявник ОСОБА_3 дійсно спільно мешкав з ОСОБА_1 з 1987 року як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, належних доказів на підтвердження цього факту суду не надано. Таким чином суд вважає не доведеними обставини заявлених вимог і в цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів, повязаними з використанням своїх повноважень позивачам було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Неправомірних дій відповідачів не було, їх діями (відповідачів), повязаними з виконанням умов договорів, позивачу не було завдано майнової шкоди, яка знаходяться в безпосередньому причинному звязку зі вказаними діями відповідачів.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачів на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» в особі Дніпропетровської філії ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» і ОСОБА_2 про визнання договору застави недійсним та зобовязання вчинити певні дії відмовити, а також ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_1, ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» в особі Дніпропетровської філії ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» і ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сімєю слід відмовити.

Таким чином позовні вимоги про визнання договору застави недійсним та зобовязання вчинити певні дії та про визнання договору недійсним та встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сімєю в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню повному обсяхзі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 95, 509, 510, 526, 527, 530, 532, 533, 534, 536, 545, 546, 549, 550, 551, 610, 611, 612, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до публічного акціонерного товариства «Іноваційно-промисловий банк» в особі Дніпропетровської філії ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» і ОСОБА_2 про визнання договору застави недійсним та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Іноваційно-промисловий банк» в особі Дніпропетровської філії ПАТ «Іноваційно-промисловий банк» і ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сімєю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя