Крюківський районний суд м.Кременчука
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2010 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Степури А.А., при секретарях Вороніній О.І., Сизовій Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до юридичної особи відкритого акціонерного товариства «Кременчуцького сталеливарного заводу», третя особа профспілковий комітет «Машметал» відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод», начальник відділу кадрів відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому прохає, суд винести рішення яким зобовязати ВАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» поновити його на роботі з 23.06.2009 року. Стягнути з ВАТ «Кременчуцького сталеливарного заводу» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку зі звільненням його без законної підстави, виходячи з середньоденної ставки 92 грн.82 коп. за кожний календарний день з дня звільнення його з роботи, тобто з 23.06.2009 року, по день ухвалення рішення суду за результатами розгляду справи по суті включно. Стягнути з ВАТ «Кременчуцького сталеливарного заводу» на його користь моральну шкоду заподіяну йому при звільненні без законної підстави в розмірі 30000 грн. Допустити негайне виконання рішення суду щодо поновлення його на роботі з 23.06.2009 року та щодо присудження з ВАТ «Кременчуцького сталеливарного заводу» на його користь всієї суми боргу з виплати середнього заробітку в звязку зі звільненням його без законної підстави.

Свої вимоги мотивував тим, що 16.10.2001 року він згідно наказу був прийнятий на роботу до ВАТ «Кременчуцького сталеливарного заводу» електрозварником 5 розряду. Згідно наказу № 887 від 26.09.2005 року йому було присвоєна кваліфікація електрозварника ручної зварки 6 розряду. Наказом № 668 від 22.06.2009 року він був звільнений з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у звязку із скороченням штатів. Відповідно до вимог частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2,6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Таким чином, законом передбачено обовязок відповідача запропонувати працівнику, якого звільняють у звязку зі скороченням штатів, іншу роботу. Проте, всупереч цим вимогам закону відповідач не запропонував йому наявні у нього вільні посади, на яких він міг би працювати згідно наявного у нього фаху і кваліфікації. Крім цього він згідно профспілкового квитка № 02392478 є членом профспілки. Відповідно до вимог частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року та відповідно до розрахункових листів позивач вважає, що відповідач повинен сплатити йому 92,82 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку зі звільненням його без законної підстави, виходячи з середньоденної ставки. Крім цього у звязку зі звільненням його з роботи без законної підстави відповідач завдав йому тяжкої моральної шкоди, що полягає у глибоких душевних страждань, яких він зазнав в звязку з протиправним позбавленням його конституційного права на працю, що призвело до звільнення його з роботи за тридцять місяців до набуття права на пенсію, а також у звязку з глибоким відчуттям несправедливості і безпорадності, оскільки його дружина вже перебуває на пенсії, тому в сімї він був фактично єдиним годувальником. Звільнення його з роботи відповідач позбавив його сімю достатнього життєвого рівня. Це призвело до втрати нею нормальних життєвих звязків і потребує неї додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що звільнення з роботи позивача на підставі п. 1 ч.1 статті 40 КЗпП України у звязку із скороченням штатів, відповідно до наказу № 244 від 16.04.2009 року, проведено без порушень вимог трудового законодавства. Позивач тривалий час хворів, йому встановлена 3 група інвалідності, хвороба перешкоджала йому продовжувати виконувати обовязки електрозварника, він тривалий час не виходив на роботу, бо фактично постійно, знаходився на лікуванні, тому керівництвом цеху було запропоновано ОСОБА_1, не вирішуючи питання про звільнення за хворобою, звільнитися за скороченням штатів, що давало можливість йому отримати вихідну допомогу і було більш вигідним для позивача. На що він дав згоду. Тому, вважає, що звільнення проведено законно, за згодою самого позивача та за погодженням з профкомом «Машметалл» ВАТ «Кременчуцький сталеливарний завод», можливості запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу не було, оскільки скорочення штату на підприємстві було значним, скорочувались як всі вакансії, так і працюючі працівники. Надавши згоду на звільнення за скороченням штатів, позивач в подальшому відмовився зявлятися на засідання профкому та підписувати відповідні документи та повідомлення, оскільки після цього самим порядком звільнення не цікавився.

Представник третьої особи - профкому «Машметал» ВАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_3 вважав, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки на час проведення скорочення штатів на підприємстві позивач сам погодився на звільнення на підставі п. 1 ч.1 статті 40 КЗпП України, так як восени 2008 року переніс інфаркт, з лютого 2009 року йому встановлена 3 група інвалідності і продовжувати роботу електрозварника він не міг. ОСОБА_1 запрошувався на засідання профкому, але він відмовився туди зявитися. Враховуючи відмову позивача зявлятися на засідання профспілкового комітету, його стан здоровя, та відсутністю вакантних посад на підприємстві, комітет прийняв рішення надати згоду на його звільнення у звязку зі скороченням штатів.

Третя особа - начальник відділу кадрів ВАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 вважала, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки в період 2008-2009 року на підприємстві, у звязку зі світовою економічною кризою та зменшенням обсягу робіт, проводилось значне скорочення штатів, близько 600 працюючих. Тому, вакантних посад на підприємстві не було, всі вони були скорочені. При звільненні ОСОБА_1 з ним були проведені всі відповідні розрахунки. Позивач декілька разів в період оголошення наказу про скорочення штатів та до часу звільнення заходив до відділу кадрів, але претензій щодо порядку його звільнення не заявляв, в основному цікавився сплатою вихідною допомогою та оформленням необхідних документів по встановленій інвалідності.

Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6, спеціалістів ОСОБА_4, ОСОБА_7, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що 16.10.2001 року він згідно наказу був прийнятий на роботу до ВАТ «Кременчуцького сталеливарного заводу» електрозварником 5 розряду, 21.09.2005 року йому було присвоєна кваліфікація електрозварника ручної зварки 6 розряду, що підтверджується світлокопією трудової книжки серії БТ-1 № 143945.

Відповідно до наказу № 244 від 16.04.2009 року про скорочення штату та до додатку до наказу № 244 від 16.04.2009 року встановлено, що в звязку зменшенням обєму по випуску стального лиття та з метою раціонального використання трудових і матеріальних ресурсів необхідно скоротити з 22.06.2009 року штат та чисельність працівників заводу, до списку якого входить ОСОБА_1

Оскільки, правовідносини, які виникли між позивачем і відповідачем є трудовими, а не цивільними і на далі правовідносини розповсюджуються положення ст. 3 КЗпП України, якого передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що суди, при розгляді позовів про поновлення на роботі, звільнених за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобовязанні зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Листками непрацездатності серії АБГ № 242067 від 9.06.2009 року, серії АБГ № 252606 від 5.06.2009 року, серії АБГ № 242082 від 8.04.2009 року, серії АБГ № 239121 від 23.02.2009 року, серії АБГ № 238430 від 15.01.2009 року, серії АБГ № 238082 від 16.12.2008 року, серії АБГ № 279432 від 20.11.2008 року, серії АБГ № 254751 від 17.11.2008 року випискою з історії хвороби № 2667, що позивач переніс ішемічну хворобу серця і тривалий час перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні. На час звільнення 22.06.2006 року, на лікарняному не перебував.

Випискою з карти профогляду підтверджено, що останній профогляд позивач проходив 26.05.2008 році, у 2009 році ОСОБА_1 профогляд не проходив.

ОСОБА_1 отримує пенсію як інвалід третьої групи, що підтверджено пенсійним посвідченням від 9.04.2010 року та довідкою виданою управлінням пенсійного фонду Крюківського району м.Кременчука від 28.01.2010 року, про те, що він перебуває на обліку в відділі пенсійного забезпечення управління пенсійного фонду України Крюківського району в м.Кременчуці і отримує пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання, встановлену з 26.02.2009 року по 28.02.2010 році в розмірі 1391 грн.

Відповідно до профспілкового квитка № 02392478 встановлено, що ОСОБА_1 на час роботи був членом профспілки «Машметал» відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод».

Актом від 22.05.2009 року підтверджено, що ОСОБА_1 було повідомлено, що станом на 22.05.2009 рік вакансій на заводі не має.

Актом від 22.05.2009 року підтверджено, що ОСОБА_1 було видано запрошення на засідання профкому де буде вирішуватися питання про його скорочення, але ОСОБА_1 прохав, щоб засідання профкому було проведено без його участі, в звязку з його хворобою.

Актом від 22.05.2009 року встановлено, що в звязку з хворобою ОСОБА_1, а також його згоду на скорочення, профком вирішив можливим розглянути питання про його скорочення без його присутності.

Довідкою виданою начальником відділу кадрів підтверджено, що станом на 3.06.2009 року вакансій на заводі не було.

Відповідно до листа від 29.05.2009 року встановлено, що ОСОБА_1 було запрошено на засідання профкому де буде вирішуватися питання про його скорочення.

ОСОБА_1 був ознайомлений з його звільненням в звязку з скороченням штату 21.04.2009 року, що підтверджується його підписом у списку робітників, які підлягають звільненню в звязку з скороченням штату.

Випискою з протоколу № 81 засідання профкому «Машметал» ВАТ «Кременчуцького сталеливарного заводу» від 3.06.2009 року підтверджено, що голова та члени профкому дали свою згоду на звільнення ОСОБА_1 в звязку з скороченням штату.

Довідкою виданою головним бухгалтером підтверджено, що при звільненні ОСОБА_1 була виплачена вихідна допомога в сумі 1225,42 грн.

Таким чином судом встановлено, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва, що призвели до значного скорочення чисельності працівників, і були відсутні вакантні посади, а тому суд твердження позивача про те, що його звільнення проведено з порушенням вимог трудового законодавства, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Як визначено ст.40 КЗпП України звільнення працівника з підстави передбаченої п.1 ст.40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розірвання трудового договору за вказаною підставою має проводитись з обов»язковим дотриманням передбаченого ст.49 2 КЗпП України порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджуються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Водночас роботодавець повинен запропонувати працівникові роботу на тому самому підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутністю цієї роботи іншу. При цьому у випадку звільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України питання про виконання вимог закону має вирішуватись з урахуванням можливості переведення працівника в межах усього підприємства, установи, організації, а не лише в підрозділі, в якому він працював.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем суду не надано жодного доказу про те, що на час його звільнення на підприємстві існувала інша робота за професією чи спеціальністю, яку йому не запропоновано відповідачем.

Позивача, відповідно до вимог ст.49 2 КЗпП України, за два місяці до звільнення повідомлено про скорочення штатів на підприємстві. Встановлено, що він особисто надав згоду на звільнення згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Йому також повідомлено про відсутність вакантних посад на підприємстві.

Звільнення позивача проведено за згодою профспілкового комітету «Машметал» ВАТ «Кременчуцького сталеливарного заводу», а тому суд порушень вимог ст.43 КЗпП України не вбачає.

Таким чином судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було порушено вимог трудового законодавства та законних прав позивача, у зв*язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

Згідно ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що судом не встановлено порушення відповідачем законних прав позивача, суд не вбачає також підстав для відшкодування моральної шкоди на користь позивача.

Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, на підставі ст..88 ЦПК України з позивача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 51 грн. та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 120 грн.

Керуючись ст.ст. 15, 15-1, 10, 30, 60, 62, 79, 88, 202, 203, 212, 213, 215, 217, 373 ЦПК України, ст.ст. 2, 232, 235, 236, 237-І КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», Законом України «Про оплату праці», постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову фізичної особи ОСОБА_1 до юридичної особи відкритого акціонерного товариства «Кременчуцького сталеливарного заводу», третя особа профспілковий комітет «Машметал» відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод», начальник відділу кадрів відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 на користь держави судові витрати: судовий збір в сумі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

На рішення суду може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя :