Справа № 2-824/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» березня 2010 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого - судді Шишкіна О.В.,

при секретарі - Богуславській Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансового платежу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 просячи суд стягнути з останнього суму авансового платежу в розмірі 114321 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем був укладений договір наміру укладення договору купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та гаражу, розташованого по вул. Шекспіра, 88 в м. Харкові, згідно якого в рахунок сплати вартості зазначеного майна, позивачем відповідачу була передана грошова сума у розмірі 15 000 доларів США.

З огляду на те, що сторони не уклали планований договір купівлі-продажу нерухомості позивач просить стягнути з відповідача, сплачену ним грошову суму, що дорівнює 15 000 доларам США та еквівалентну, згідно офіційного курсу НБУ на час подання позовної заяви, 114 321 грн.

В свою чергу ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути з останньої на його користь суму матеріальних збитків у розмірі 1987 грн. та моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач за зустрічним позовом вказує на те, що на протязі цілого року між ним та відповідачем укладалися різні угоди направлені на реалізації наміру купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та гаражу, розташованого по вул. Шекспіра, 88 в м. Харкові, які належать йому на праві власності. Між тим, ОСОБА_1 в порушення умов взятого на себе зобовязання, забезпеченого договором завдатку, відмовився купувати зазначену нерухомість.

Саме тому, позивач за зустрічним позовом вважає, що відповідно до законодавства він не має повертати сплачену суму завдатку, більш того у звязку з тим, що довгий час не проживав в квартирі, яка була предметом договору купівлі-продажу, але на його імя, як власника зазначеного житла нараховувалися кошти за сплату комунальних послуг, просить стягнути з відповідача цю суму боргу та моральну шкоду, спричинену йому неправомірними діями та бездіяльністю останнього.

Вислухавши сторони та їх представників, перевіривши матеріали справи, а також зваживши доводи, що наведені у позові суд доходить наступного висновку.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що у червні 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник намір укласти договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та гаражу, розташованого по вул. Шекспіра, 88 в м. Харкові внаслідок чого 11.06.2008 року між сторонами було укладено договір завдатку, відповідно до якого договір купівлі продажу квартири сторони зобовязалися укласти до 15 липня 2008 року, а гаражу до 30 липня 2008 року. Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 5 000 доларів США, а саме 23 600 грн.

15 липня 2008 року названий вище договір був переукладений сторонами з переносом дати укладення договору купівлі-продажу на 30 вересня 2008 року. Згідно переукладеного договору завдатку ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 грошову суму еквівалентну 5 000 доларам США - 23 000 грн. Далі, відповідно до додаткової угоди до договору завдатку від 31 липня 2008 року позивач передав відповідачеві суму в розмірі 10 000 доларів США еквівалентну 46 000 грн. в рахунок сплати вартості нерухомості, а відтак загальна сума, що була передана позивачем відповідачу становить 15 000 доларів США, даного факту жодна з сторін не заперечувала.

У відповідності зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Отже, аналізуючи зазначену норму суд звертає особливу увагу на те, що завдатком забезпечується тільки існуюче зобовязання, іншими словами, зобовязання, яке виникне в майбутньому, не може забезпечуватись вказаним видом забезпечення виконання зобовязання. Тому укладення договору про внесення завдатку ще до нотаріального посвідчення і державної реєстрації договору купівлі-продажу квартири не відповідатиме чинному законодавству.

Що ж стосується юридичної природи договору, озаглавленого сторонами як «договір завдатку» в останній редакції від 15 липня 2008 року з усіма змінами та доповненнями, то суд не може не погодитися з представником ОСОБА_1 стосовно того, що даний договір є лише договором наміру укладення договору купівлі-продажу зазначеної нерухомості, виходячи саме з наведеної вище норми. З огляду на це та враховуючи приписи ч. 2 ст. 570 СК України, яка вказує на те, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, суд попри заперечення відповідача констатує, що сплачені позивачем платежі були саме авансом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що підстав застосування ч. 1 ст. 571 ЦК України щодо залишення завдатку у кредитора внаслідок порушення зобовязання з вини боржника, не існує.

Крім того, слід звернути увагу на те, що у суду відсутні законні підстави вважати, що сума, яка зазначена в п. 5 договору від 15 липня 2008 року є неустойкою, оскільки даний договір не є попереднім, але так як він містить певні ознаки попереднього договору варто проаналізувати його сутність та сутність укладення договору про наміри у сфері купівлі-продажу нерухомості згідно зі ст. 635 ЦК України, а саме: договір про наміри не вважається попереднім договором, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, таким чином, він не породжує у сторін таких прав та обовязків як попередній договір. Якщо ж у такому договорі існує таке волевиявлення сторін, то він має називатися попереднім договором. А це породжує необхідність нотаріального посвідчення такого договору, чого виконано сторонами не було, саме тому відповідно до ч. 4 ст. 635 ЦК України суд знову зауважує, що даний договір є лише договором наміру.

Що стосується зустрічного позову в якому ОСОБА_2 просить стягнути заборгованість за комунальні послуги та моральну шкоду то суд не може погодитися з законністю таких вимог з огляду на наступне.

Відповідно до п. 8 договору, укладеного між сторонами 15 липня 2008 року по взаємній домовленості сторін витрати за комунальні послуги по фактичне звільнення вищезазначеного приміщення сплачує продавець, тобто ОСОБА_2 до 30.06.2008 року.

З цього приводу слід зауважити, що в судовому засіданні було встановлено, що за адресою вказаної квартири ОСОБА_1 жодного дня не проживав, комунальними послугами за адресою її знаходження не користувався, тому сплачувати платежі по ним не зобовязаний.

Суд також не може погодитися з вимогою позивача за зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди оскільки за загальним правилом особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або у випадках, передбачених нормами ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за завдання моральної шкоди.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Зазначені позивачем обставини у відповідності до цієї норми підставами для відшкодування моральної шкоди за законом не являються, а за умовами договору цей вид цивільної відповідальності на відповідача не покладався.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1143 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 255 грн.

Отже, з огляду на вищенаведене згідно з принципами: відповідності вимогам здорового глузду і розважливості - поміркованості, обєктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення - розумності та неупередженого ставлення до усіх учасників процесу -

справедливості, відповідно до викладеного, керуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_1 - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму, яка є авансовим платежем у розмірі 114 321 (сто чотирнадцять тисяч триста двадцять одну) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1143 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 255 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити в повному

обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження рішення протягом 10 днів з дня проголошення рішення та подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження рішення або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: підпис ОСОБА_4