Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2010 року колегія судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної А.М.

судців Жигановської О.С., КотікТ.С.

при секретарі Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2010 року, -

встановила:

08 серпня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнював /а.с. 179 том 1, а.с. 78-81 том 2/, та остаточно просив визнати незаконним наказ № 3.2Б.0.0.0.0/ 17-99 від 05.03.2008 року, поновити його на роботі на посаді керівника відділення групи А у Бердичівському відділенні Житомирського регіонального управління ПАТ КБ Приватбанк, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 55704 грн. 24 коп. за період з 05.03.2008 року по 26.12.2008 року та 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався на те, що наказ про його звільнення з роботи за п. З ст. 40 КЗпП України є незаконним, оскільки відповідачем у наказі не зазначено, в чому полягає систематичне невиконання ним трудових обовязків. Позивач також просив поновити строк звернення до суду, який він пропустив через хворобу.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у звязку з пропуском строку звернення до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. Зазначив, що строки звернення до суду ним були пропущені з поважних причин, оскільки він хворів, а тому не міг своєчасно підготувати позовну заяву. Вказані обставини підтверджуються даними, що містяться у його медичній картці, показами лікаря ОСОБА_3

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 09.11.2007 року працював керівником відділення групи А у Бердичівському відділенні Житомирського регіонального управління ЗАТ КБ Приватбанк /8-9, 10-13/.

Наказами № 3.гК.0.0.0.0/17-18 від 29.01.2008 року та № 3.2Б.0.0.0.0/ 17-27 від

30.01.2008року позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани /а.с. 6-7/.

Дані накази позивачем не оскаржуються.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Такими, що систематично порушують трудову дисципліну визнані працівники, які мають дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову потягом року з дня застосування стягнення за перше порушення. Звільнення за даним пунктом допускається тільки за наявності вини працівника /п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів /.

З розяснень, що викладені у п. 22 вищезазначеної постанови Пленуму, також вбачається, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Встановлено, що наказом № Э.2К.0.0.0.0/ 17-99 від 05.03.2008 року ОСОБА_2 звільнено з роботи в день винесення наказу, на підставі п. З ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків, покладених на нього трудовим договором /а.с. 5/.

У наказі зазначено, що ОСОБА_1 двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності - 29.01.2008 року / за порушення службових обовязків/ та 30.01.2008 року /за перевищення рівня проблемної заборгованості/. Оскільки станом на 04.03.2008 року ним не було прийнято жодних мір по покращенню ситуації у відділенні, тому можна вважати, що ОСОБА_1 безвідповідально /халатно/ ставиться до виконання своїх трудових обовязків.

Отже, в наказі не вказано, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення ОСОБА_1 Даний наказ носить неконкретний та декларативний характер. Відповідачем не надано суду доказів того, що на час звільнення позивача, були виявлені конкретні порушення в його роботі, які були допущені позивачем з його вини. Крім того, за неприйняття мір до погашення проблемної заборгованості ОСОБА_1 вже було притягнуто до дисциплінарної відповідальності наказом № Э.2Н.0.0.0.0/ 17-27 від 30.01.2008 року.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача з роботи було проведено з порушенням вимог трудового законодавства. Слід зазначити і те, що Банк судове рішення не оскаржував, а отже погодився із тим, що звільнення позивача проведено незаконно.

Проте, не можна погодитися з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з причин пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з неповажних причин.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку.

З медичної картки ОСОБА_1 вбачається /а.с. 46-50 /, що в день звільнення, тобто 05.03.2008 року він звернувся до лікаря травматолога зі скаргами на біль в області шийного відділу хребта. Йому встановлено діагноз - остеохондроз шийного відділу хребта, стадія загострення та призначено певний курс лікування. Повторний огляд здійснено

19.03.2008року, лікування продовжено.

02.04.2008року, у звязку із погіршенням стану здоровя ОСОБА_1 звернувся до лікаря терапевта, який призначив курс лікування та попередив під розпис про наслідки його непроведения. Повторний огляд терапевтом здійснено 14.04.2008 року та, з врахуванням проведених аналізів, лікування скориговано.

22.05.2008року, 05.06.2008 року та 25.06.2008 року позивач продовжував лікування у лікаря невропатолога, оскільки стан його здоровя не покращився.

Вищенаведені обставини свідчать про неможливість своєчасного звернення позивача до суду протягом визначеного законом строку.

Крім того, початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Відповідачем не надано суду доказів того, коли позивачу було вручено копію наказу про звільнення або трудову книжку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність поважних причин для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду.

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати /далі - Порядок/, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до ч. З п. 2, п. 5, 8 Порядку середньомісячна заробітна плата, у випадку нарахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати /матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо/, а також виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю /п. 4 Порядку/.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з роботи 05.03.2008 року. Отже, для розрахунку середньоденної заробітної плати необхідно брати заробіток позивача за січень - лютий 2008 року, без врахування коштів, отриманих ним по листку непрацездатності. Це, відповідно становить 5294 грн. 80 коп. та 2758 грн. 53 коп. /а.с. 69, 180, 222 том 1, а.с. 72 том 2/, та кількість фактично відпрацьованих протягом цих місяців робочих днів: у січні - 21 день, у лютому - 13 днів /з врахуванням листка непрацездатності з 11.02. по 20.02.2008 року/.

За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача буде становити 236 грн. 86 коп. /5294,80 + 2758,53 = 8053,33:34=236,8б/, а середньомісячна - 4026 грн. 67 коп.

Отже, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 48556 грн. ЗО коп. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто з 05.03.2008 року по 26.12.2008 року /236,86 х 205 робочих днів/. Період вимушеного прогулу визначено позивачем, з врахуванням його працевлаштування та іншу роботу, а тому апеляційним судом не корегується. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без врахування податків та обов'язкових платежів.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В обґрунтування позову про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 посилався на те, що у звязку із незаконним звільненням, у нього погіршився стан здоровя. Крім того, він вимушений був докладати додаткових зусиль для організації життя своєї сімї, оскільки не працював та не міг забезпечити сімю.

Однак, позивачем не надано суду доказів на підтвердження цього, зокрема, не доведено причинний зв'язок між погіршенням стану здоровя та звільненням. Крім того, починаючи з грудня 2008 року позивач влаштувався на інше місце роботи, отримував заробітну плату.

Проте, в будь-якому випадку відновлення порушених прав ОСОБА_1 шляхом поновлення на роботі є достатнім та адекватним відшкодуванням страждань, які могли бути йому завдані.

За таких обставин, колегія суддів відмовляє ОСОБА_1 в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 494 грн. 06 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду. Визнати незаконним наказ № 3.21?.0.0.0.0/ 17-99 від 05.03.2008 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. З ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника відділення групи А у Бердичівському відділенні Житомирського регіонального управління ПАТ КБ Приватбанк" з 05 березня 2008 року.

Стягнути з ПАТ КБ Приватбанк" на користь ОСОБА_1 48556 грн. ЗО коп. /сорок вісім тисяч пятсот пятдесят шість грн. ЗО коп./ середнього заробітку за час вимушеного проіулу за період з 05 березня 2008 року по 26 грудня 2008 року. Вказана сума визначена без врахування податків та обов'язкових платежів.

Стягнути з відповідача на користь держави 494 грн. 06 коп. судового збору та ЗО грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць в сумі 4026 грн. 67 коп. підлягає негайному виконанню.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді