АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2010 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чічіля В.А.,

суддів: Пікуля В.П., Мартєва С.Ю.,

при секретарі: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на ухвалу Великобагачанського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2010 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Великобагачанський комбікормовий завод»

про стягнення заборгованості в сумі 1 231 772 грн. 06 коп.,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2010 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому просив стягнути із відповідачів солідарно заборгованість по кредитному договору № 41-КР від 03.07.2008 року на загальну суму 1 231 772, 06 грн. та судові витрати.

Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2010 року позовна зава залишена без розгляду, з підстав передбачених п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Із ухвалою суду не погодися позивач, який її оскаржив посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Просив ухвалу суду скасувати та направити справу на новий розгляд.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Пункт 4 ч. 2 ст. 307 ЦПК України передбачає, що за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України, підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушенням норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Як передбачено п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядається в іншому суді.

Із матеріалів справи вбачається та зазначено в ухвалі суду першої інстанції, що 03 липня 2008 року між позивачем та ЗАТ «Великобагачанський комбікормовий завод», правонаступником якого є ТОВ «Великобагачанський комбікормовий завод», було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 41-КР.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 20.08.2009 року були укладені договори поруки між позивачем та відповідачами, відповідно до п. 2.2 яких, у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобовязань, що випливають із кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник, в тому ж обсязі, що і позичальник.

Оскільки ТОВ «Великобагачанський комбікормовий завод» свої зобовязання за кредитним договором не виконував, позивач звернувся у суд із позовом до поручителів про стягнення заборгованості у сумі 1 231 722 грн. 06 коп.

Залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до п. 1.5. Статуту ТОВ «Великобагачанський комбікормовий завод» учасниками товариства є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, тому позичальники та поручителі є одні й ті самі особи, а оскільки рішенням господарського суду Полтавської області від 19.08.2010 року з ТОВ «Великобагачанський комбікормовий завод» на користь позивача стягнуто 1 231 772 грн. 06 коп. в рахунок погашення заборгованості, суд прийшов до висновку, що позивач звернувся до двох судів одночасно для вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Як передбачено ст. 80 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом обєднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

До господарських товариств належать: акціонерні товариства,

товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою

відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Товариства можуть займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України.

Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих

немайнових прав, вступати в зобов'язання, виступати в суді та

третейському суді від свого імені.

Як зазначено у ст. 50 цього закону, товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний (складений) капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами. Учасники товариства несуть відповідальність в межах їх вкладів. Учасники товариства, які не повністю внесли вклади, несуть солідарну відповідальність за його зобов'язаннями у межах вартості невнесеної частини вкладу кожного з учасників.

Таким чином, товариство з обмеженою відповідальністю є самостійним субєктом правовідносин, і не може вважатися однією і тією самою особою із засновниками.

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Великобагачанський комбікормовий завод» зареєстровано як юридична особа (а. с. 35), учасники, згідно п. 3.4 статуту, несуть відповідальність в межах їх вкладів.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позичальники та поручителі є одні й ті самі особи не ґрунтується на положеннях закону та матеріалах справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, відповідно до положень ст. 543 ЦК України, кредитор у разі наявності солідарних боржників має право на предявлення окремих позовних вимог незалежно від того, що іншим судом сума заборгованості стягнута з одного з боржника. Проте, суд повинен враховувати положення ч. 2 ст. 544 ЦК України, зміст якої вказує на те, що якщо кредитор не одержав від одного з солідарних боржників всієї суми боргу, то він має право предявити позов до решти солідарних боржників лише на недоодержану суму заборгованості.

Тобто, при розгляді справи суд має зясувати залишкову суму заборгованості за кредитним договором та суму на яку виконано інше рішення суду.

Таким чином, у звязку із тим, що ухвала суду постановлена із порушенням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу слід скасувати, а справу направити для розгляду по суті до суду першої інстанції, оскільки оскаржувана ухвала суду перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись ст. 303, п. 4 ч.2 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 311, ст.ст. 314, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - задовольнити.

Ухвалу Великобагачанського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2010 року - скасувати, а справу направити до того ж суду для розгляду її по суті.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя

Судді:

З оригіналом згідно

суддя