Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 5344
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи орган опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради, Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання угоди договору дарування домоволодіння дійсним, визнання права власності на майно та визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 28 вересня 2009 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач ОСОБА_1 в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалася на те, що між нею, що діяла за дорученням від ОСОБА_3, та ОСОБА_6 було укладено договір дарування належної їй частини будинку 66/68 по вул. Ласточкіна м. Дніпропетровська, всі умови договору виконані, але оформити нотаріально вказану угоду не змогли через те, що відповідачка скасувала своє доручення, а також заповіт на ОСОБА_6. Решта частина будинку належить третім особам. Відповідач перешкоджає здійсненню реєстрації його права власності і мешканню у вказаному житлі, не визнає вказаний договір і його право на частину спірного житла. Вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону, просила визнати угоду дарування нею частини спірного будинку дійсною та визнати за нею право власності на вказану частину цього житла, визнати право власності на частину будинку за нею та неповнолітнім ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, задовольнивши його позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав, посилаючись на те, що домашню угоду відповідач уклала через оману з боку позивача, з угодою цією не згодна, вона не законна, право власності належить їй і вона відчужувати свою частину будинку не бажала і не бажає. З тих же підстав вона скасувала і заповіт, зараз позивачка перешкоджає їй користуватися її частиною домоволодіння, вказане незаконно. Все нею зараз зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно сторін на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і будь-якої шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 з позовними вимогами погодився і не заперечував проти їх задоволення, в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника цього відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Представники третіх осіб КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні просили суд розглянути справи за відсутності їх представників і рішення винести за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Треті особи ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з позовними вимогами погодилися, визнали їх, підтвердивши правильність викладених в них обставин і згодні на задоволення цього позову, просили судове засідання провести без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представника та представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення № 828 виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради визнано право власності за ОСОБА_7 і прийнято в експлуатацію частина домоволодіння з господарськими і побутовими будівлями. Вказана частину домоволодіння належним чином зареєстрована в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради. Решта частина домоволодіння належить тертім особам ОСОБА_4 і ОСОБА_5. За домашньою угодою від 25 жовтня 2005 року ОСОБА_1, що діяла за дорученням від 24 жовтня 2005 року від імені ОСОБА_3, подарувала частину належного відповідачці вказаного будинку ОСОБА_6, угода нотаріально посвідчена не була, оскільки ОСОБА_3 відмовилася від своїх намірів і скасувала доручення на імя позивачки. Крім того, 24 жовтиня 2005 року ОСОБА_8 склала нотаріально посвідчений заповіт на своє майно на ОСОБА_6, але дізнавшись про вказане відчуження її частини будинку, скасувала вказаний заповіт. Зараз ОСОБА_1 ставить питання про те, що фактично було укладено договір дарування, всі істотні умови його виконані, але договір не зареєстровано в КП ДМБТІ ДОР через незалежні від неї обставин, право власності вона набула, діє в інтересах неповнолітньої дитини, опікуном якої вона є за рішенням виконавчого комітету; відповідачка її право не визнає. В добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушена звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, є правочином, який порушує публічний порядок.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін».

Вказане сторонами письмового не оформленого нотаріально договору ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не виконано, їх договір нікчемний і не породжує правих наслідків.

Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді справи з позову та пояснень і доказів сторін не доведено, чому була необхідність укладення саме такого договору (в простій письмовій формі), чому договір не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Вимоги стосовно право власності похідні від вимог про визнання договору дійсним, тому є безпідставними і не основаними на законі. Вимоги про визнання права на спадщину в порядку спадкування по закону також не підлягають задоволенню, оскільки з цим питанням сторона не зверталася в передбаченому законом порядку до відповідної нотаріальної контори, немає відповідної відмови в прийнятті спадщини, а отже немає і спору. Крім того, не надано доказів відсутності інших спадкоємців, обєму спадкового майна, його вартості, часток та інш.

Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними чи іншими діями ОСОБА_3, повязаними з використанням своїх прав власника позивачу ОСОБА_1 було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків або інш., які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачки і підлягають повному відновленнню за рахунок винної особи. Крім того, позивач в позовних вимогах ставить питання про визнання за нею права власнсоті на частину спірного домоволодіння, але воно має самовільні будови, право власнсоті на які не визначено і не відомомо до чиєї власнссоті вони належать, чи введені в експлуатацію, право власнссоті зареєстроване за відповідачкою, а позивач не поставила питання про скасування рішення про ДМБТІ про реєстрацію права власнсоті на спірне житло за ОСОБА_3, не надала, не вказала та не довела, що таке рішення є, його номер, дата винесення, форма реєстрації та інш., тому невідомо як та хто повинен викнувати заявлені позовні вимоги в разі задоволення вимог про це.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач ОСОБА_3 заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача ОСОБА_1, а вказаний позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання угоди договору дарування домоволодіння дійсним, визнання права власності на майно та визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання угоди договору дарування домоволодіння дійсним, визнання права власності на майно та визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 210, 220, 228, 657, 1261, 1268 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання угоди договору дарування домоволодіння дійсним, визнання права власності на майно та визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя