Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді суддів:

ОСОБА_1

ОСОБА_2, ОСОБА_3

при секретарі судового ОСОБА_4 засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє від себе та від імені малолітньої дочки - ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, комунальне підприємство „Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації, ВАТ „Державний ощадний банк України", орган опіки і піклування Радомишльської райдержадміністрації про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, відшкодування матеріальної і моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 червня 2010 року

встановила :

У вересні 2008 року ОСОБА_5 звернувся до суду із названим позовом, зазначаючи, що 23.01.2008 року між ним та відповідачками укладено договір купівлі-продажу квартири №25, що знаходиться' в житловому будинку №38-а, розташованому по вул. Кірова в м.Радомишль Житомирської області. Враховуючи те, що відповідачі не мають дійсного наміру передати йому дану квартиру, навмисно замовчали факт здійснення ними незаконного перепланування квартири і також те, іцо фактично вже продали її іншій особі - його брату ОСОБА_9, вважає, що вони навмисно ввели його /позивача/ в оману щодо обставин, що мають істотне значення для купівлі даної квартири. Враховуючи наведене, цінність купленої ним квартири значно знизилась і він не має можливості використовувати її за призначенням.

Тому, просив задовольнити позовні вимоги і визнати недійсним вищевказаний договір як укладений під впливом обману, стягнути з відповідачів солідарно матеріальні збитки у подвійному розмірі в сумі 163129,9 грн. та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 червня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати згадане рішення та направити справу на новий розгляд до суду 1 інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.ЗОЗ ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За положеннями ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.І ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом наведеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Разом з тим, обман щодо мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Судом встановлено, що 23.01.2008 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7, яка діяла від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_8, продали позивачу ОСОБА_5 квартиру №25, що знаходиться в житловому будинку №38-а, розташованому, по вул.Кірова в м.Радомишль Житомирської області. Згадана квартира складається з однієї житлової кімнати і службових приміщень, має житлову площу 18,9 кв.м. та загальну площу - 27,8 кв.м. Даний договір нотаріально посвідчений (а.с.10).

За умовами договору купівлі-продажу квартири /п.З договору/ продаж зазначеної квартири сторони здійснили за 74310 грн., з яких гроші в сумі 24 310 грн. покупець сплатив продавцям до нотаріального посвідчення цього договору, а решту грошей в сумі 50000 грн. покупець, отримавши кредит у ВАТ „Державний ощадний банк України", зобов'язався сплатити продавцям в день нотаріального посвідчення цього договору.

Попередньо оформивши кредитний договір, ОСОБА_5 згідно меморіального ордеру від 23.01.2008 року перерахував на ім'я ОСОБА_6 50000 грн. (а.с.22, 23). В судовому засіданні відповідачі підтвердили факт отримання 50000 грн. за продану квартиру та водночас заперечили ту обставину, що ОСОБА_5 до укладення договору сплатив їм 24310 грн., як це зазначено в тексті договору. Проте, ні ОСОБА_6 U.C., ні ОСОБА_7 не оспорюють даний договір у вказаній частині, тому суд приходить до висновку, що за даним договором купівлі-продажу квартири між сторонами відбувся повний розрахунок. В свою чергу відповідачі передали ОСОБА_5 ключі від квартири, що останнім не заперечується.

З урахуванням встановлених у справі обставин й вимог закону, суд 1 інстанції відмовив у задоволенні позову, обґрунтовано виходячи із того, що ОСОБА_5 належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про введення його в оману щодо обставин, які впливають на їх вчинення, не надав.

Так, правовідносини між сторонами оформлені належним чином, тобто у письмовій формі з нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу /ст.'657 ЦК України/. ОСОБА_5 отримав ключі від квартири, а тим самим і повний доступ до неї. Та обставина, що дану квартиру нібито мав намір придбати брат позивача ОСОБА_9, не має правового значення для вирішення даного спору. Так, між власниками спірної квартири і ОСОБА_9 у встановленому законом порядку ніякі угоди не укладались. ОСОБА_9, не набувши право власності на квартиру, почав в ній на свій ризик і розсуд проводити певні ремонтні роботи. В подальшому ОСОБА_9 не пред'являв будь-яких власних претензій щодо даної квартири, вимог про зобов'язання укладення договору купівлі-продажу, визнання договору купівлі-продажу укладеним тощо не заявляв, обмежившись стягненням у судовому порядку коштів, які сплатив відповідачці ОСОБА_6 в якості „завдатку". З огляду на наведене, посилання апелянта на те, що відповідачі не мали наміру передати йому дану квартиру і фактично продали її іншій особі, є непереконливими.

Факт здійснення відповідачами незаконного перепланування квартири і неповідомлення позивача про ці обставини до вчинення договору також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. ОСОБА_5 не надав жодного письмового доказу про наявність незаконного перепланування у купленій ним квартирі, зокрема, в чому воно полягає і яким чином перешкоджає реалізації його права власності. Зокрема, згідно довідки КП „Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" (а.с.229) заява про реєстрацію права власності на квартиру №25 в житловому будинку №38 в м^Радомишлі, Житомирської області на ім'я ОСОБА_5 не надходила. Посилання апелянта про усне звернення до БТІ з цього приводу суд не приймає до уваги, оскільки п.п.2.1 п.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, передбачає подання до органів БТІ заяви про реєстрацію прав власності.

Зазначаючи, що здійснене перепланування не дозволяє йому користуватись даною квартирою, ОСОБА_5 в той же час вказує на те, що його брат ОСОБА_9 зробив в ній ремонт (а.с.6, 282). З огляду на такі суперечливі пояснення позивача незрозуміло в чому для нього полягають перешкоди в користуванні даним житлом.

У будь-якому випадку, всі ремонтні роботи у спірній квартирі на час її продажу були вчинені рідним братом позивача ОСОБА_9, що не заперечується сторонами. Отже, позивач не міг не знати про технічний стан квартири, придбаваючи її у власність, оскільки, виходячи із' змісту його ж позовної заяви (а.с.б), до купівлі- продажу квартири у нього з братом були добрі стосунки.Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо порушення судом 1 інстанції норм матеріального і процесуального права, що є підставою для направлення справи на новий розгляд, є необгрунтованими. Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді