Справа № 22ц-10/10р. Головуюча у І-й інстанції Волоско І.Р.
Категорія справи 5 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Петрички П.Ф.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі Терземан Б.В.

та за участю позивача ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3

і представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 липня 2008 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_6 і ОСОБА_2 до ОСОБА_5 і Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи - ОСОБА_7 і ЖБК № 193, та визнано недійсним свідоцтво про право власності № С-00307 від 31.07.2003 року на квартиру № 67 на вул. Полуботка, 15 у м. Львові (в подальшому „спірна квартира), видане ОСОБА_5 Сихівською районною адміністрацією, а також визнано право власності на спірну квартиру: за ОСОБА_6 на 38/100 частин, за ОСОБА_2 на 31/100 частину і за ОСОБА_5 на 31/100 частину.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_4 - представник ОСОБА_5.

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачам у задоволенні їх позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального права.

Висновки суду про те, що ОСОБА_5 не була членом ЖБК № 193, а членом ЖБК № 193 був позивач ОСОБА_6, який станом на 15.05.1990 року і сплатив 4 638 грн. 72 коп. пайового внеску, а половину з 7 636 грн. 28 коп. пайового внеску, які відповідачка ОСОБА_5 внесла у згаданий ЖБК за період з 15 травня по листопад 1990 року, належать ОСОБА_2, оскільки на той час він перебував у шлюбі з ОСОБА_5, вважає такими, що не відповідають обставинам справи.

Вважає, що вище наведене спростовується тим, що 23.01.1989 року позивач ОСОБА_6 написав заяву про виключення його з членів ЖБК № 193 і відчуження належного йому пайового внеску станом на 01.02.1990 року на користь ОСОБА_5, яка „того ж дня 23 січня 1990 року також подала заяву до ЖБК (за погодженням зі своїм на той час чоловіком ОСОБА_2Г.) про вступ до числа його членів і 14.02.1990 року за результатами розгляду обох згаданих заяв рішенням загальних зборів ЖБК № 193 ОСОБА_6 було виключено з членів ЖБК № 193, а ОСОБА_5 прийнято в члени ЖБК та закріплено за нею спірну квартиру, про що позивачеві стало відомо щонайпізніше 22.02.1990 року.

Вважає, що рівність часток між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у пайовому внеску 7 636 грн. 28 коп. спростовується тим, що ОСОБА_2 взагалі не здійснював матеріальне забезпечення своєї сімї, що доводиться матеріалами справи про розірвання шлюбу між ними.

Вважає, що суд до спірних правовідносин мав би застосувати норму ст. 149 ЖК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу, затвердженим постановою ОСОБА_1 Міністрів УРСР від 30.04.1985 року № 186 встановлено, що:

-громадяни, яких включено до затвердженого виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ОСОБА_1 народних депутатів списку осіб, що вступають до організовуваного житлово-будівельного кооперативу, вважаються членами цього кооперативу з дня реєстрації статуту, а громадяни, яких прийнято до діючого житлово-будівельного кооперативу, - з дня затвердження виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ОСОБА_1 народних депутатів рішення загальних зборів членів кооперативу про прийом до кооперативу (п.10);

-при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу особа, яка вступає до кооперативу у звязку з обміном, зобовязана внести на рахунок кооперативу в установі банку пайовий внесок не менший, ніж розмір паєнагромадження члена кооперативу, який вибув. Виняток з цього правила зроблено лише для близьких родичів члена кооперативу (батьки, діти, дід, бабка, рідні брати і сестри п.40).

Аналогічні за змістом положення містяться також і у Статуті самого ЖБК № 193 від 17.02.1987 року (а.с. 120-127).

Та обставина, що на час створення ЖБК № 193 (19.02.1987 року) членом згаданого ЖБК був саме ОСОБА_6 (позивач), який і отримав спірну квартиру на склад сімї три особи (він, дружина і донька), визнається сторонами спору та іншими особами, які беруть участь у справі, і у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Статтею 143 ЖК України встановлено, що член ЖБК вправі за письмовою згодою проживаючих разом з ним членів сімї (включаючи тимчасово відсутніх) провести обмін займаного жилого приміщення з наймачем жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи з іншим членом ЖБК за умови прийому до членів кооперативу особи, що вселяється у звязку з обміном у будинок ЖБК.

Рішенням Львівського міськвиконкому від 17.04.1990 року № 162 ОСОБА_6 (позивач) було дозволено обмін спірної квартири (складом сімї три особи) з сином, ОСОБА_2 (склад сімї якого також три особи, в т.ч. і відповідачка ОСОБА_5Ф.), на квартиру № 200 на вул. Стрийській, 103 у м. Львові (а.с. 17).

За змістом розяснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року № 9 „Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи (з наступними змінами), член ЖБК, який не вніс повністю свій пайовий внесок за квартиру в ЖБК, не набуває права власності на неї, а є лише власником внесеного ним паєнагромадження. При цьому пай, який є спільною власністю подружжя, може бути переданий іншій особі тільки при наявності згоди іншого подружжя.

Станом на 15.05.1990 року позивачем ОСОБА_6 за спірну квартиру в ЖБК було сплачено 4 638 грн. 72 коп. пайового внеску (а.с. 24), тобто даний пай був внесений позивачем в ЖБК у період його перебування у шлюбі з ОСОБА_8 за рахунок спільних коштів подружжя, однак в матеріалах справи відсутні докази згоди дружини позивача на передачу спільно внесеного ними паю будь-якій іншій особі, оскільки її згода на обмін квартир не може вважатися згодою на передачу паю.

Стороною відповідачки ОСОБА_5 не заперечується той факт, що сплачений ОСОБА_6 пайовий внесок у розмірі 4 638 грн. 72 коп. при обміні квартир відповідачкою (як і будь-ким іншим) на рахунок кооперативу в установі банку внесено не було, а винятки з цього правила, зроблені лише для близьких родичів члена кооперативу (батьки, діти, дід, бабка, рідні брати і сестри), на неї (як на невістку члена кооперативу) не поширюються.

Крім цього, відповідачкою (апелянтом) не подано до суду доказів того, що рішення загальних зборів членів ЖБК № 193 від 14.02.1990 року (про прийняття відповідачки ОСОБА_5 до діючого ЖБК) затверджувалось виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що при вирішенні даного спору слід враховувати сплачені позивачем 4 638 грн. 72 коп. пайового внеску, як його внесок у придбання спірної квартири та підставу визнання за ним права власності на відповідну її частину, яка пропорційна до розміру його частки у загальній сумі пайового внеску, і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Як вбачається зі змісту довідки ЖБК № 193 від 08.07.2003 року № 18, повністю пайовий внесок за спірну квартиру було внесено у листопаді 1991 року (а.с. 35), а як вбачається з довідки Управління ДАІ ГУ МВСУ у Львівській області від 29.01.2009 року, саме напередодні листопада 1991 року (26.10.1991 року) ОСОБА_2 отриманий ним в дар від батька, ОСОБА_6, автомобіль „ВАЗ 21013 було продано ОСОБА_9 (а.с. 115). Як стверджує ОСОБА_2 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу, саме за рахунок коштів від продажу згаданого автомобіля (4 800 крб.) і було сплачено залишок пайового внеску за спірну квартиру.

Крім цього, як вбачається з форм 16 (про реєстрацію ОСОБА_2 і ОСОБА_5 в спірній квартирі), на час проведення обміну квартир та сплати залишку пайового внеску за спірну квартиру ОСОБА_2 працював електромеханіком заводу „Медтехніка, а ОСОБА_5 керівником гуртка в будинку піонерів, і обєктивно заробітна плата електромеханіка на підприємстві була вищою від заробітної плати керівника гуртка будинку піонерів.

В той же час, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 „взагалі не здійснював матеріальне забезпечення своєї сімї, будь-яким доказами не є підтвердженими, а відтак до уваги прийматись не можуть.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог.

Як вбачається зі змісту ст.146 ЖК України (помилково зазначеної у апеляційній скарзі, як ст.149 ЖК України а.с. 77), поділу квартири в ЖБК (при наявній можливості такого) або вимозі виплати суми, що відповідає частині паєнагромадження одного з колишнього подружжя, передує визнання права на частину такого паєнагромадження за одним з колишнього подружжя.

Цивільним кодексом України також передбачено право співвласників майна, що є у спільній частковій власності, на виділ їх частки та порядок і умови такого виділу (ст. 364), а також умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (ст. 365).

З урахуванням вище наведеного, сторони даного спору не позбавлені у подальшому права (у відповідності (в т.ч.) і до згаданої апелянтом ст.146 ЖК України) на звернення до суду з відповідним позовом про поділ спірної квартири або стягнення певних сум, що відповідають належним їм часткам у цій квартирі, а тому доводи апеляційної скарги і в цій частині до уваги прийматись не можуть.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 відхилити та залишити рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 липня 2008 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: