РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-157/10

Провадження № 2-157/10

16.06.2010 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грищенко І.О.

при секретарі Мушаровій (Дворніченко) Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради Харківської області, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-і особи - виконавчий комітет Дзержинської районної в м. Харкові ради, орган опіки та піклування Дзержинської районної в м. Харкові ради про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання недійсним свідоцтва про право власності , визнання права власності ,

В С Т А Н О В И В:

26 травня 2006 року позивач , яка одночасно діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4, звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить на підставі нікчемності факту приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 визнати свідоцтво про право власності від 19.08.1993 року, видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстром № 1-93-17208 недійсним та інші акти, якими може бути обмежено право ОСОБА_1 та ОСОБА_5 бути включеними до числа осіб , на яких приватизовано квартиру, визнати право бути включеними до числа осіб, на ім»я яких приватизовано вказану вище квартиру.

В процесі розгляду справи 26 серпня 2008 року позивач подала заяву з проханням на підставі ст. ст. 27,31 ЦПК України розглядати позовні вимоги в такій редакції: визнати факт проживання однією сім»єю ОСОБА_1, ОСОБА_4 з ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнати недійcним свідоцтво про право власності від 19.08.1993 року, видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстром № 1-93-17208, про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1, визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на ? частину вказаної квартири за кожним.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 вересня 1991 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3, у зв»язку з чим, з міста Дніпродзержинська переїхала до міста Харкова, та на вимогу батьків чоловіка поселилася в їхній квартирі за адресою: АДРЕСА_1. 4 лютого 1992 року народила сина ОСОБА_8, продовжувала проживання за вказаною адресою, мати чоловіка надавала допомогу по догляду за дитиною . З батьками чоловіка склалися теплі родинні стосунки. Разом вели господарство, відпочивали. У січні 1997 року за взаємною згодою батьків чоловіка її разом з сином було прописано за вказаною вище адресою, де вона проживає по дійсний час. Після смерті батьків чоловіка та прийняття ним спадщини в 2001 році вона дізналася про те, що у 1993 році квартиру, в якій вона проживала, було приватизовано батьками чоловіка, при цьому вона та її син не прийняли участі в приватизації. Вважає, що її право та право її сина було грубо порушено, тому що вона втратила право на житло в місті Дніпродзержинську, автоматично набула право на проживання в місті Харкові, але будучи членом сім»ї наймача, постійно проживаючи з наймачем та його дружиною однією сім»єю, маючи з ними спільне господарство , її та сина не було включено до числа осіб, які мали право прийняти участь в приватизації вказаної вище квартири.

В процесі розгляду справи відповідача в особі виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради було визнано неналежним відповідачем та замінено на належних відповідачів- Харківську міську раду Харківської області, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області. В якості співвідповідачів до участі у справі було залучено спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_2, яки прийняли спадщину після смерті батьків. Виконавчий комітет Дзержинської районної в м. Харкові ради залучено до участі у справі в якості 3-ї особи. Враховуючи той факт, що позивач діє в інтересах свого неповнолітнього сина, з метою захисту прав та інтересів дитини, до участі у справі в якості 3-ї особи залучено орган опіки та піклування Дзержинської районної в м. Харкові ради.

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_9 ( після реєстрації шлюбу- Худокормова) С.В., яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, підтримала уточнені позовні вимоги свого довірителя та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, викладене в позовні заяві.

Представник відповідачів в особі Харківської міської ради Харківської області та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області ОСОБА_10, яка діє за довіреностями, в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та просила відмовити в їх задоволенні на підставі їх необґрунтованості. 12.06.2009 року подала до суду письмові заяви з проханням розглянути справу у відсутності представника та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства з урахуванням її заперечень.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги позивача визнав , не заперечував проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги позивача не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Свої заперечення мотивує тим, що на час приватизації квартири її батьками в 1993 році позивач та її син з ними не проживали, тому що проживали за іншою адресою: АДРЕСА_2, а тому приписи закону при проведенні приватизації квартири порушено не було . Підстав для включення позивача та її сина до числа осіб, які мають право на приватизацію спірної квартири, немає, через що вважає, що позовні вимоги позивача незаконні та необґрунтовані. Ініціювання подачі до суду дійсної позовної заяви пов»язано з тим, що з 2001 року в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова суду знаходиться цивільна справа за позовом її брата ОСОБА_3М, чоловіка позивачки, до неї про визначення порядку користування спадковим майном у вигляді спірної квартири. Провадження по цій справі зупинено до вирішення дійсної справи. В процесі розгляду справи зробила заяву про застосування позовної давності. При цьому зазначила, що позивачці про факт приватизації квартири було відомо з 1996 року, тобто з того часу, коли було прийнято рішення про надання дозволу на прописку разом із сином на житлову площу ОСОБА_11 АДРЕСА_3

Представники 3-х осіб- виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради та органу опіки та піклування Дзержинської районної в м. Харкові ради, в судове засідання не з»явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представників відповідачів, дослідивши докази, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, заслухавши пояснення свідків, дійшов наступного.

Судовим розглядом справи встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини, що підтверджуються наявними в справі доказами .

З матеріалів приватизаційної справи, копія якої долучена до матеріалів цивільної справи, вбачається, що згідно даних довідки ЖЄД № 26 від 14 травня 1993 року, про склад сім»ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймач ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_12

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 серпня 1993 року , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, квартира 28 , що знаходиться за адресою: м. Харків , вул.. О. Яроша, 19-а, належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (нині померлі).

В листопаді 1996 року позивач звернулася до відділу внутрішніх справ Дзержинського району з письмовою заявою про прописку її з сином на жилплощі , що надана батьком її чоловіка ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_5. На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова від 17.12.1996 року № 247/44 Про дозвіл на прописку ОСОБА_1 на житлоплощу ОСОБА_11 АДРЕСА_3, як виняток було дозволено прописку позивача разом з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за вказаною адресою. Питання щодо її прописки в м. Харкові постало через необхідність її працевлаштування, що підтверджено власноручно написаною заявою від 03.12.1996 року до виконкому Дзержинської районної ради.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що після укладення 14 вересня 1991 року шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 , переїхала з м. Дніпродзержинська до м. Харкова, та поселилася в квартирі батьків чоловіка- по АДРЕСА_5, через що втратила право на користування житлом в м. Дніпродзержинську. Суд не може погодитися з таким твердженням позивача по тій причині, що згідно виписки з паспорта, яка завірена начальником ЖЄД № 26, з м. Дніпродзержинська вона була виписана 18.11.1996 року, тобто до цього періоду за нею зберігалося право користування житлом за місцем прописки.

З матеріалів справи вбачається, що чоловік позивача в той час проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. За вказаною адресою позивач не мала можливості зареєструватися по тій причині, що колишня дружина її чоловіка заперечувала про надання дозволу на прописку, що також підтверджено письмовою заявою позивача.

Позивач просить суд встановити факт її проживання однією сім»єю з батьками чоловіка- Худокормовим М.І. та ОСОБА_12 Встановлення вказаного факту їй необхідно для підтвердження її права станом на 1993 рік бути включеною до числа осіб, що прийняли участь у приватизації спірної квартири.

В якості доказів на підтвердження цього факту позивач надає до суду довідку № 18 від 20.01.2005 року , про те, що вона з 21.12.1991 року була взята на облік по вагітності та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, за підписом лікаря та зав. жіночої консультації, акт від 06.09.2005 року , складений сусідами по квартирі АДРЕСА_6 про те, що позивач та її син ніколи не проживали за вказаною адресою, довідку з міської клінічної лікарні № 26 від 19.08.2005 року про те, що під час хвороби на ОРЗ в 1991 році до дому було викликано лікаря за адресою: АДРЕСА_5, довідку ЖЄД № 26 від 14.01.2000 року про те, що ОСОБА_12 дійсно проживає за адресою- АДРЕСА_5 , з нею прописані невістка та онук, довідку № 137 від 02.06.2003 року з НВК № 116 про те, що ОСОБА_4 дійсно навчається в 5 класі та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, кВ. 28, відповідь за підписом головного лікаря МДП № 4 від 05.10.2006 року на запит адвоката про те, що ОСОБА_4 був взятий на облік за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_5 та був під наглядом до 3,5 місяців. Після чого з 17.12.1992 року був взятий на облік як проживаючий ІНФОРМАЦІЯ_6. кВ. 21, позовну заяву до суду ОСОБА_11, датовану 19.12.1996 року, про поновлення справедливості та включення позивача та її сина в перелік осіб, на яких видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, яка не була подана до суду по тій причині, що наступного дня після її складання позивач помер.

Крім того, на підтвердження обґрунтованості вимог позивача, її представником було заявлено клопотання щодо допиту в якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на підтвердження факту проживання позивача з 1991 року разом з батьками чоловіка за адресою спірної квартири. Вказані особи були допитані в суді. Свідок ОСОБА_13 підтвердив дійсність проживання позивача, свідок ОСОБА_14 підтвердила лише той факт, що часто бачила позивача в спірній квартирі.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.. ст..58 та 59 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими.

Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження факту проживання однією сім»єю з нині померлими батьками свого чоловіка в період з 1991 року по 1993 рік , суд вважає, що вони не є належними, тому що не містять інформації щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст.. 65 -1 ЖК України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які проживають разом з ним, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що наймачем квартири АДРЕСА_7 був ОСОБА_11, членом його сім»ї була його дружина ОСОБА_12 Наймач ОСОБА_11 у відповідності до вимог ст.. 65 ЖК України міг вселити невістку та її сина у займане ним жиле приміщення тільки за письмової згодою всіх членів сім»ї, які проживають разом з ним. Позивач не надала до суду доказів на підтвердження того факту, що член сім»ї наймача ОСОБА_11- його дружина ОСОБА_12, давала свою письмову згоду на вселення неї та її неповнолітнього сина в жиле приміщення квартири.

Так з наданих доказів вбачається, що дійсно позивач зі своїм сином ОСОБА_8, після його народження в 1992 році деякий проміжок часу 3-4 місяці дійсно могла проживати за адресою спірної квартири, більшість доказів містить інформацію щодо проживання в спірній квартирі в значно пізніший час- 2000-2005 роки , тобто після приватизації квартири, яка мала місце в 1993 році, через що не містять інформації щодо предмета доказування. Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи те, що письмові докази, надані позивачем в обґрунтування своїх вимог є суперечливими, при цьому мають лише імовірний характер, суд оцінює їх критично , через що підстав вважати їх належними та допустимими не має. Показання свідків, як засіб доказування, в даному випадку не можуть бути прийнятими на підтвердження факту проживання позивача однією сім»єю з ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_12 станом на час проведення приватизації квартири, яка на час розгляду справи є спадковим майном після смерті батьків відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1, з приводу якого наявний спір в суді, що вирішується в іншому провадженні.

Відтак, суд визнає такими, що мають обгрунтованість та довіденість твердження відповідача ОСОБА_1 щодо зловживання позивачем своїм правом з метою ускладнення вирішення питання щодо користування спадковим майном між двома спадкоємцями за законом та зменшення її частки в цьому майні.

Після смерті ОСОБА_11, який помер 20 грудня 1996 року, його дружина ОСОБА_12 оформила спадщину та 04.12.1998 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Після смерті ОСОБА_12, яка померла 29.10.2000 року, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 оформили спадщину та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом.

Позивач звернулася до суду з дійсним позовом лише через 6 років після смерті ОСОБА_12, та через 13 років після вчинення приватизації квартири подружжям ОСОБА_12. За час життя ОСОБА_11 та його дружини невістка не ініціювала питання щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Суд вважає, що посилання представника позивача на вимоги ч. 1 п. 4 ст. 268 ЦК України щодо того, що на позовні вимоги її довірителя в частині визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним не поширюється позовна давність, не ґрунтуються на нормам діючого законодавства. Так, у вказаній вищі статті йдеться мова про те, що позовні давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове майно. В даному випадку позивач не була власником вказаного житла, а розпорядженням, на підставі якого видано свідоцтво про право власності на житло, ніяким чином її право власності не порушено, тому що на той час таке право ні у неї, ні у її сина не виникло.

Ті докази, на які посилається позивач , як на підставу своїх позовних вимог, не є належними доказами та ніяким чином не доводять ті обставини, що мають значення для вирішення справи.

Таким чином, позовні вимоги позивача в цій частині не обгрунтовані, не підтверджені належними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Позивач не надала суду належних доказів в підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог щодо порушення її права, та права її сина, який в лютому 2010 року досяг повноліття, але з суб»єктивних причин не виявив бажання вступити в процес в якості співпозивача, та наявності підстав для його поновлення, визнання за ними права власності по ? частині вказаної вище квартири за кожним , також не довела суду факт свого постійного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_7 станом на серпень 1993 року.

Таким чином, враховуючи факти та обставини, які було встановлено в ході судового розгляду справи та які знайшли своє підтвердження, у ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на серпень 1993 року не виникло права на участь у приватизації вищевказаної квартири, тому що вони в цій квартирі не проживали , позивач до 1996 року була прописана в іншому місті , у суду не має доказів того, що вона в письмовій формі повідомляла компетентні органи про зазначені обставини, своєї письмової згоди на участь у приватизації не давала, а тому законних підстав для задоволенні позовних вимог не вбачається.

Крім того, з урахуванням позиції відповідача ОСОБА_1 , яка просили відмовити позивачці у задоволенні вимог по причині пропуску строку позовної давності без поважних причин, суд погоджується з твердженням про те, що ОСОБА_1 з 1996 року було відомо про приватизацію квартири в 1993 році, тому що ця обставина знайшла своє підтвердження в процесі вирішення справи, а саме: відповідач ОСОБА_1 звертала увагу суду на ту обставину, що при прийнятті рішення виконавчим комітет районної ради від 17.12.1996 року щодо надання дозволу на прописку позивача та її сина в квартирі , яка належала родині ОСОБА_1 на праві спільної власності, сама позивач займалася підготовкою пакету документів на розгляду зазначеного питання на засіданні виконкому, через що їй було відомо про факт приватизації квартири.

Відтак, підстав, передбачених ст.. 48 ЦК України ( в редакції 1963 року), для визнання правочину у вигляді приватизації квартири недійсним не вбачається.

Таким чином, позивачем пропущений строк позовної давності, а поважності причин його пропуску суду не надано, що також є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.. ст.. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.. 48 ЦК України ( в редакції 1963 року), ст.. 271 ЦПК України ( в редакції 1963 року), ст..ст. 257, 267 ЦК України, ст.. ст..64, 65, 65-1 ЖК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім»єю з ОСОБА_6 та ОСОБА_15 в період з 1991 року по 1997 рік, про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 19.08.1993 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстром № 1-93-17208 про приватизацію квартири АДРЕСА_8 , про визнання права власності за нею та її сином ОСОБА_4 на ? частину за кожним квартири АДРЕСА_9.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд 1 інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня його проголошення заяви про апеляційне оскарження і подачею після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку , передбаченому вимогами ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: І.О.Грищенко