Р І Ш Е Н Н Я № 2-153/10

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2010 року м. Маріуполь

Приморський районний суд у складі:

головуючого судді Лузана В.В.,

при секретарі - Драгні М.Г.,

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідачки ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про відшкодування витрат на утримання та зберігання майна та стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2009р. позивачі звернулися з позовом до ОСОБА_5, в якому просили визнати право власності на житловий будинок № 31/2, розташований по вул. Северна в м. Маріуполі, потім, 20 листопада 2009р. позовні вимоги змінили та просили стягнути з відповідачів витрати на утримання та зберігання майна цього будинку в розмірі 47871 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та пояснив, що він з родиною у березні 2003р. вселились до зазначеного будинку, який був безхазяйним та протягом 2004 року за власні кошти здійснили повне відновлення цього будинку, включаючи ремонт та благоустрій земельної ділянки. Загальна вартість виконаних робіт по відновлюванню будинку склала 47871 грн., яку просив стягнути з відповідачів, а також судові витрати, які підтверджені квітанціями по цій справі.

Позивачка ОСОБА_2 позов підтримала, надавши аналогічні пояснення, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивачів ОСОБА_3 позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на положення ч.3 ст. 390 ЦК України, а саме на ту обставину, що позивачі мають право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на його утримання за час, з якого власнику належить право на повернення речі.

Відповідачі позов не визнали та вимагали відмовити в його задоволенні у повному обсязі. ОСОБА_4 стверджувала, що позивачі вселились до будинку самовільно та мешкали в ньому без їх, власників, відому. Після того, як цей факт у 2005р. був встановлений, вони вимагали звільнення будинку та наприкінець виселили родину ОСОБА_2 з свого будинку. Яких-небудь доручень по утриманню свого будинку позивачам не надавали та зобов*язань компенсувати їх витрати на себе не брали, т.я. ніяких договірних відносин з питання мешкання в будинку та його утримання між ними не було.

Представник відповідачки ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_6 у судовому засіданні позов не визнав за тих самих обставин.

Відповідачка ОСОБА_5 стверджувала, що спірний будинок до серпня 2005р. був власністю її чоловіка ОСОБА_8, який у серпні 2005р. подарував його своїм дочкам у рівних долях. Після того, як їй стало відомо про самовільне вселення ОСОБА_2 до чужого будинку, вона, маючи довіреність від чоловіка, а також дочок, зверталася до міліції, прокуратури та суду з вимогою про поновлення прав власників, порушених ОСОБА_2, внаслідок чого останні були виселенні з даного будинку. Яких-небудь повноважень по ремонту та збереженню будинку власники позивачам не надавали, тому вимагати відшкодування витрат, понесених без згоди власників, не вправі.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірний будинок до серпня 2005р. являвся власністю батька відповідачів № 1 та 2 та перейшов у їх власність у серпні 2005р. у рівних долях та знаходиться в їх власності на теперішній час, що підтверджується відповідними документами БТІ.

Той факт, що позивачі вселились до будинку самовільно навесні 2003р. та мешкали в ньому без яких-небудь правових підстав до виселення навесні 2009р., сторонами не заперечується. Та обставина, що на момент вселення до чужого будинку в ньому не мешкали господарі, будинок знаходився в недоглянутом стані, вимагав ремонтних робіт та благоустрію земельної ділянки, не надавала підстав позивачам для користування чужим майном та права вимагати відшкодування понесених на утримання будинку за власною ініціативою витрат на підставі ч.3 ст. 390 ЦК України, оскільки майно будинок, з власності відповідачів не вибував та у власність позивачів не переходив. Інших, передбачених законом підстав для пред*явлення вимог, що виникають з зобов*язань, у позивачів не має.

З урахуванням тієї обставини, що позов визнається необґрунтованим, відсутні підстави для відшкодування позивачам судових витрат.

Керуючись ст.ст. 15, 60, 79, 88, 196, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 8, 390ч.3, 1158, 1160 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про відшкодування витрат на утримання та зберігання майна у розмірі 47821 грн. та стягнення судових витрат відмовити.

На рішення може бути подано апеляцію до апеляційного суду Донецької області в м.Маріуполі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня його проголошення, з подальшою подачею апеляційної скарги у двадцятиденний строк, або в порядку, передбаченому ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя: Лузан В.В.