Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 288
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Харківське автотранспортне підприємство 16330» про стягнення заборгованості та грошових сум,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 січня 2008 року звернувся до суду з позовом до відповідача ВАТ «Харківське автотранспортне підприємство 16330» про стягнення заборгованості та грошових сум, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання 13 вересня 1980 року отримав травму під час дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що був в трудових відносинах з відповідачем; позивач втратив частково працездатність. Рішенням суду на його користь виплачувалися кошти в рахунок відшкодування шкоди та витрат на лікування, санаторно-курортне лікування та інш. Останнє рішення винесене в 2001 році, на його користь частково стягнуто кошти, але це рішення відповідач виконав лише частково. Ушкодження здоровя в нього є і зараз, коштів від відповідача він не отримує, рішення не виконане. Вважає вказане незаконним і просив стягувати з відповідача суми заборгованості за раніше винесеним рішенням суду, періодичні платежі за ушкодження здоровя, починаючи з березня 2005 року, а також витрати на придбання ліків, санаторно-курортне лікування та судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ВАТ «Харківське автотранспортне підприємство 16330» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно позивач був травмований, за рішеннями суду вони відшкодували йому шкоду, проводили інші виплати. Зараз стан здоровя позивача такий, що не пов'язаний з тією травмою, що підтверджено висновками експертизи, вини їх в цьому немає. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 13 вересня 1980 року позивач ОСОБА_1 отримав травму під час дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що був в трудових відносинах з відповідачем; позивач втратив частково працездатність. Рішенням суду на його користь виплачувалися кошти в рахунок відшкодування шкоди та витрат на лікування, санаторно-курортне лікування та інш. Останнє рішення винесене в 10 жовтня 2001 року, на його користь частково стягнуто кошти, але це рішення відповідач виконав. Позивач вважає, що вказане рішення виконане лише частково і 14 січня 2008 року звернувся з позовом до суду про стягнення, в тому числі, і вказаних в тому рішенні сум, а також витрат на ліки, періодичних платежів в рахунок відшкодування шкоди здоровю з березня 2005 року та санаторно-курортне лікування. В добровільному порядку спір не вирішено.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно зі ст. 440 ЦК України (в ред. 1963 року) шкода, заподіяна громадянину чи майну громадянина, відшкодовується особою, яка завдала шкоду, в повному обязі. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно ст. 450 ЦК України (в редакції 1963 року) організації та громадяни, діяльність яких повязана з підвищеною небезпекою для оточуючих (транспортні організації, промислові підприємства, будівництва, власники автомобілів та ін.), зобовязані відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла в наслідок непереборної сили чи дій потерпілого.

Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача зараз стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено зараз обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Відповідно до ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року правовідносини виникли під час дії цього кодексу) загальний термін для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 75 ЦК України (в редакції 1963 року) суд зобовязаний застосовувати позовну давність незалежно від заяви сторін.

В судовому засіданні встановлено, що травмовано позивача було в 1980 році, останній суд був в 2001 році, позивач не звертався до суду чи виконавчої служби з питанням відшкодування шкоди тривалий час, йому було змінено процент втрати працездатності, зявлялися інші захворювання.

Відповідно до висновків експерта № 82 судової медичної експертизи від 18 червня 2009 року з урахуванням характеру травми підстав для встановлення причинного звязку між черепно-мозковою травмою 1980 року і станом здоровя позивача на теперішній час немає. Останнє обумовлено впливом на головний мозок соматичних захворювань. Таким чином, підстав для встановлення відсотка втрати працездатності і відповідних медикаментозних і санаторно-курортних видів лікування наслідків черепно-мозкової травми позивача 1980 року у даний час немає.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) позивачу було зараз завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. По раніше визначеним обставинам шкода відшкодована.

Що стосується вимог про відшкодування шкоди в сумі 1611 грн., то вони не підлягають задрвленню, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням суду від 10 жовтня 2001 року вказана сума вже стягнута, рішення набрало законної сили і повторне стягнення тієї ж суми законом не передбачено Якщо рішення не було виконане, позивачу слід було звернути ся в передьаченому законом порядку до державної виконавчої служби і стягувати вказану в примусовому порядку. але він цього не зробив.

Що стосується витрат на ліки та санаторно-курортне лікування, то вони також не підлягають задорвленню, оскільки на знайшли свого підтвердження, не доведені і спростовуються висновками судово-медичної експертизи № 82.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, позивач сам погодився на всі умови стягнення шкоди, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості та грошових сум в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до відкритого акціонерного товариства «Харківське автотранспортне підприємство 16330» про стягнення заборгованості та грошових сум відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -