Справа№ 2-5192/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2010 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Митрофанової Є.Г.,

при секретарі Довгій С.Б.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошей, набутих без достатньої правової підстави, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_5 грошей, набутих без достатньої правової підстави, в розмірі 24000 гривень. В заяві вказав, що 23.06.2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був укладений попередній договір, за яким відповідач продав йому автомобіль «Honda Civic», 1995 року випуску, д/н НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_5, та в майбутньому повинен був укласти з ним відповідний договір купівлі-продажу. При цьому відповідач ОСОБА_3 отримав від нього попередню оплату в розмірі повної вартості автомобіля за договором в сумі 24000 гривень, що підтверджується розпискою від 23.06.2010 року, в якій і були викладені всі істотні умови. 24.06.2010 року відповідач ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності, виданої йому власником автомобіля, надав йому нотаріально посвідчену довіреність з правом експлуатації та розпорядження зазначеним автомобілем та передав йому автомобіль, свідоцтво про реєстрацію, оригінал полісу страхування та спеціальний знак до нього. В подальшому власником автомобіля відповідачем ОСОБА_5 була скасована видана на його імя довіреність та за вимогою відповідача ОСОБА_3 автомобіль було повернуто. Таким чином, відповідачі ухилися від укладення з ним договору купівлі-продажу автомобіля, а гроші, отримані за його продаж, відповідач ОСОБА_3 до теперішнього часу добровільно повертати відмовляється. Згодом позивач подав заяву про залишення позовних вимог до відповідача ОСОБА_5 без розгляду, та просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 24000 гривень, витрати понесені ним на правову допомогу в сумі 2500 гривень, сплачені судовий збір в розмірі 240 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги та обставини, що викладені в заяві, підтримав та доповнив, що познайомився з відповідачем ОСОБА_3 23.06.2010 року під час дорожньо-транспортної пригоди з участю його автомобіля та автомобіля НОМЕР_2, яким керував відповідач ОСОБА_3 Оскільки відповідач визнав себе винним у ДТП, за його проханням робітники ДАІ на місце не викликались. Відповідач запропонував купити його пошкоджений автомобіль за 24000 гривень, на що він погодився, оскільки мав таку суму, та передав йому гроші, а відповідач видав йому відповідну розписку про отримання ним грошей та продаж автомобіля. Оформити договір нотаріально на той час не мали можливості, оскільки було близько 23.00 годин та нотаріальні контори вже не працювали. Продаж автомобіля не був повязаний з відшкодуванням з боку ОСОБА_3 шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Наступного дня у нотаріуса відповідач оформив на його імя довіреність, якою передав автомобіль «Honda Civic» у його розпорядження, однак договір купівлі-продажу укладений не був. Після цього він забрав автомобіль та залишив його на станції технічного обслуговування, звідки через декілька днів його забрали робітники відділу з боротьби з організованою злочинністю та повідомили, що довіреність скасована. До теперішнього часу договір купівлі-продажу не укладено та гроші йому не повернуті. Просив стягнути гроші в розмірі 24000 гривень з відповідача ОСОБА_3, оскільки під час судового засідання стало достовірно відомо, що відповідач ОСОБА_5, як власник автомобіля, вказані гроші від відповідача ОСОБА_3 не отримував та автомобіль йому не повертав. А також просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 витрати понесені ним на правову допомогу в сумі 2500 гривень, сплачені судовий збір в розмірі 240 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити, оскільки за договором купівлі-продажу автомобіль позивачу передано у власність не було, а гроші, отримані відповідачем ОСОБА_3 не повернуті.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що 23.06.2010 року по вул. Гагаріна в м. Маріуполі біля службової частини, з участю автомобіля, яким керував позивач, та автомобіля НОМЕР_2, яким керував він на підставі довіреності, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої були пошкоджені автомобілі. Він знаходився у стані алкогольного спяніння, тому не бажав викликати працівників ДАІ, визнав себе винним та погодився відшкодувати позивачу заподіяну шкоду. Як гарантію того, що він здійснить ремонт автомобіля позивача та відшкодує завдані йому збитки, він при свідках написав розписку, де вказав, що передає свій автомобіль позивачу. Наступного дня він видав позивачу довіреність та передав автомобіль у його користування до того часу, поки він не здійснить ремонт. У той же день він зі своїм знайомим оглянув місце ДТП та прийшов до висновку, що винним у ДТП був не він, а позивач, тому вирішив не відшкодовувати позивачу збитки та забрати свій автомобіль, для чого звернувся з заявою до відділу з боротьби з організованою злочинністю в м. Маріуполі та попросив ОСОБА_5 скасувати довіреність, видану на його імя. Гроші від позивача у момент написання розписки не отримував та машину не продавав, а написав її лише з метою гарантувати відшкодування збитків позивачу, заподіяних внаслідок ДТП, що можуть підтвердити свідки. Автомобіль «Honda Civic» йому було повернуто, однак ремонт автомобіля позивача він не виконав, оскільки вважає, що ДТП сталося не з його вини.

Представник відповідача ОСОБА_4 просив у задоволені позову відмовити, оскільки єдиним доказом, що наданий з боку позивача є розписка, однак фактично ОСОБА_3 від позивача гроші не отримував, що підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідків, які були присутні під час написання розписки відповідачем. Автомобіль міг бути переданий лише в якості відшкодування збитків, але ОСОБА_1 позов про стягнення збитків не заявляє.

Допитаний в судовому засіданні у якості відповідача ОСОБА_5 суду пояснив, що фактично власником автомобіля є ОСОБА_3, оскільки 16 грудня 2009 року він його продав ОСОБА_3 шляхом оформлення довіреності, про що є відповідна розписка. З того часу по теперішній автомобіль знаходиться у користуванні ОСОБА_3 Гроші за продаж автомобіля ОСОБА_3 йому не передавав та про обставини написання розписки та дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 23.06.2010 року йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що 23.06.2010 року він був черговим та знаходився на контрольно-пропускному пункті воїнської частини по вул. Гагаріна в м. Маріуполі. Приблизно у 23 години 10 хвилин того дня він став свідком дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої були позивач та відповідач, з яким він був раніше знайомий як з товаришем по службі. ОСОБА_3 визнав себе винним та погодився відшкодувати збитки позивачу. В його присутності відповідач ОСОБА_3 власноручно та добровільно написав та надав позивачу розписку, в якій було вказано, що він продав автомобіль НОМЕР_2, останньому за 24000 гривень. Цей факт він як свідок засвідчив своїм підписом на розписці. Однак фактично в його присутності позивач гроші в сумі 24000 гривень відповідачу не передавав, а розписка була гарантією того, що ОСОБА_3 здійснить ремонт автомобіля, що належить позивачу.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надав аналогічні пояснення та доповнив, що засвідчив своїм підписом в розписці події, які дійсно відбувалися, однак про продаж відповідачем автомобіля позивачу йому нічого не відомо, та під час складання розписки він про це не чув, гроші позивач в його присутності ОСОБА_3 не передав. Засвідчив розписку такого змісту, для того, щоб в наступному відповідач ОСОБА_3 мав можливість відшкодувати збитки, заподіяні ушкодженням автомобіля позивача під час дорожньо-транспортної пригоди. Автомобіль «Honda Civic» у цьому випадку виступав у якості застави на час відшкодування збитків.

Свідок ОСОБА_8 надав суду аналогічні пояснення та доповнив, що з моменту настання дорожньо-транспортної події до написання розписки та після цього, він весь час знаходився з позивачем та відповідачем біля чергової частини, чув між ними розмови лише про відшкодування збитків, про продаж автомобілю нічого не чув, гроші позивач ОСОБА_3 не передавав.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_5 є власником автомобіля НОМЕР_2, 1992 року випуску. /а.с.10/

Судом встановлено, що 23.06.2010 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності від 16.12.2009 року /а.с.8/, дійшли згоди про купівлю-продаж автомобіля НОМЕР_2, відповідно до якої позивач на виконання договору в якості оплати за купівлю автомобіля передав відповідачу 24000 гривень, що підтверджується розпискою від 23.06.2010 року. /а.с.7/

З пояснень сторін встановлено, що договір купівлі-продажу не був укладений, а автомобіль повернутий відповідачу ОСОБА_3

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У звязку з цим, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля укладений не був, суд приходить до висновку, що позивач не повинен платити за нього будь-яку грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідачу, який на момент досягнення згоди про продаж автомобіля мав право розпоряджатися ним від імені власника, були передані гроші як оплата за автомобіль за договором купівлі-продажу, який в подальшому так і не був укладений, тобто отримана сума складала повну вартість автомобіля за попереднім договором сторін, а оскільки сама купівля не відбулась, власнику автомобіля гроші не передавались, то в теперішній час відповідач володіє грошовими коштами позивача без належних підстав, тому він зобов'язаний повернути їх позивачу у відповідності із вимогами ст. 1212 ЦК України.

Доводи відповідача ОСОБА_3 щодо укладання розписки в якості гарантії відшкодування позивачу збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не підтверджуються будь-якими письмовими доказами, написана ним власноручно розписка не містить жодної вказівки щодо обовязку відшкодування шкоди, або застереження на випадок такого відшкодування.

Суд також не приймає як допустимі докази по справі надані пояснення свідків, оскільки п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Прийшовши до висновку про задоволення позову, суд відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача сплачені позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 240 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат, понесених позивачем на правову допомогу суд виходить з того, що відповідно до п. 2 ч. 3 ст.79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, а саме відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. В судовому засіданні встановлено, що понесені витрати позивачем полягають у сплаті послуг щодо складання позовної заяви в розмірі 500 гривень, що підлягає стягненню в цьому розмірі, та надання консультацій з правових питань протягом трьох годин, розмір компенсації яких суд встановлює відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», виходячи з того, що особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Таким чином, розмір витрат понесених на консультації, який підлягає компенсації відповідачем, становить 1077 гривень (888грн.+907 грн.: 2:100х40х3).

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 19.06.2009 року, особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. Таким чином послуги з представництва не можуть бути віднесені до правової допомоги та їх компенсація цивільно-процесуальним законодавством не передбачена, тому суд стягує з відповідача лише 500 гривень, сплачені за складання позовної заяви та 1077 гривень, сплачені за надання консультацій з правових питань.

На підставі ст. ст. 218, 611, 655, 1212 ЦК України, керуючись ст. керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 213, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошей, набутих без достатньої правової підстави задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 гроші набуті без достатньої правової підстави в розмірі 24000 (двадцять чотири тисячі) гривень, судовий збір в розмірі 240 гривень, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 1577 гривень, а всього стягнути 25937 (двадцять пять тисяч девятсот тридцять сім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя