Апеляційний суд Івано-Франківської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2010 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Шишка А.І., Соколовського В.М.,

секретаря Кіндрата В.П.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ДПІІ «Автоінвестстрой - Івано-Франківськ» про стягнення суми завдатку за апеляційною скаргою ДПІІ «Автоінвестстрой - Івано-Франківськ» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 5 березня 2010 року, -

в с т а н о в и л а :

10 лютого 2009 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ДПІІ «Автоінвестстрой - Івано-Франківськ» про стягнення суми завдатку.

В заяві зазначила, що 20 січня 2006 року вона перерахувала відповідачу 29950 грн. завдатку на підтвердження договору купівлі-продажу автобуса ПАЗ-4234 і на забезпечення його виконання. Відповідач не виконав свого зобовязання в обумовлений місячний строк, а тому на її вимогу повернув сплачену нею суму завдатку.

Позивачка вказує на те, що неправомірними діями відповідача їй була завдана матеріальна шкода не отримані доходи від оренди автобуса 5830 грн. щомісячно та оплата банківських послуг в сумі 2564,15 грн., а також їй була заподіяна і моральна шкода, яку вона оцінює в сумі 5000 грн.

Враховуючи те, що сума завданої їй матеріальної та моральної шкоди поглинається сумою завдатку, просила стягнути з відповідача суму у розмірі завдатку відповідно до ст.571 ЦК України.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 5 березня 2010 року стягнуто з ДПІІ «Автоінвестстрой- Івано-Франківськ» 29950 грн. додаткової суми завдатку, 299,50

грн. судового збору, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 3000 грн. витрат на правову допомогу.

На дане рішення відповідач подав апеляційну скаргу, у якій зазначив, що суд прийшов до невірного висновку про те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу і сплачена позивачкою сума 29950 грн. є завдатком, оскільки в матеріалах справи відсутній передбачений ч.2.ст.570 ЦК відповідний письмовий договір, яким визначено предмет договору та його істотні умови.

Апелянт вважає, що представлені позивачкою лист Івано-Франківської філії ВАТ ВТБ Банк про те, що перерахована позивачкою сума 29950 грн. є завдатком, та договір купівлі-продажу, укладений між відповідачем та ОСОБА_2, а також пояснення свідка ОСОБА_2 не можуть бути доказом визначення спірної суми завдатком.

Судом не було враховано того, що у квитанції №6 від 20.01.2006 про перерахунок коштів відповідачу призначення платежу визначено як внесення готівки для перерахування за автобус.

Посилаючись на вищенаведені обставини, відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник позивачки апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу автобуса, на забезпечення виконання якого позивачка сплатила відповідачу 29950 грн. завдатку, і у звязку з невиконанням відповідачем зобовязання передати позивачці автобус та поверненням їй лише згаданої суми, на її користь слід стягнути суму 29950 грн.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2006 року ОСОБА_1 перерахувала по меморіальному ордеру №10 на рахунок відповідача 29950 грн. за автобус ПАЗ-4234, оскільки між сторонами була досягнута усна домовленість про купівлю-продаж автобуса.

30 березня 2006 року позивачка звернулась до відповідача з письмовою вимогою про повернення сплачених нею коштів і платіжним дорученням від 31 березня 2006 року 29950 грн. були їй перераховані на рахунок в банку.

Встановлено, що між сторонами не було укладено в установленій законом формі договору купівлі-продажу, у якому було б передбачено спосіб забезпечення виконання зобовязання та відповідальність на невиконання зобовязання. Не було укладено між сторонами і окремого правочину щодо забезпечення виконання зобовязання.

Відповідно до вимог ст.547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Згідно ч.2 ст.570 ЦК якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Суд не приймає до уваги посилання позивачки на заяву про повернення завдатку та довідку банку про сплату нею суми завдатку, як на докази угоди про забезпечення виконання зобовязання, оскільки за змістом ст.570 ЦК здійснення правочину щодо завдатку не може доказуватись навіть розпискою одержувача завдатку. Правочин щодо завдатку повинен індивідуалізувати забезпечуване завдатком зобовязання і містити вказівку на суму завдатку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність вимог ОСОБА_1 про повернення суми завдатку, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ДПІІ «Автоінвестстрой м. Івано-Франківськ» задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 5 березня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями «Автоінвестстрой- Івано-Франківськ» про стягнення суми завдатку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання ним законної сили.

Судді: Л.В. Ясеновенко

ОСОБА_3

ОСОБА_4