Справа №22ц/4 963 Головуючий в 1 інстанції Невмержицький І.М.
Категорія 57 Доповідач Жигановська О.С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

20 жовтня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області

в складі :

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів: Косигіної Л.М., Котік Т.С.

при секретарі судового ОСОБА_1 за плання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну ,траву за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє від себе та зі" імені малолітньої дочки - ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, комунальне підприємство Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації, ВАТ .державний ощадний банк України", орган опіки і піклування Радомишльської райдержадміністрації про визнання недійсним -зговору купівлі-продажу квартири, відшкодування матеріальної і моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 червня 2010 року

встановила :

У вересні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду із названим позовом, зазначаючи, що 23.01.2008 року між ним та відповідачками укладено договір купівлі-продажу квартири №25, що знаходиться в житловому будинку №38-а, розташованому по вул.Кірова в м.Радомишль Житомирської області. Враховуючи те, що відповідачі не мають дійсного наміру передати йому дану квартиру, навмисно замовчали факт здійснення ними незаконного перепланування квартири і також те, що фактично вже продали її іншій особі - його брату ОСОБА_6, вважає, що вони навмисно ввели його /позивача/ в оману щодо обставин, що мають істотне значення для купівлі даної квартири. Враховуючи наведене, цінність купленої ним квартири значно знизилась і він не має можливості використовувати її за призначенням.

Тому, просив задовольнити позовні вимоги і визнати недійсним вищевказаний договір як укладений під впливом обману, гстягнути з відповідачів солідарно матеріальні збитки у подвійному розмірі в сумі 163129,9 грн. та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 червня 201Q року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати згадане рішення та направити справу на новий розгляд до суду 1 інстанції,, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.ЗОЗ ЦПК України,і колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За положеннями ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, яка мають істотне значення (ч.І ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо стороя| заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчинена правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом наведеної норми закону правочин може бути визнан таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмиснсг: цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактізй які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисеі Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману друг? сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значених обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обмаї повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Разом з тим, обман щодо мотиву, тобто внутрішнього спонукаї особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Судом встановлено, що 23.01.2008 ОСОБА_3 і ОСОБА_7, яка діяла від свого імені та як законний представ малолітньої ОСОБА_5, продали позивачу ОСОБА_2 квартиру №25, що знаходиться в житловому будинку № 38-а , розташованому по вул.Кірова в м.Радомишль Житомирської області. Згадана квартира складається з однієї житлової кімнати і службових приміщень, має житлову площу 18,9 кв.м. та загальну площу - ТЩ кв.м. Даний договір нотаріально посвідчений (а.с.10).

За умовами договору купівлі-продажу квартири /п.З договору/ продаж зазначеної квартири сторони здійснили за 74310 грн., з гроші в сумі 24 310 грн. покупець сплатив продавцям до нотаріального посвідчення цього договору, а решту грошей в сумі 50000 грн. покупець, отримавши кредит у ВАТ „Державний банк України", зобов'язався сплатити продавцям нотаріального посвідчення цього договору.

Попередньо оформивши кредитний договір, ОСОБА_8 . меморіального ордеру від 23.01.2008 року перерахував ОСОБА_3 50000 грн. (а.с.22, 23). В судовому засіданні відповідачі підтвердили факт отримання 50000 грн. за квартиру та водночас заперечили ту обставину, що ОСОБА_2 до укладення договору сплатив їм 24310 грн., як це зазначено в тексті договору. Проте, ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 не оспорюють даний договір у вказаній частині, тому суд приходить до висновку, що за даним договором купівлі-продажу квартири між сторонами відбувся повний розрахунок. В свою чергу відповідачі передали ОСОБА_2 ключі від квартири, що останнім не заперечується.

З урахуванням встановлених у справі обставин й вимог закону, суд 1 інстанції відмовив у задоволенні позову, обґрунтовано виходячи із того, що ОСОБА_2 належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про введення його в оману щодо обставин, які впливають на їх вчинення, не надав.

Так, правовідносини між сторонами оформлені належним чином, тобто у письмовій формі з нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу /ст.657 ЦК України/. ОСОБА_2 отримав ключі від квартири, а тим самим і повний доступ до неї. Та обставина, що дану квартиру ніби-то мав намір придбати брат позивача - ОСОБА_2 2.Д., не має правового значення для вирішення даного спору. Так, між власниками спірної квартири і ОСОБА_6 у встановленому законом порядку ніякі угоди не укладались. ОСОБА_6, не набувши право власності на квартиру, почав в ній на свій ризик і розсуд проводити певні ремонтні роботи. В подальшому ОСОБА_6 не пред'являв будь-яких власних претензій щодо даної квартири, вимог про зобов'язання укладення договору купівлі-продажу, визнання договору купівлі-продажу укладеним тощо не заявляв, обмежившись стягненням у судовому порядку коштів, які сплатив відповідачці ОСОБА_3 в якості „завдатку". З огляду на наведене, посилання апелянта на те, що відповідачі не мали наміру передати йому дану квартиру і фактично продали її іншій особі, є непереконливими.

Факт здійснення відповідачами незаконного перепланування квартири і неповідомлення позивача про ці обставини до вчинення договору також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. ОСОБА_2 не надав жодного письмового доказу про наявність незаконного перепланування у купленій ним квартирі, зокрема, в чому воно полягає і яким чином перешкоджає реалізації його права власності. Зокрема, згідно довідки КП „Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" (а.с.229) заява про реєстрацію права власності на квартиру №25 в житловому будинку №38 в м.Радомишлі, Житомирської області на ім'я ОСОБА_2 не надходила. Посилання апелянта про усне звернення до БТІ з цього приводу суд не приймає до уваги, оскільки п.п.2.1 п.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, передбачає подання до органів БТІ заяви про реєстрацію прав власності.

Зазначаючи, що здійснене перепланування не дозволяє йому користуватись даною квартирою, ОСОБА_2 в той же час вказує на те, що його брат ОСОБА_6 зробив в ній ремонт (а.с.б, 282). З огляду на такі суперечливі пояснення позивача незрозуміло в чому для нього полягають перешкоди в користуванні даним житлом.

У будь-якому випадку, всі ремонтні роботи у спірній квартирі на час її продажу були вчинені рідним братом позивача ОСОБА_9, що не заперечується сторонами. Отже, позивач не міг не знати про технічний стан квартири, придбаваючи її у власність, оскільки, виходячи із змісту його ж позовної заяви (а.с.б), до купівлі- продажу квартири у нього з братом були добрі стосунки.

Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі

щодо порушення судом 1 інстанції норм матеріального процесуального права, що є підставою для направлення справи новий розгляд, є необґрунтованими. Підстав для скасування судово рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 31 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилите, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили .

Суддя