Броварський міськрайонний суд Київської області
справа 2-863/10
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2010 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя,

в с т а н о в и в :

У лютому 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що з 26 лютого 1994 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спільне життя із ОСОБА_4 останніми роками не складалося у звязку з тим, що з роками у них змінилися характери та погляди на життя. Між ними часто виникали сварки та конфлікти на ґрунті побутових та особистих питань.

19 вересня 2008 року з ініціативи відповідача шлюб між ними було розірвано, що підтверджується рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області.

За час шлюбу вона разом із відповідачем ОСОБА_4 придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 36,9 м2, житловою площею 17,3 м2. Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 21 липня 1998 року вартість квартири складає 5229 грн.

Відповідно до ст. ст. 60, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У ст. 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_4 вигнав її із квартири, у звязку з чим вона змушена проживати у свого батька у місті Києві. На її прохання надати ключі від квартири не реагує, робить все, щоб позбавити її житлової площі, чим порушує її права на житло, володіння, користування і розпорядження квартирою, передбачені ст. 47 Конституції України та ст. 317 ЦК України.

Просила визнати за нею, позивачем ОСОБА_3, право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, вселити її у дану квартиру, зобовязати відповідача ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у користуванні цією квартирою та надати ключі від квартири.

Представник позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги зменшив. Просив лише визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, оскільки дана квартира придбана сторонами за час шлюбу.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що спірна квартира дійсно придбана сторонами під час перебування у шлюбі для проживання сімї. З 11 вересня 2008 року він та позивач ОСОБА_3 припинили подружні відносини, проживають окремо. До цього часу відносини були нормальні: вони жили разом у квартирі із їхнім сином ОСОБА_7, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. З 2008 року позивач ОСОБА_3 у квартирі не проживає, як мати матеріальної допомоги неповнолітньому синові не надає.

При вирішенні судом даної справи просив врахувати інтереси неповнолітнього сина, не заперечував проти визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частку спірної квартири, згоден сплатити позивачу грошову компенсацію вартості цієї частки.

Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області ОСОБА_8 у судовому засіданні просила при вирішенні спору врахувати інтереси неповнолітньої дитини.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 26 лютого 1994 року по 30 вересня 2008 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 1627, вбачається, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 36,9 м2, житловою площею 17,3 м2.

На підставі цього договору купівлі-продажу за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 225101134 від 17 квітня 2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, передбачено і ч. 1 ст. 63 СК України.

У ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що спірна однокімнатна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, вона є обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому кожному з них, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на праві власності належить по ? частки цієї квартири.

Що стосується доводів відповідача ОСОБА_4 щодо врахування інтересів неповнолітнього сина та зменшення частки позивача ОСОБА_3 у спірній квартирі до 1/3 частки, то вони є безпідставними, на матеріалах справи не ґрунтуються та свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли.

Пленум Верховного Суду України у п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя розяснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Зазначених обставин судом не встановлено, тому мотивів для відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі ст. ст. 60, 63, 68, 69, 70 СК України, ст. ст. 368, 372, 392 ЦК України, керуючись ст. ст. 60, 88, 212 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 83 (вісімдесят три) грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у зазначений вище строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Дутчак І.М.