Фастівський міськрайонний суд Київської області
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2010 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді Буймової Л.П., при секретарі Корченко О.Я., з участю адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа : Головне управління юстиції в Київській області про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: головне управління юстиції в Київській області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 4 грудня 2007 року, у віці 84 роки помер його вітчим ОСОБА_6, якому на день смерті належала двокімнатна квартира у місті Фастові. За життя ОСОБА_6.Я. залишив на ім'я позивача заповіт, посвідчений Фастівською державною нотаріальною конторою 2 червня 2006 року, відповідно до якого заповідав позивачу все своє майно, на яке мав право на день смерті. Коли позивач подав заяву про прийняття спадщини, то дізнався, що за 15 днів до смерті ОСОБА_6 залишив заповіт на відповідача по справі, який протягом останніх 15 років постійно проживає в СІНА і в Україну всі ці роки не приїжджав. Однак позивачу стало відомо, що незадовго до складання другого заповіту спадкодавця відвідувала довірена особа відповідача по справі.

ОСОБА_6 та мати позивача ОСОБА_7 (померла в 2005 році) одружилася в 1994 році. Між позивачем та вітчимом склалися добрі та довірливі стосунки, після смерті матері ОСОБА_6 відмовився від своєї частки у спадщині на користь позивача, а позивач не заперечував проти подальшого проживання ОСОБА_6 в тій квартирі. 2 червня 2006 року ОСОБА_6 заповів належне йому майно позивачу. Позивач, враховуючи похилий вік та стан здоров'я ОСОБА_6 опікувався ним. За щомісячну плату, сплачувану позивачем, ОСОБА_8 постійно доглядала вітчима: купувала продукти харчування, готувала їжу. прибирала квартиру, прала, виводила померлого на свіже повітря, забезпечувала плату комунальних платежів. В грудні 2006 року ОСОБА_6 за власним бажанням переїхав в належну йому квартиру, але після цього відносини між ним та позивачем не змінилися і залишилися такими до дня смерті. ОСОБА_6 тяжко переніс смерть своєї дружини ОСОБА_7, був цим глибоко вражений, постійно говорив про те як йому без неї тяжко. Поступово в його поведінці відбувалися зміни, він скаржився на поганий сон, настрій, перебував в депресивному стані, згодом почав виявляти неадекватність в поведінці: забував дати, не завжди міг згадати події, не впізнавав знайомих, ослаб фізично, не міг самостійно пересуватись поза межами квартири, потребував стороннього догляду. ОСОБА_6 надавалась допомога у Фастівській центральній районній

В судовому засіданні ОСОБА_9 свої доводи підтримав і просив суд задовольнити його вимоги та визнати за ним право власності спадкове майно, що залишилось після смерті його вітчима та складається з квартири АДРЕСА_1. Зустрічну позовну заяву не визнав повністю ї в її задоволенні просить відмовити. Суду надав письмове заперечення на зустрічний позов та пояснив, що

Логілевський був матеріально захищеною людиною, мав достатню пенсію (колишній ірацівник прокуратури^ отримував кошти за оренду своєї квартири, мав достатню увагу а матеріальну допомогу з боку позивача, тому добровільно відмовився від коштів за іродану квартиру позивача. ОСОБА_2 зазначив,що відповідач через довірену зсобу, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_6, зміг добитися оформлення заповіту на своє ім'я.

Представники відповідача позов не визнали та звернулись до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на спадщину після померлого ОСОБА_6 Суду пояснили, що заповіт від 20 листопада 2007 року складений не випадково, оскільки покійний є дядьком відповідача (мати відповідача є рідною сестрою ОСОБА_6). Перед смертю ОСОБА_6 написав відповідачу лист, в якому розповів відповідачу та членам його родини про останні роки свого життя. На їх думку, ОСОБА_2 залишив свого спадкодавця у стані, коли він у віці 84 роки не міг в повному обсязі самостійно забезпечувати достойні умови свого життя, потребував спілкування, уваги, проявів людяності по відношенню до себе. Спільно з ОСОБА_6 ОСОБА_9Л не проживав, його не перевідував, не цікавився ані станом його здоров"я. ані джерелами його існування. Все своє життя, за показами свідків. ОСОБА_6 не мав ознак психічних розладів та вад, які б давали підстави вважати його психічно неповноцінною особою. Довірена особа не заперечувала факт її приїзду до ОСОБА_6 не задовго до складання заповіту, однак пояснила, що це було після отримання вищевказаного листа його родичами та з метою підтримки старого чоловіка. Що стосується висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, то представники відповідача з нею повністю не погоджуються і просять не приймати її до уваги під час ухвалення рішення по справі.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, направив суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_6 брав участь в бойових діях під час ВВВ, у 1942 році мав поранення, в тому числі осколочне поранення голови, після чого відчував періодичний головний біль. Після війни добре адаптувався, працював в прокуратурі, користувався авторитетом. Тривалий час. з 1994 по 2005 рік ОСОБА_6 прожив із дружиною, сином якої є позивач ОСОБА_9, жили дружньо, мали в сім'ї добрі відносини, що підтверджується показами свідків. 2 червня 2006 року у державного нотаріуса Фастівської нотаріальної контори ОСОБА_6 заповів все своє майно позивачу, але за 15 днів до смерті, 20 листопада 2007 року, склав заповіт на племінника ОСОБА_5

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила, що у 2005 році ОСОБА_6 переніс ГПМК (інсульт). Коли вона останній раз оглядала ОСОБА_6 в 2006 році, він скаржився на головний біль, головокружіння, був млявий , байдужий, зосереджений тільки на своїх хворобливих відчуттях, плакав. Діагноз, який лікар поставила хворому : Атеросклероз судин головного мозку, хронічне порушення мозкового кровообігу, дисрегуляторна енцефалопатія 2-3 ступеню з прогресуючим перебігом, з вестибулокоординаторними порушеннями. В період листопаду 2007 року вона хворого не оглядала, але багато разів він телефонував їй, скаржився на самопочуття, біль та печію шкіри, головний біль, висловлював тривожні думку з приводу повільного одужання, по декілька разів задавав одні і ті ж питання, забував, перепитував, плакав. Дані відомості свідчать про наявність у ОСОБА_6 на період складання другого заповіту психоорганічного синдрому (тріада Вальтер-Брюля: ослаблення пам'яті, зниження інтелекту, нетримання афектів) на фоні астенічних явищ.

Свідок ОСОБА_8 повідомила, шо коли доглядала ОСОБА_6 після смерті його дружини (в 2005 році), то він сам нікуди не виходив, вона возила його на кладовище до могили дружини, що ОСОБА_6 забувався, по декілька разів перепитував, дзвонив по телефону, вона не чула, щоб син його вигнав з квартири, завжди дуже добре відзивався про позивача, ніколи не говорив, що позивач продав мамину квартиру, хоч він і ділився всім із ОСОБА_8. Таким чином, не підтверджується свідком наявність дійсно серйозного приводу для зміни заповіту. ОСОБА_6 повідомив свідкові, що йому легше буде жити із квартирантами на своїй квартирі, що зрозуміло - він жив один і це людиною похилого віку завжди тяжко переноситься. В своїх показаннях ОСОБА_8 також повідомила про те, як в розмові подала ідею ОСОБА_6 скласти заповіт на американських родичів.

Свідок ОСОБА_11 ( квартирант ОСОБА_6) не помічав у ОСОБА_6 якихось психічних розладі, заявив, що ОСОБА_6 сам приймав усі рішення, ходив самостійно платити за квартиру, що суперечить показанням свідка ОСОБА_8, займався із сином квартиранта, показував дружині свідка готовий заповіт. Дана інформація суперечить показанням інших свідків про порушення пам'яті у ОСОБА_6, його слабодухість, зниження критики, що на фоні віку померлого, перенесеного в 2005 році інсульту та діагнозу є більш правдоподібним, тому покази даного свідка є результатом поверхневого сприйняття.

Свідок ОСОБА_12 (лікар-психіатр Фастівської ЦРЛ) повідомив, що знав ОСОБА_6 як нормальну людину, але в період часу досить далекий від листопаду 2007 року. Свідок охарактеризував померлого як досить консервативну людину, яка навряд би зверталася до приватного нотаріуса і зміна заповіту теж, з точки зору свідка, не зовсім відповідає стилю поведінки ОСОБА_6 в минулому.

Відповідно до акту посмертної судово-психіатричної експертизи №42 від 24 червня 2009 року на фоні досить впорядкованої поведінки у підекспертного ОСОБА_6 станом на листопад 2007 року, розвивалося органічне ураження головного мозку, що виражалося в першу чергу в явищах церебрального атеросклерозу та наслідків гострого порушення мозкового кровообігу, що він переніс у 2005 році. Підекспертному діагностувалась дисциркулярна енцефалопатія 2-3 стадії з прогресуючим перебігом ( на даних стадіях таке захворювання завжди супроводжується психічними розладами). У підекспертного мали місце суттєві когнітивні розлади: зниження пам"яті, конкретність мислення із схильністю до застрягання. а також емоційно-вольові порушення, динамічне загострення особистісних рис характеру. У нього зберігався певний запас загальних відомостей та уявлень, автоматизовані навички, він формально орієнтувався в побутових питаннях, був певною мірою здатний до самообслуговування. Разом з тим в нього відзначалися труднощі при засвоєнні нової інформації, зниження здатності до орієнтації в складних нестандартних ситуаціях. Підекспертний розумів сам факт скоюваного правочину, але процес прийняття рішення, мотивація дій відображають певну неспроможність підекспертного повноцінно аналізувати інформацію, приходи до рішення зважаючи на усі обставини. Оскільки ситуацію складання заповіту треба розглядати як складну, нестандартну та психотравмуючу, що вимагає від її учасників певних інтелектуальних та емоційних ресурсів, здатність скоювати такийгіравочин, повинна визначатись не тальки можливістю орієнтації в простих побутових ситуаціях, але і здатністю до нових нестандартних умов, до засвоєння нової інформації, яка в силу зниження інтелектуальних функцій аналізу та синтезу інформації, зниження критичних здібностей у ОСОБА_6 була порушена. На час укладання заповіту 20 листопада 2007 року психічні розлади у ОСОБА_6 були виражені в такому ступені, що мали значний вплив на його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відповідно до викладеного, посмертна судово-психіатрична експертиза дала наступний висновок: на час складання заповіту 20 листопада 2007 року ОСОБА_6 страждав на хронічне психічне захворювання-органічне ураження головного мозку в наслідок церебросклерозу та наслідків перенесеного в 2005 році гострого порушення мозкового кровообігу, а саме - на органічний розлад особистості (МКХ-10, Р07.0) із інтелектуально-мнестичним зниженням та емоційно-вольовою нестійкістю. Ступінь