Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 284
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та витребування документів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 03 січня 2008 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та витребування документів, позовні вимоги від імені позивача її представником доповнювалися і уточнювалися. Представник позивач в позові і в ході судового засідання посилалася на те, що на 29 травня 2007 року помер батько позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4, як спадкоємець позивач мала наміри прийняти спадщину і звернулася до нотаріальної контори, де дізналася, ОСОБА_4 склав заповіт на своє майно на відповідачку ОСОБА_3, вважає, що цей заповіт було складено з порушенням закону, спадкодавець на момент складання заповіту тяжко хворів, не розумів значення своїх дій, порушені права ОСОБА_2 на спадщину. Просила визнати недійсним заповіт, посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 травня 2007 року на імя відповідачки, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що мешкала з померлим тривалий час разом, ОСОБА_4 розумів, що він робить, заповіт складено добровільно і з дотриманням закону та нотаріального посвідчення. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду вказав на незгоду з позовними вимогами. Все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просив справу розглянути без їх участі за наявними матеріалами справи. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 06 вересня 1994 року та свідоцтва про право на спадщину від 18 січня 2007 року. За свого життя 17 травня 2007 року ОСОБА_4 склав нотаріально посвідчений заповіт, згідно з яким заповідав «усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось», спірну квартиру ОСОБА_3 відповідачу. 29 травня 2007 року ОСОБА_4 помер і було відкрито спадщину, до складу якої входила квартира АДРЕСА_1.

Ці обставини були визнані сторонами (у тому числі позивачем) і не заперечувались. Але відповідно до уточненої позовної заяви, виявляється, що позивач і його представник не згодні з тим, що ОСОБА_4 взагалі по стану здоровя підписував заповіт на імя відповідача. Вказані вимоги безпідставні та необґрунтовані, вони не дають можливості довести свою правоту нічим.

Ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» передбачає право громадян на набуття права власності на майно, одержане внаслідок успадкування, а ч. 1 ст. 13 цього ж Закону в якості одного з обєктів права приватної власності вказує житло, на час відкриття спадщини за заповітом не було перешкод для набуття ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру.

Відносно твердження позивача щодо не спроможності підписання заповіту ОСОБА_4 через стан здоровя і психічний розлад. Дане твердження є неприйнятним і надуманим. Для того, щоб стверджувати даний факт належить мати хоч будь-які докази. Дана цивільна справа розглядається вже тривалий час. Позивач і її представник неодноразово знайомились з матеріалами справи, окремими документами з неї та зокрема копією спадкової справи і його заповітом. Жодного разу за цей період часу, тобто з січня 2008 року, достеменно знаючи, що відповідач отримує спірне майно у спадок від ОСОБА_4 за заповітом, позивач навіть не припускала можливості підробки заповіту. Для таких припущень необхідні хоча б показання свідків, чи зізнання нотаріуса у злочинних діях. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, єдине про що можна сказати, щодо припущення позивача, це те, що таке припущення не має жодного відношення а ні до доказування, а ні до фактичних обставин розглядуваної справи.

Навпаки, за клопотанням представника позивача судом була призначена судова психіатрична експертиза; відповідно до акту № 13 амбулаторної (посмертної) судової психіатричної експертизи від 22 квітня 2010 року ОСОБА_4 за життя в період часу і в момент підписання заповіту від 19 травня 2007 року будь-яким психічним розладом не страждав і по своєму стану на той час розумів значення своїх дій та міг ними керувати.

Отже судом робиться висновок про те, що позовна заява про визнання заповіту недійсним не може підлягати задоволенню а ні повністю, а ні частково через той факт, що для цього відсутні жодні правові підстави, а викладене в позові не відповідає дійсності та суперечить фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні встановлено (сторонами не заперечено і не оспорено) також, що з 05 січня 2001 року відповідач познайомилася з ОСОБА_4 і цього ж року через деякий час стали мешкати разом в квартирі останнього. Вони мешкали разом, вели спільно господарство, разом проводили час, ремонт житла.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що виклик і супроводження ОСОБА_4 до лікарні проводила відповідачка, вона отримувала довідку про смерть та поховання ОСОБА_4 Позивачка та її представник достеменно знали про наявність заповіту, на момент смерті ОСОБА_4, а також складання ним заповіту, мешкали окремо від нього і обставин його життя та здоровя не знали.

Стосовно вимог про витребування документів, то вони судом були витребувані, отримані, досліджені в ході судового засідання, надані для ознайомлення стороні позивачки і на їх задоволенні позивач не наполягав.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорюваний правочин відповідає вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочин, предметом якого є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначений правочин був належним чином зареєстрований. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме заповіт, слід визнати недійсними.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації заповіту та інш., а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію представника позивача та самої ОСОБА_2 стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та витребування документів відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним та витребування документів в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. 204, 257 ЦК України, ст. 12, 13 Закону України «Про власність», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та витребування документів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -