Провадження № 2-70/10 Справа № 2-70/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2010 року Комінтернівський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Фатєєвої Н.І.

при секретарі Єськовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного майна подружжя і визнання права власності на 2/3 частини квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила розділити майно подружжя квартиру АДРЕСА_1 і визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаної квартири. Також просила вселити її з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 247гр. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна квартира була куплена сторонами в період шлюбу за спільні сумісні кошти, тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності як майно, придбане подружжям в період шлюбу. Оскільки шлюб між сторонами припинено, позивачка просила розділити вказану квартиру, визнавши за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири. Належну їй частку квартири позивачка просила збільшити до 2/3 у звязку з тим, що неповнолітня дитина залишилася проживати з нею, аліменти, які відповідач сплачував на сина, були недостатні для фізичного та духовного розвитку дитини. Також позивач посилалась на те, що з травня 2007 року відповідач влаштовував сварки, змінив замки на вхідних дверях квартири і відмовився надати позивачці ключі, чим змусив її з дитиною покинути житло. Зазначаючи, що спірна квартира є її єдиним та постійним місцем проживання, позивач просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач проти позовних вимог заперечував і в судовому засіданні пояснив, що спірну квартиру АДРЕСА_1 він придбав за власні кошти, які взяв в борг у свого батька ОСОБА_4, а тому позивач ОСОБА_1 не має права на спірну квартиру. Також пояснив, що позивач за власним бажанням покинула квартиру, переїхавши до іншого чоловіка разом з сином та забрала все належне їй майно. Після розірвання шлюбу з позивачем відповідач виплачує аліменти на сина із заробітної плати і пенсії у розмірі 800 гр., які вважає достатніми для нормального фізичного і духовного розвитку сина, а також купує йому необхідні речі. Також відповідач звернув увагу, що обовязок матеріального забезпечення дитини покладений на обох батьків. Просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 17.07.1991 року в Палаці одруження «Дарницький» міста Києва, актовий запис №1380. Шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24.05.2007 року, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.99 т.2).

У шлюбі сторони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу залишився проживати з матірю ( а.с.99 т.2)

30 квітня 1998 року сторони по справі купили трикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору (а.с.78 т.1). Квартира була придбана за 30000 грн., договір купівлі-продажу було укладено на Харківській товарній біржі за № Н1-103 і зареєстровано в КП „Харківське МБТІ, що підтверджується довідкою КП «Харківське МБТІ» ( а.с.9 т.1).

Відповідно до ст.22 КпШС України, яка діяла на час укладення вказаного договору купівлі-продажу та ст.60 Сімейного кодексу України, яка діє на час розгляду справи, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, спірна квартира за адресою Харків АДРЕСА_2 - це спільна сумісна власність ОСОБА_2 і ОСОБА_1, оскільки була придбана, тобто нажита сторонами за час шлюбу.

Посилання відповідача на те, що спірна квартира була придбана ним на кошти в сумі 15 000 доларів США, отримані 20.04.1998 р. в позику, суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем не надано доказів, що саме ці кошти були використані ним на придбання спірної квартири 30 квітня 1998 року. Із тексту договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 квітня 1998 року також не вбачається, що взяті в борг відповідачем кошти за договором-розпискою від 15 квітня 1998 року були витрачені для її придбання. Окрім того, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не зміг підтвердити доказами наявність у його батька ОСОБА_2, позикодавця за договором-розпискою, грошової суми у розмірі 15000 доларів США. За таких обставин суд не приймає до уваги договір-розписку від 15 квітня 1998 року та розписку від 20 квітня 1998 року (т.1 а.с.6), як докази придбання відповідачем квартири за позичені кошти за недоведеністю цих обставин.

Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, при розділі сумісно нажитого майна сторін за ОСОБА_1 належить визнати право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не довела, що розмір аліментів в сумі 800 грн. сукупно, які вона отримує на дитину від відповідача, недостатній для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини. Судом вивчені письмові докази, з яких вбачається, що позивач ОСОБА_1 разом з дитиною періодично виїжджає з дитиною за кордон на відпочинок (т.2 а.с. 39-40, 105-117). Таким чином в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про збільшення долі в сумісному майні подружжя до 2/3 частин належить відмовити.

Судом встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу сторони у справі разом з дитиною вселилися і були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою адресного бюро (а.с.100 т.2.) , зробили в квартирі ремонт та постійно проживали разом за вказаною адресою.

Через сварки з відповідачем з січня 2007 року шлюбно-сімейні стосунки між сторонами були припинені, в травні 2007 року позивачка разом з дитиною змушена була покинути квартиру, після чого відповідач змінив замки на вхідних дверях спірної квартири і відмовився надати позивачці ключі від неї. Відповідач в судовому засіданні підтвердив факт зміни замка на вхідних дверях і відмовився передати ключі та впустити в квартиру позивачку, тим самим визнав факт перешкоди в проживанні в квартирі позивачки разом з дитиною. Також вищевказані обставини були підтвердженні поясненнями в судовому засіданні свідка ОСОБА_5 За таких обставин суд вважає, що відповідач порушив право позивачки з сином на користування спірною квартирою, а тому належить вселити ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати в сумі 247,00 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.10,11,209,212-215 ЦПК України, ст. ст. 22 КпШС України, ст.ст.60,70 Сімейного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Розділити майно подружжя і визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 247гр.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з поданням її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя: ОСОБА_6