Справа №2-193/10 30.08.2010 30.08.2010 30.08.2010
Провадження №22ц-6004/10
Справа № 22ц-6004/10 Суддя по 1 інстанції Ямкова О.О.
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

30 серпня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Мурлигіної О.Я., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання - Голубкіній О.О.,

за участю:

- представників позивача (відповідача) ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (вона ж відповідачка) та ОСОБА_4,

- відповідачів (та позивачів за їх позовом) ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2010 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою,

та позовом

ОСОБА_5, діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Миколаївська міська рада, про усунення перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

В лютому 2009 року ОСОБА_5, діючи в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_8, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні належною їм квартирою № 5 по вул. Акіма, 17 в м. Миколаєві.

Посилаючись на те, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні квартирою та комунікаціями до неї, позивачка просила зобовязати відповідачів демонтувати самовільно встановлені металеві вхідні двері до квартири № 1, належної ОСОБА_2 за цією ж адресою, а також поновити функціонування колодязю мережі дворової каналізації, який вони засипали камінням.

Оскільки вказані порушення спричиняють їй моральні страждання, позивачка просила стягнути на відшкодування моральної шкоди 500 грн. з ОСОБА_2 та 2000 грн. з ОСОБА_3

В березні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні його квартирою № 1 по вул. Акіма, 17.

Посилаючись на те, що відповідачі самочинно здійснюють прибудову до квартири № 5, розміром 2,6 м х 4,6 м, позивач просив про її знесення, оскільки таке будівництво порушує його право користування квартирою.

Ухвалами Центрального районного суду від 7 травня 2009 року вказані позови обєднані в одне позовне провадження, а також в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучені інші особи, які беруть участь у справі.

Ухвалою того ж суду від 18 лютого 2010 року позовні вимоги ОСОБА_5 в частині поновлення функціонування колодязю мережі дворової каналізації залишено без розгляду на підставі її заяви.

Рішенням Центрального районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2010 року відмовлено у задоволенні позовних вимог стосовно усіх позивачів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову, просив рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обгрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що його апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

На підставі ст. 376 ЦК України передбачено можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, і то лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення.

За позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК лише в разі доведеності особою відповідно до вимог ч.3 ст. 10 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, районний суд правомірно виходив з того, що захисту підлягають порушені законні права та інтереси. Оскільки будівництво нежитлового приміщення № 5 по вул. Акіма, яке здійснюється відповідачами по сусідству з квартирою № 1, яка належить ОСОБА_2, не є самочинним, а також не створює перешкод у здійсненні його законних прав та інтересів щодо користування вказаною квартирою, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні його позову.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_5 та її неповнолітній донці з 2002 року належить квартира АДРЕСА_1, яка на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 28 листопада 2008 року переведена із житлової квартири в нежитлове приміщення для розміщення магазину продовольчих товарів (а.с. 193-194). Цим же рішенням надано дозвіл на виконання проектних і ремонтно-будівельних робіт по реконструкції цього ж приміщення з надбудовою мансардного поверху.

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року ОСОБА_5 за вказаною адресою передана в оренду земельна ділянка, розміром 54 кв.м, (за рахунок земель міста не наданих у власність або користування) для розміщення та обслуговування приміщення магазину (а.с.191).

Відповідно до розробленого та затвердженого компетентними органами робочого проекту по реконструкції та будівництву, відповідачка здійснює будівництво магазину (а.с.200-207).

13 серпня 2009 року вона отримала дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області на виконання будівельних робіт, хоча притягувалася до адміністративної відповідальності за те, що приступила до виконання будівельних робіт до його отримання (а.с.190).

Будівництво не закінчено та не прийнято в експлуатацію.

Висновки суду підтверджуються й висновком судової будівельно-технічної експертизи від 19 листопада 2009 року (а.с.221-241), із якої вбачається, що будівельні роботи по реконструкції та надбудові мансардного поверху відповідачкою здійснюються з додержанням технічних, будівельних, протипожежних та санітарних норм та правил. Вихід на горище квартири № 1 робочим проектом реконструкції вказаної будівлі не передбачений.

Враховуючи викладене, посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що спірна прибудова перешкоджає йому відчиняти вхідні двері його квартири № 1 та унеможливлює вихід на горище необгрунтовані.

Крім того, судом встановлено, що відокремлений вхід до квартири № 1 та зовнішній вхід із неї на горище обладнано самочинно.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 1994 року належить двокімнатна квартира АДРЕСА_2, в якій не проживає. В ній проживають та зареєстровані його донька ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4

До вказаної квартири здійснено прибудову, внаслідок чого загальна площа квартири збільшилася з 25,1 кв.м до 81,2 кв.м. Вказана прибудова узаконена рішенням Центрального райвиконкому м. Миколаєва від 27 квітня 1995 року № 71 (а.с.89, 103).

В подальшому, внаслідок самочинного переобладнання та перепланування, частина квартири № 1 (площею 54,3 кв.м) використовується ОСОБА_3 під магазин продовольчих товарів, який функціонує з 1987 року.

В звязку із самочинним відокремленням площі квартири та магазину, до квартири № 1 було самочинно обладнано відокремлений вхід на суміжній зовнішній суцільній стіні будинку та встановлено металеві двері (навпроти нерухомого майна ОСОБА_5Є.). Також самочинно улаштовано й зовнішній вхід на горище із квартири № 1.

Тому, як вірно вважав суд першої інстанції та вбачається із змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України, незаконні права та інтереси позивача захисту не підлягають.

Рішення суду першої інстанції щодо вирішення інших позовних вимог не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду.

Враховуючи викладене, колегія не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: