Рівненський міський суд Рівненської області
справ №2-441/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2010 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Цвіркуна О.C.,

при секретарі Власюк О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Рівне справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення нікчемним договору дарування та витребування майна із незаконного володіння суд-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення нікчемним договору дарування та витребування майна із незаконного володіння.

В позовній заяві позивач просить суд договір дарування частини квартири від 10 липня 2008 року, укладений між ним та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8 зареєстрований в реєстрі за №943 - розірвати та повернути йому у власність дарунок, а саме 1Y2 частину квартири за №5 у буд.№52а по вул.. Приходька в м. Рівне. В обґрунтування позовних вимог позивач, зазначає, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 22.12.1998 року з наказом від 22.12.1998 року №501, зареєстрованого в КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 грудня 1998 року в реєстровій книзі за №130-115-36205, реєстровий номер в РПВН: 22111923 та на підставі рішення Рівненського міського суду від 20.11.2007 року, справа №2-9195/07, йому належить 1/2 частина квартири за №5 у буд.№52а по вул.. Приходька,в м. Рівне. 10.07.2008 року між позивачем та відповідачем 1 був укладений договір дарування частини квартири, згідно якого ОСОБА_1 подарував належну вищевказану частину квартири відповідачу - ОСОБА_4 зазначає, що згідно п.12 Договору, відповідач взяв на себе зобовязання, що внаслідок укладення цього договору не будуть порушені його права стосовно реєстрації та проживання у квартирі, частина якої дарується.' Тобто він (Дарувальник) має пожиттєве право проживати в ній та вільно нею користуватися. На даний час йому стало відомо, що відповідач - ОСОБА_4 без його згоди та відома відчужив вказану квартиру відповідачці - ОСОБА_5 без зазначення обовязку останньої щодо надання йому права довічного проживання в ній, внаслідок чого ОСОБА_4 порушив його права стосовно реєстрації та проживання у квартирі, що і змушує його звернутися з даним позовом до суду. Вважає, що ОСОБА_4 порушив умови укладеного між нами Договору дарування щодо надання йому права довічного користування дарунком, вважає, що даний договір підлягає розірванню, а дарунок - 1/2 частина квартири за №5 у буд.№52а по вул.. Приходька, в м. Рівне - поверненню у його власність.

В судовому засіданні позивач змінивши позовні вимоги просив суд договір дарування 1/2 квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №943 р встановити нікчемним, витребувати із незаконного володіння відповідачки ОСОБА_5 1/2 квартири АДРЕСА_2 на набутої згідно договору дарування від 12 лютого 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 J1.I., зареєстрований в реєстрі за №1-202. В обгрунтування позовних вимог суду пояснив, що у оспорюваному договорі дарування даної квартири від 10.07.2008 року котрий було укладено між ним та відповідачем ОСОБА_6, пунктом 12 встановлено обовязок обдарованого надати йому право по життєвого проживання у зазначеній квартирі. Вважає, що даний договір не є договором дарування згідно вимог закону, а тому, у відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України він є нікчемним, як такий, недійсність якого встановлена законом, а саме ч. 2 ст. 717 ЦК України. На даний час власницею спірної частки у АДРЕСА_3 є відповідачка ОСОБА_5, яка згідно ст. 388 ЦК України може бути визнана добросовісним набувачем, але у звязку з тим, що дане майно нею набуте безоплатно у особи, тобто, відповідача ОСОБА_6, яка не мала права його відчужувати, тому згідно ч. З зазначеної статті воно може бути витребуване від неї у всіх випадках.

Відповідач та представники відповідачів в судових засіданнях позов не визнали, вважають його необгрунтованим і таким, що не відповідає закону через наступні підстави. В обгрунтування своєї правової позиції вказують на те, що договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є законним, а твердження, в Договорі дарування від 10.07.2008 року « п. 12 Обдарований свідчить, що права Дарувальника стосовно реєстрації і проживання в квартирі, частина якої дарується, внаслідок укладення цього договору не будуть порушені, тобто Дарувальник матиме пожиттєве право проживати в ній та вільно нею користуватися» не є обовязком обдарованого.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_9,ОСОБА_8., обєктивно та неупереджено дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 22.12.1998 року з наказом від 22.12.1998 року №501, зареєстрованого в КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 грудня 1998 року в реєстровій книзі за №130-115-36205, реєстровий номер в РПВН: 22111923 та на підставі рішення Рівненського міського суду від 20.11.2007 року, справа №2-9195/07, йому належить 1/2 частина квартири за №5 у буд.№52а по вул.. Приходька,в м. Рівне.

10.7.2008.1у між позивачем та відповідачем 1 був укладений договір дарування частини квартири, згідно якого ОСОБА_1 подарував належну вищевказану частину квартири відповідачу - ОСОБА_4

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Однією із загальних вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України є те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Так, у відповідності до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Крім, того цивільним законодавством, передбачено, що правочини, вчинені у письмовій формі, предметом, яких є нерухоме майно слід вчиняти у нотаріально посвідченій письмовій формі, який підлягає державній реєстрації, органами, перелік, яких визначений законом.

З дослідженого у судовому засіданні Договору дарування від 10.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8, вбачається, що в п. 12 Договору, відповідач взяв на себе зобовязання, що внаслідок укладення цього договору не будуть порушені права позивача стосовно реєстрації та проживання у квартирі, частина якої дарується. Тобто Дарувальник має пожиттєве право проживати в ній та вільно нею користуватися.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_8, які займаються нотаріальною діяльністю, по різному трактували зміст п. 12 Договору дарування від 10.07.2008 року, вважають, що даний пункт Договору не суперечить вимогам закону, проте і не є його істотною умовою.

Поняття договору дарування визначає ст. 717 ЦК України, згідно якої за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. У оспорюваному договорі дарування даної квартири від 10.07.2008 ркоу, котрий було укладено між позивачем та відповідачем, ОСОБА_6, пунктом 12 встановлено обовязок обдарованого надати Позивачу право по життєвого проживання у зазначеній квартирі, отже даний договір не є договором дарування згідно вимог закону, у відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України він є нікчемним, як такий, недійсність якого встановлена законом, а саме ч. 2 ст. 717 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними - нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Тому відповідач ОСОБА_4 не мав підстав для набуття права власності на належну ОСОБА_1 1/2 частини квартири№5 у буд.№52а, по вул.. Приходька у м. Рівне та для подальшого її дарування відповідачу ОСОБА_5

Як вбачається з матеріалів справи Обдарований, по Договору дарування частини квартири від 10 липня 2008 року, ОСОБА_4, в свою чергу подарував частину квартири своїй дружині, ОСОБА_5, згідно Договору дарування від 12.02.200 року, тобто на даний час майно, яке є предметом нікчемного Договору дарування, перебуває у власності ОСОБА_5 - незаконно. Згідно ст. 388 ЦК України ОСОБА_5 може бути визнана добросовісним набувачем, але у звязку з тим, що дане майно нею набуте безоплатно у особи, тобто відповідача ОСОБА_1, яка не мала права його відчужувати, тому згідно ч. 3 зазначеної статті воно може бути витребуване від неї у всіх випадках.

Вимога позивача про витребування майна з незаконного чужого володіння (віндикаційний позов), внаслідок встановлення правочину - нікчемним є законною, оскільки реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Постановою ПВС України №9 від 06.11.2009 року встановлено, що у разі, коли майно, яке є предметом договору, який визнаний недійсним чи є нікчемним, відчужено третім особам, майно може бути витребувано від особи; яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача. У відповідності до ч. З п. 5 разом з вимогою про встановлення нікчемності правочину може бути предявлена також і вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, тобто про витребування майна із незаконного володіння у відповідності до ст. 387 та ч. З ст. 388 ЦК України, а саме 1/2 квартири №5 у буд.№52апо вул.. Приходька у м. Рівне від відповідача ОСОБА_5 та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,88,212,214,215, ЦПК України, на підставі ст.спг. 202, 203, 215, 216, 387, 388, 717 ЦК України, Постановою ПВС України №9 від від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення нікчемним договору дарування та витребування майна із незаконного володіння -задоволити.

Договір дарування 1/2 квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №943 р встановити нікчемним.

Витребувати із незаконного володіння відповідачки ОСОБА_5 1/2 квартири АДРЕСА_5 набутої згідно договору дарування від 12 лютого 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №1-202.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, установлений статтею 294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо -йбго не скасовано, набирає після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом поданням протягом десяти днів з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Рішення також може бути оскаржено й без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги в 10 денний строк із дня проголошення рішення..

Суддя Рівненського міського суду Цвіркун О.С.