Апеляційний суд Чернігівської області
Справа № 22ц- 6013/2010 Головуючий
у першій інстанції - ОСОБА_1
Категорія - цивільна Доповідач - Іваненко Л.В.
Рішення

Іменем України

16 листопада 2010 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді: Іваненко Л.В.

суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3

при секретарі:ОСОБА_4

за участю:ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна в натурі, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2010 р. ОСОБА_9 звернувся з позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з листопада 2007 року по 24 травня 2008 року, про визнання права спільної власності на автомобіль марки „OPEL", моделі COMBO, 2004р. випуску, кузов № НОМЕР_1 вартістю 80 тис. грн. придбаний ними за спільні кошти в цей період часу та зареєстрований згідно правовстановлюючих документів за відповідачкою.

Посилаючись на те, що згідно до договору купівлі-продажу від 30.01.2009р. ОСОБА_7 є власником кімнати 13 по вул. Вавілова, 14 в Прилуках та зважаючи .на придбання указаного майна в період шлюбу, позивач просив визнати за ним право спільної власності на вказане майно та поділити між ним та відповідачкою в натурі зазначене в даному позові майно.

Рішення Прилуцького міськрайсуду від 1.10.2010 року встановлено факт проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в період з лютого 2008 року по 24.05.2008 р., в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просив скасувати вищевказане рішення суду в частині відмови в позові, посилаючись на те, що спірне майно було придбано за спільні кошти та при наявності відповідних правових підстав, а тому рішення : . ухвалено з порушенням приписів Сімейного кодексу України.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та дослідивши матеріали справи апеляційний суд знаходить, що рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 з ухваленням нового рішення виходячи з наступного.

По справі судом встановлено та не заперечувалось сторонами факт проживання однією сім'єю ОСОБА_9 та ОСОБА_7 як чоловіка та жінки без шлюбу в період з лютого 2008 року по 24 травня 2008 року.

В указаний період на ім'я ОСОБА_7 за угодою купівлі-продажу від 20.03.2008р. був придбаний та зареєстрований 5.04.2008 року автомобіль «OPEL COMBO» за реєстраційним номером СВ 1559 АК.Згідно з поясненнями сторін указаний спірний автомобіль був придбаний за 10 000 доларів США.

Вирішуючи спір щодо права власності на вказаний автомобіль, суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_7 вложила в його придбання 9000 доларів США, які були їй повернуті матір'ю від проданого будинку, та належали відповідачці на праві особистої приватної власності як майно, набуте до шлюбу, а тому прийшов до висновку про відмову ОСОБА_9 в задоволенні його вимог про визнання права власності на указане майно.

Проте, наведений висновок суду всупереч положень ст.213 ЦПК України не грунтується на матеріалах справи та суперечить вимогам закону.

За твердженням ОСОБА_7, 9000 тисяч доларів США її мати ОСОБА_10 _.В. передала їй 11.03.2008р. після продажу ОСОБА_11 належного їй на праві власності будинку № 46 по вул. Мазепи в с. Заїзд Прилуцького району. Указані твердження були покладені судом в основу рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_9 в цій частині, з посиланням на підтвердження їх дослідженими в суді доказами.

Проте, з матеріалів справи фактично встановлено, що ОСОБА_10 2.03.2007р. прийняла у власність від ОСОБА_12 житловий будинок № 46 в селі Заїзд, Прилуцького району та зареєструвала наявне право власності, що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 41).

В указаному будинку, згідно з поясненнями ОСОБА_7, її мати проживає і в даний час.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору за приписами ч.1 ст.220 ЦК України має наслідком нікчемність такого договору.

Відтак, відповідно до ст.58 ЦПК України, належним доказом відчуження нерухомого майна може слугувати лише представлений судом договір про відчуження нерухомості, проте ОСОБА_7 указані докази на підтвердження продажу будинку її матір'ю представлені не були.

В матеріалах справи маються лише копії розписки ОСОБА_11 від 1О..08-.2О08р. про те, що остання виплатила суму 9000 тисяч доларів США ОСОБА_10 за будинок № 46 по вул. Мазепи в с. Заїзд, Прилуцького району та копія розписки ОСОБА_7 (ОСОБА_13М.) про отримання нею 11.03.2008р. від матері ОСОБА_10 в розмірі 9 000 тисяч доларів США як повернення наданої раніше позики (а.с. 34, 35), проте указані докази, з урахуванням вищевикладеного та беручи до уваги, що відчуження будинку ОСОБА_10 не відбулось в порядку, передбаченому законом, підлягають критичній оцінці і не можуть свідчити про наявність у відповідача коштів, належних їй на праві особистої приватної власності для придбання спірного автомобілю.

За таких обставин, коли встановлено, що автомобіль був придбаний ОСОБА_7 в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 та іншого не було встановлено письмовим договором між ними, майно на підставі ч.1 ст. 74:СК України є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9 Відтак, рішення суду в частині відмови в цій частині позову ОСОБА_9 не можна визнати законним.

Зі справи вбачається, що 25.05.2008 року сторони зареєстрували шлюб (а.с. 8), під час якого на ім'я ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 30.01.2009р. була придбана у власність кімната № 13 по вул. Вавілова, 14 в м. Прилуках (а.с. 21).

Суд прийшов до висновку, що указане майно є особистою приватною - власністю ОСОБА_7, як таке, що набуте нею до реєстрації шлюбу з ОСОБА_9М,, а тому не підлягає розподілу між подружжям.

Проте, з таким висновком погодитись не можна.

Згідно до п.З ч.і ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, . чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу . належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не має з поважної причини (навчання, ведення домашнього . господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За приписами ч.2 указаної правової норми вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

3 огляду на наведені положення в законі діє презумпція виникнення спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте за час шлюбу, а тому визнання такого майна особистою приватною власністю потребує доведення.

Між тим, в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу кімнати 13 (складається з чотирьох приміщень) по вул. Вавілова, 14 у м. Прилуки від 31.01.2009р., згідно з яким ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_7 прийняла у власність указане майно. Право власності на спірну кімнату виникло у ОСОБА_7 з 17.02.2009р. на підставі положень ч.4 ст.334 ЦК України, тобто з моменту його державної реєстрації (а.с. 31, 32).

Її посилання на розписку, виданою ОСОБА_15 (а.с. 33) як на доказ фактичного придбання спірної кімнати до реєстрації шлюбу за особисті кошти, які були сприйняті судом як належні докази, не заслуговують на увагу виходячи з натупного.

Угоди купівлі-продажу нерухомості за приписами ст. 657 ЦК України підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним на підставі положень ч.1 ст.220 ЦК України.

На підставі приписів ч.2 ст.215 та ч. 1 ст.216 ЦК України нікчемний правочин є недійсним, не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З урахуванням вищенаведених положень закону, твердження суду про те, що спірна кімната була придбана ОСОБА_7 до шлюбу з позивачем не ґрунтується на законі та матеріалах справи.

Крім того, продавець кімнати ОСОБА_15 стала власником указаного майна лише на підставі свідоцтва від 23.09.2008р. та продала кімнату відповідачці за 19824 грн., що слідує з договору купівлі-продажу (а.с. 31), а не за 6000 грн., як засвідчено в її розписці.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що кімната № 13 по вул. Вавілова, 14 у м. Прилуки є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9 як майно, набуте за час шлюбу.

Позовні вимоги ОСОБА_9 про поділ в натурі спільно нажитого з ОСОБА_7 майна не підлягають задоволенню, оскільки автомобіль та кімната є подільними речами матеріального світу, а питання про одержання грошової або іншої компенсації вартості його частин, позивачем не ставилось.

Керуючись ст. 60-62, 71, 74 Сімейного кодексу України, ст. 183, 368 Цивільного кодексу України, ст.ст. 303, 309, 313, 314, 316, 317, 319 Цивільного процесуального Кодексу України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 01 жовтня 2010 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ його в натурі скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про визнання права спільної сумісної власності на кімнату № 13 в будинку № 14 по вул. Вавілова в м. Прилуки та автомобіль марки „OPEL", 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_7 кімнату № 13 в будинку № 14 по вул. Вавілова .в м, Прилуки та автомобіль марки „OPEL", моделі «COMBO», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про поділ в натурі спільного майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 судові витрати в сумі 1440 (одна тисяча чотириста сорок) грн.

З іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2010 року залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: