АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2010 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Костюченко Н.Є.,

суддів - Кочкової Н.О., Григорченка Е.І.,

при секретарі - Лещинській О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ВАТ «Дніпрококс» про визнання неправомірним звільнення з роботи, зобовязання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги та середньомісячного заробітку і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2010 року, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог (а.с.272-277, 287-293).

У позові ОСОБА_2 посилалась на те, що працювала у відповідача спочатку лаборантом, а потім інженером-дослідником центральної лабораторії (ЦЛ), 1 квітня 2009 року ознайомлена з наказом № 228 від 26 березня 2009 року про введення нового штатного розпису, де її посада не передбачена, і їй запропонована посада нижчої кваліфікації. Вона з цим не погодилась, тому наказом № 601-к від 1 червня 2009 року звільнена за скороченням штату ст.. 40 п.1 КЗпП України. Позивачка просила (із врахуванням численних уточнень та доповнень) визнати наказ № 601-к від 1 червня 2009 року незаконним, зобовязати відповідача внести у трудову книжку записи: про особливий характер роботи із шкідливими, важкими умовами праці, про зміну назви підрозділу, який перейменований у 2006 році, запис про відновлення з 9 липня 1990 року безперервного стажу її роботи; змінити дату звільнення з 1 червня 2009 року на день ухвалення судового рішення; змінити формулювання причини звільнення з п.1 ст. 40 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України; стягнути вихідну допомогу у розмірі 3-місячного заробітку; стягнути середній заробіток за затримку розрахунку; зобовязати надати невикористані дні відпустки за період з 9 липня 2008 року по 1 червня 2009 року 31 день, та 96 днів соціальної відпустки по догляду за дітьми за весь час роботи на підприємстві; зобовязати перерахувати і надати відпустку за час вимушеного прогулу; зобовязати доплатити 1001 гр. за 31 день невикористаної щорічної відпустки; зобовязати доплатити 4 197 гр. за 96 днів невикористаної соціальної відпустки по догляду за дітьми; зобовязати доплатити 69 гр. за травень 2009 року, стягнути моральну шкоду у сумі 4 000гр. та судові витрати.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 працювала у відповідача з 13 жовтня 1977 року учнем лаборанта, 16 квітня 1978 року присвоєно 4 розряд лаборанта, 11 лютого 1986 року призначена інженером-дослідником вуглекоксової групи, 28 квітня 1987 року звільнена з звязку із виїздом чоловіка у тривале закордонне відрядження. 9 липня 1990 року позивачка прийнята на роботу у центральну заводську лабораторію і призначена на посаду інженера, 2 жовтня 2006 року переведена інженером-дослідником центральної лабораторії (а.с.7). Наказом № 601-к від 1 червня 2009 року ОСОБА_2 звільнена за скороченням штату ст.. 40 п.1 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ст.. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із наказу № 228 від 26 березня 2009 року вбачається, що відповідач оголосив про скорочення чисельності працівників у звязку із реорганізацією центральної лабораторії, скороченню підлягають начальник дослідної лабораторії 1 особа, інженер 1 категорії 1 особа, інженер-дослідник 5 осіб, майстер контрольний 4 особи, лаборант хімічного аналізу 4р. 2 особи, контролер у виробництві чорних металів 4р. 2 особи, інженер-лаборант 1 особа. У штатний розклад вводяться контролер у виробництві чорних металів 5р. 1 особа, ведучий інженер-лаборант 1 особа, інженер-лаборант 1 категорії 2 особи, інженер-лаборант 2 категорії 1 особа, інженер-лаборант 1 особа, лаборант хімічного аналізу (газова група) 5р 1 особа. Про введення нового штатного розпису позивачка була повідомлена 1 квітня 2009 року, про що свідчить її власноручний підпис на наказі № 228 (а.с.11-12, 13). Факт проведення відповідачем реорганізації центральної лабораторії позивачкою не оспорювався, оскільки 1 квітня 2009 року вона написала заяву «У звязку із реорганізацією центральної лабораторії прошу перевести мене з посади інженера-дослідника на посаду інженера ЦЛ». Однак, у штатному розкладі була відсутня така вакансія, а проти працевлаштування на інших запропонованих посадах ОСОБА_2 заперечувала. Профком дав згоду на звільнення позивачки за п.1 ст. 40 КЗпП України 1 червня 2009 року (а.с.51). Таким чином, суд правомірно відмовив їй у позові у частині визнання незаконним наказу № 601-к від 1 червня 2009 року, зобовязання відповідача змінити дату звільнення та формулювання причини звільнення та стягнення вихідної допомоги у розмірі 3-місячного заробітку. Крім вищевикладеного, суд вказав і на те, що заява про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку із невиконанням відповідачем законодавства про працю позивачкою у період роботи у відповідача не подавалась.

Відмова у задоволенні позовних вимог про внесення у трудову книжку записів: про зміну назви підрозділу, який перейменований у 2006 році, про відновлення з 9 липня 1990 року безперервного стажу роботи також є правильною з огляду на безпідставність та пропуск встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України 3-місячного строку звернення до суду.

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку, суд виходив із того, зо повний розрахунок проведений із позивачкою 3 червня 2009 року, що повязано із необхідністю перерахування коштів з банківського рахунку відповідача на розподільчий рахунок банківської установи, в якій обслуговується картковий рахунок позивачки, що потребує додаткового часу. Ці висновки суду постановлені без порушення норм матеріального та процесуального права і підтверджуються матеріалами справи.

Щодо позовних вимог про зобовязання надати невикористані дні відпустки за період з 9 липня 2008 року по 1 червня 2009 року 31 день, та 96 днів соціальної відпустки по догляду за дітьми за весь час роботи на підприємстві та про зобовязання перерахувати і надати відпустку за час вимушеного прогулу; зобовязати доплатити 1001 гр. за 31 день невикористаної щорічної відпустки; зобовязати доплатити 4 197 гр. за 96 днів невикористаної соціальної відпустки по догляду за дітьми, суд правомірно відмовив у їх задоволенні, оскільки із матеріалів справи вбачається, що соціальні відпустки використані ОСОБА_2 у повному обсязі, а за невикористані 17 днів щорічної відпустки вона при звільненні отримала компенсацію.

У стягненні моральної шкоди у сумі 4 000гр. суд відмовив правильно виходячи із того, що моральна шкода відповідачем позивачці не спричинена, і це підтверджується матеріалами справи.

Посилання позивачки на те, що реорганізація структури ЦЛ відбулась з порушенням «Правил технічної експлуатації коксохімічного виробництва» - не можуть бути взяті до уваги, оскільки не мають правового значення для вирішення спору.

Доводи апелянта про те, що відповідач надав перевагу при скорочення чисельності штату працівникам, які мають менший досвід праці на підприємстві спростовані матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів по справі та незгоди із оцінкою доказів, яка дана судом 1 інстанції, і не являються підставою для скасування рішення суду.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна правова оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення не встановлено, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді :