№2-6/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2010 року Шевченківський районний суд Харківської області в складі: судді Стеганцова С.М. при секретарі Реуцькій Н.В.-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Шевченкове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, співвідповідача - Статутного територіально-галузевого об'єднання «Південна залізниця» Куп'янськ-Вузлової дистанції колії про визнання частини свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності на 3А частин квартири,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить визнати % частини свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане групою з приватизації житлового фонду НГЧ-4 4-ї Куп'янської дистанції цивільних споруд Куп'янського відділку Південної залізниці на підставі розпорядження № 1440, недійним та визнати за нею право власності на % частини даної квартири.

В обґрунтування позову вказала, що з 1964 року по теперішній час проживає у вищевказаній квартирі, яка була надана їй, її чоловікові ОСОБА_5, що пізніше помер, та їх дітям. У 1998 році відповідачі: її дочка ОСОБА_3, чоловік останньої ОСОБА_2 та їх дочка ОСОБА_4 звільнили житлове приміщення у квартирі та переїхали на проживання у придбаний ними будинок. Квартира була приватизована згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.02.1999 року, і належить на праві спільної часткової власності їй та відповідачам за справою, по !4 частці кожному. Вказане проведення приватизації вважає незаконним, з тих підстав, що на момент приватизації відповідачі по справі не проживали в даній квартирі і приватизація здійснена під впливом помилки з боку органу приватизації, що неправильно сприйняв істотні умови правочину.

У судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні позовних вимог наполягали та вказали, що позивач також не давала своєї згоди на приватизацію квартири разом з відповідачами та не підписувала заяву в орган приватизації, що є підставою для задоволення позову.

Представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність, вказав, що свідоцтво про право власності на квартиру внаслідок приватизації було видано правомірно, оскільки відповідачі на момент його видачі були зареєстровані за адресою квартири, що була ними приватизована, розташованої у АДРЕСА_1. При цьому відповідач ОСОБА_3 була знята з реєстрації у вказаній квартирі лише 28.08.2001 року, відповідач ОСОБА_4 - 18.06.2007 року, а відповідач ОСОБА_2 і по теперішній час зареєстрований у вищевказаній квартирі. Пояснив, що однією з підстав для відмови у задоволенні позову є те, що відповідачі що протягом 2002-2003 років здійснювали оплату комунальних послуг, а у 2005 році відповідачеві ОСОБА_3 рішенням виконкому Шевченківської селищної ради Харківської області був наданий дозвіл на газифікацію квартири, тобто ними здійснювалися заходи по утриманню квартири. Крім того, позивач достеменно знала про отримане свідоцтво про право власності на житло на всіх мешканців квартири, однак звернулася до суду лише післяспливу 10 років з особистих неприязнених мотивів. На підставі вищевикладеного представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник Куп'янської дистанції цивільних споруд Куп'янського відділку Південної залізниці в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти позову не надав.

Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, оцінивши докази їх у сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд застосовує до даних правовідносин норми Цивільного Кодексу України 1963 року, оскільки приватизацію квартири було проведено і отримано відповідне свідоцтво до набрання чинності ЦК України 2004 року, тобто відносини виникли і припинилися до 01.01.2004 року.

З витребуваної справи щодо приватизації квартири, розташованої у АДРЕСА_1, встановлено наступне.

Згідно довідки (а.с. 67) виконкому Шевченківської селищної ради від 05.01.1999 року сторони за*правою станом на день видачі довідки були постійними мешканцями вищевказаної квартири, в тому числі ОСОБА_4, онука позивача, в теперішній час ОСОБА_4, яка змінила прізвище після укладення шлюбу (а.с.36).

Довідкою про склад сім'ї (а.с. 69), мешкаючої у квартирі та займане ними приміщення встановлено, що позивач була прописана у квартирі з 1979 року, відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4- з 1983 року, а відповідач ОСОБА_2 - з 1985 року.

18.01.1999 року ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулися з письмовою заявою до керівника органу приватизації НГЧ-4 з заявою про оформлення квартири, у якій мешкали, у приватну спільну часткову власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.68)..

01.02.1999 року групою по приватизації житлового фонду НГЧ-4 було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира, розташована у АДРЕСА_1, належить сторонам на праві спільної часткової власності по 1А частки кожному (а.с.70).

Твердження позивача, що приватизація_не відповідає вимогам закону, і здійснена під впливом помилки з боку органу приватизації, що неправильно сприйняв істотні умови правочину, так як відповідачі на момент приватизації квартири не проживали у ній, оскільки переїздили до придбаного ними будинку, спростовуються вищевказаними довідками, даними'про реєстрацію відповідачів, а також поясненнями самих відповідачів, що після приватизації вони значний час проживали з позивачкою до 2001 року, займалися покращенням житлових умов в квартирі (а.с.25-36).

Так, ОСОБА_3 дійсно згідно договору купівлі - продажу від 10.09.1998 року, на товарній біржі купила будинок площею 37,7 кв. м. в АДРЕСА_5., але до 2001 року проживала в спірній квартирі і після 2001 року займалася газифікацією квартири, що підтверджується наданими документами, копії яких долучено до матеріалів справи (45-49). Сам факт купівлі продажу будинку одним з відповідачів по справі не може бути підставою у відмові в приватизації, так як згідно закону, право на приватизацію будинків, квартир мають громадяни, які постійно в них мешкають.

Також було спростовано твердження позивача, що вона самостійно оплачує комунальні послуги,т.я. в судовому засіданні було надано квитанції, копії яких долучено до справи (а.с.71-97) про сплату ОСОБА_2 за користування водою, оскільки він і на теперішній час зареєстрований АДРЕСА_1.

В своїх поясненнях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказали, що разом з ОСОБА_1 їздили до селища Куп'янськ-Вузловий Куп'янського району, де подавали заяви про приватизацію квартири. ОСОБА_4 з ними не їздила, оскільки на час приватизації була неповнолітньою.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 була знята з реєстрації у квартирі 28.08.2001 року, відповідач ОСОБА_4 - 18.06.2007 року, а відповідач ОСОБА_2 і по теперішній час зареєстрований у вищевказаній квартирі.

Позивач в суді стверджує, що не зверталася з заявою в орган приватизації і відповідачі, маючи власний будинок, без її згоди, самовільно взявши документи на квартиру, провели приватизацію квартири. Згодом після допиту свідка ОСОБА_7, яка була допитана на вимогу позивача, позивач ОСОБА_1 змінила свої свідчення щодо своїх відвідин установи з приватизації житла і пояснила, що відвідувала установу з приватизації житла, але ніяких заяв не писала.

Пояснення ОСОБА_1 суд оцінює критично, т.я. за час слухання цивільної справи позивач неодноразово змінювала свої свідчення. Окрім того через похилий вік - 79 років, ОСОБА_1 не може надати пояснення з деяких питань, оскільки плутається в подіях та датах.

При цьому Куп'янською дистанцією колії була надана до суду довідка від 27.07.2009 року (а.с.62), з якої вбачається, що позивач ОСОБА_1, як квартиронаймач відомчого житла зверталася до керівництва Куп'янськ-Вузлової дистанції колії з приводу приватизації надїного їй та членам її сім'ї житла - квартири АДРЕСА_1. За результатами вказаного звернення органом приватизації ОСОБА_1 01.02.1992 року було видано свідоцтво про право власності на вказане житло за номером НОМЕР_1, надати копії відповідних документів не має можливості у зв'язку з їх знищенням по закінченню термінів зберігання.

Допитаний в суді в якості свідка ОСОБА_8, який в 1999 році працював керівником підприємства по обслуговуванню житла по приватизації житлового фонду НГЧ -4, в суді також підтвердив вищевикладене.

Шевченківським МЕТІ (а.с.122) була надана суду ксерокопія заяви самого позивача від 12.02.1999 року після проведення приватизації з клопотанням про реєстрацію свідоцтва про приватизацію.

В ході розгляду справи ні позивачем, ні його представником не було надано ніяких доказів того, що на час приватизації квартири відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 втратили право на житло за адресою: АДРЕСА_1 і в зв'язку з втратою права на користуванням житлом втратили право на участь у приватизації або порушили порядок та умови приватизації.

Висновком проведеної у справі судово-почеркознавчої експертизи від 16.02.2010 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в заяві виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХП, передача займаних квартир(будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку)".

З висновку експертизи вбачається, що позивач письмової згоди на приватизацію квартири не надавала, однак на протязі 10 років після отримання свідоцтва про право власності на квартиру не зверталася до суду з вимогами про визнання незаконними дій посадових осіб, які проводили приватизацію житла, в якому вона мешкала.

Видача свідоцтва про право власності на квартиру є наслідком проведених дій органу приватизації, який здійснював приватизацію державного житлового фонду, тоді як відповідачі в даний час є законними власниками часток квартири, оскільки проведена приватизація квартири недійсною не визнавалася.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Суд не може вийти за межі позовних вимог позивача про визнання 3/4 частин свідоцтва про право власності недійсним в частині належного відповідачам житла та

визнання за нею права власності на % частини квартири, так як Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не визначено умов, за яких один із членів сім'ї може отримати більшу або меншу частку в приватизованому житлі. Крім того, позивач і його представник не надали суду доказів втрати права відповідачів на приватизацію частини квартири згідно даного закону.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України,

ст. ст. 41, 48 ЦК України1963 року,

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХП

ВИРІШИВ

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження іподанням після цього протягом 20 днів апеляційнії скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: С.М.Стеганцов