Ізяславський районний суд Хмельницької області
Справа № 2-14/10 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2010 року Ізяславський райсуд Хмельницької області в складі головуючої судді Янішевської О. С., при секретарі Гук Ю. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяславі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу, визнання права спільної сумісної власності на майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним та переведення прав і обовязків покупця, визнання права власності на ? частину квартири та розподіл спільно нажитого майна. В ході розгляду справи позивачка позовні вимоги декілька разів змінювала. Після останньої зміни позовних вимог позивачка просить суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 27 вересня 2004 року, який укладено між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 удаваним, визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 вересня 2004 року, який укладено між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_1, визнати право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, та визнати її право на ? цієї квартири, мотивуючи це тим, що з ОСОБА_2 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 1990 року по 29 грудня 1997 року, після розірвання шлюбу продовжувала проживати з ним однією сімєю, вести спільне господарство, разом виховувати спільну дитину. Під час спільного проживання нею спільно з ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1. Позивачка посилається, що при укладанні даної угоди між нею і ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з другої сторони були узгодженні усі істотні умови угоди, зокрема вартість квартири, та ОСОБА_5 була виплачена обумовлена сума, про що ОСОБА_5 надав позивачці відповідну розписку. З 13 березня 2009 року позивачка, а також дочка ОСОБА_1 та ОСОБА_2, позбавлені можливості користуватись вищезазначеною квартирою, при цьому позивачка довідалась, що при оформленні договору в нотаріальній конторі ОСОБА_2 уклав не договір купівлі-продажу, який мав місце, а договір дарування, в якому виступив обдарованим. Позивачка просить суд відновити її порушені права та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Позивачка ОСОБА_1, представник позивачки ОСОБА_7 в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 за викликом до суду не зявився, за місцем проживання відсутній, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином: шляхом оголошення в газеті «Подільські вісті» № 128 від 27 серпня 2010 року.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в останнє судове засідання не зявились, в заяві просили справу розглядати у їх відсутність. На попередніх судових засіданнях відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 позовні вимоги визнали.

Третя сторона на боці відповідача без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_8 в останнє судове засідання не зявився, в заяві просив закінчувати розгляд справи у його відсутність, проти позовних вимог заперечує.

Допитавши сторони, свідків, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 235 Цивільного Кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 626 Цивільного Кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного Кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 Цивільного Кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 Цивільного Кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ст. 717 Цивільного Кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового

характеру, не є договором дарування.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 10 листопада 1990 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.

Від вказаного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають одну дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний 29 грудня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжили проживати однією сімєю, вести спільне господарство, виховувати дитину. Відповідач ОСОБА_2 заперечував даний факт на попередніх засіданнях, однак факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу підтвердили допитані в ході судового слідства свідки ОСОБА_9, яка являється дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_10, який являється батьком позивачки, ОСОБА_5 Зазначений факт також підтверджується тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом у ІНФОРМАЦІЯ_1 до 13 березня 2009 року.

Згідно ст. 60 ч. 1 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно вимог ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно вимог ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

27 вересня 2004 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11 та ОСОБА_2 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору. На підставі зазначеного договору було зареєстроване право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру, що підтверджується документом КП «Ізяславське РБТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 підтвердив, що квартира АДРЕСА_2 була продана ним, та членами його сімї, від імені яких за довіреністю він діяв, подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_5 наполягає, що за передану квартиру він отримав обумовлену суму, частину якої давала йому особисто ОСОБА_1 Свідок підтвердив, що на прохання позивачки надав їй розписку про отриману суму, що підтверджується копією розписки. ОСОБА_5 зазначив, що при нотаріальному посвідченні договору ОСОБА_2 запропонував йому оформити договір дарування, пояснивши, що таким чином оплата послуг нотаріуса та державне мито будуть значно нижчими. Підстав не довіряти допитаному в якості свідка ОСОБА_5 у суду немає.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 є удаваним, фактично мав місце договір купівлі-продажу.

В ході судового розгляду ОСОБА_2 не спростував факт проживання однією сімєю з ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, факт передачі ОСОБА_1 грошей ОСОБА_5 в рахунок оплати вартості придбаної квартири.

За таких обставин суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 являється обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Виходячи з принципу рівності часток подружжя, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про визнання за нею права на ? частину квартири АДРЕСА_1 є правомірними.

Суд знаходить, що згідно вимог ст. 88 Цивільного процесуального Кодексу України і ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» та ст. 81 Цивільного Процесуального Кодексу України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки слід стягнути сплачені судові витрати: державне мито та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ, витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Керуючись ст. ст. 41, 51 Конституції України, ст.ст. 235, 355, 356, 626, 629, 655, 657, 717, ЦК України, Постановою № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

ст.ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 62, 63, 64, 79, 81, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 291, 292, 294, 296 ЦПК України,

Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 27 вересня 2004 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 27 вересня 2004 року, удаваним, вчиненим для приховання договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1.

Визнати, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності.

Визнати право ОСОБА_1 на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 694 грн. 18 коп. сплачених судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Хмельницької області через Ізяславський райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя