Справа №22ц-8072/10 Головуючий у 1-й інстанції: Невойт П.С.
Категорія: 20 Доповідач в апел. інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Петричка П.Ф.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Стасів М.І.

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 жовтня 2010 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 жовтня 2010 року відмовлено за безпідставністю у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третіх осіб: приватних нотаріусів Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ВАТ КБ „Надра, Львівського обласного комунального підприємства „БТІ та ЕО, органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставини, що мають значення для справи. Вказує, що судом не враховано того, що відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх чи непрацездатних дітей, однак в рішенні Шевченківської районної адміністрації „ Про дозвіл на продаж квартири від імені неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_10В. не поставлена вимога щодо зобовязання матері забезпечити житлом неповнолітніх дітей після відчуження квартири. Крім того, зазначає, що судом порушено вимоги ст.ст.203 ч.2, 215 ЦК України. Вважає, що суд відступив від принципів повноти та обєктивності судового розгляду, оскільки не врахував того, що ОСОБА_11 помер 5.04.1998 року, а тому не міг бути присутнім при укладенні договору купівлі продажу 6.10.2007 року та того, що на спірну квартиру 7.02.2008 року було накладено арешт, однак незважаючи на це 27.02.2008 року було укладено спірний договір купівлі продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Місцевим судом встановлено, що 25.12.1997 року між ОСОБА_6, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 і ОСОБА_10, та ОСОБА_11 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, 6.10.2007 року договір купівлі продажу цієї ж квартири між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, 27.02.2008 року договір купівлі продажу цієї ж квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Згідно зі ст.214 ЦПК України суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2, уточнивши свої позовні вимоги (т.1 а.с.1-3, 36-37, 90), просив визнати недійсними зазначені договори купівлі продажу: від 25.12.1997 року на підставі ст.ст.203 п.5, 215, 234 ЦК України, від 6.10.2007 року на підставі ст.230 ЦК України, від 27.02.2008 року на підставі ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25.12.1997 року між ОСОБА_6, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 і ОСОБА_10, та ОСОБА_11, відповідає вимогам закону, а тому не може бути визнаний недійсним з підстав, зазначених позивачем.

Крім того, згідно із п.4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, що виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Так як перший спірний договір був укладений 25.12. 1997 року, а ЦК України 2003 року набрав чинності з 1.01.2004 року, то на спірні правовідносини в цій частині поширюються норми ЦК 1963 року.

Твердження апелянта про те, що в рішенні Шевченківської районної адміністрації «Про дозвіл на продаж квартири від імені неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_10В.« не поставлена вимога щодо зобовязання його матері забезпечити житлом неповнолітніх дітей після відчуження квартири не може бути підставою для визнання недійсним договору купівлі продажу від 25.12.1997 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Вірним є і висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання недійсними і наступних двох договорів купівлі продажу спірної квартири саме з підстав, визначених позивачем.

ОСОБА_2В, не будучи учасником подальших договорів купівлі - продажу, укладених щодо спірної квартири: 6.10.2007 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, 27.02.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, не перебуває з ними в зобовязальних відносинах і обраний ним зобовязальний спосіб захисту визнання договорів недійсними - спірних правовідносин не регулює. Оскільки між позивачем та нинішнім володільцем квартири існують речово правові відносини щодо права на спірну квартиру, то і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово правовий витребування майна (ст.ст.387, 388 ЦК України).

Саме до цього зводяться розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п.10 постанови « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» від 6.11.2009 року №9.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 жовтня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: