Справа №22-ц-958/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі :

головуючого Маслова В.О.,

суддів - Лузан Л.В., Сибільової Л.О.,

з участю секретаря судового засідання Федини Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся в квітні 2006 року до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги, які уточнив в послідуючому, тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою до 29 вересня 2003 року, під час перебування у шлюбі ними за спільні кошти були придбані приміщення магазину «Людмила», розташоване в м. Шостка по вул. К.Маркса, 49, автомобіль ГАЗ-2752 «Соболь» та набір посуду фірми «Цептер». Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, на утримання яких він сплачує на користь відповідачки аліменти. Спочатку просив розділити між ними придбане майно у рівних частинах. Потім уточнив позовні вимоги, просив зобовязати відповідачку продати вказане майно та виплатити йому половину його вартості. В судовому засіданні в день винесення рішення суду 23 грудня 2009 року звернувся до суду з письмовою заявою про зміну позовних вимог просив визнати за ним право власності на спірне приміщення магазину і стягнути з нього на користь відповідачки компенсацію половини його вартості, а за відповідачкою визнати право власності на набір посуду «Цептер» та стягнути з неї на його користь половину його вартості. Зазначав, що спір щодо автомобіля вони вирішили в добровільному порядку (т.1, а.с. 4-5, 9-10, 258-259).

Оскаржуваним рішенням суду позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення площею 63,0 кв.м, що становить 1/50 частину житлового будинку по вул. К.Маркса, 49 в м. Шостка Сумської області, та визнано право власності на вказане приміщення за ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 вартість ? частки спірного майна на користь ОСОБА_2 у розмірі 178415 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_3 в іншій частині відмовлено.

Ухвалою суду від 12 березня 2010 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення (т.2, а.с. 8).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 71 СК України, ст. 11 ЦПК України, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вказує, що при ухваленні рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 не звертався з позовом про визнання за ним права власності на все спірне приміщення магазину та припинення її частки у спільному майні і стягнення на її користь з нього компенсації вартості ? частки, копію такої позовної заяви вона не отримувала. Вартість компенсації, визначена станом на вересень 2009 року, не відповідає реальній вартості спірного приміщення, і вона давала згоду на її отримання за умови, що ця компенсація буде достатньою для купівлі нею іншого приміщення, необхідного їй для підприємницької діяльності. Позивач не вносив відповідну грошову суму на депозит суду, що є умовою для присудження грошової компенсації. Суд не врахував те, що вона з 1996 року зареєстрована як приватний підприємець, спірне приміщення, яке необхідне їй для роботи, яка є єдиним джерелом існування її сімї, є її робочим місцем, вона придбала його для своєї діяльності в 2001 році і зробила там ремонт після розлучення, а також те, що позивач має заборгованість по сплаті їй на утримання дітей аліментів.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки, яка підтримала скаргу з мотивів, в ній викладених, позивача, який заперечує проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Вирішуючи спір та припиняючи право власності відповідачки на спірне приміщення магазину і стягуючи на її користь вартість його половини з позивача, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 60, 70 СК України щодо рівності часток подружжя у їх спільній сумісній власності та положень ст. 365 ЦК України, якою передбачені підстави та умови для припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, і послався на те, що сторони при вирішенні питання про призначення експертизи домовились, що після проведення будівельно-технічної експертизи позивач сплачує відповідачці вартість її частки майна, а за ним визнається право власності на спірне приміщення.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на час придбання спірного приміщення, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Ст. 24 вказаного Кодексу визначала, яке майно є роздільним майном подружжя.

Відповідно, ст. ст. 57, 61 СК України також визначають, яке майно є особистою власністю кожного з подружжя, а яке обєктом права їх спільної сумісної власності.

Згідно змісту вказаних норм закону та положень ст. 52 ЦК України, розяснень, які містяться в п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», майно приватного підприємства чи фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що з серпня 1996 року по вересень 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей, які перебувають на утриманні матері (т.1, а.с 6, 185, т.2, а.с.18).

27 березня 1996 року відповідачка зареєстрована як фізична особа підприємець (т.1, а.с. 186).

26 грудня 2001 року ОСОБА_2 придбала у власність спірне не житлове приміщення площею 63,0 кв.м., що становить 1/50 частину житлового будинку по вул. К.Маркса, 49 в м. Шостка Сумської області. З договору купівлі-продажу будівлі, яка підлягає продажу на аукціоні, укладеного між відповідачкою і відділом комунального майна Шосткинської міської ради, та довідки КП «Шосткинське МБТІ» вбачається, що це приміщення як обєкт приватизації придбане нею як приватним підприємцем, який діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності фізичної особи, і за нею зареєстроване (а.с.11, 12 ).

З фототаблиць до висновків проведених в справі судових будівельних-технічних експертиз та висновків відповідних органів щодо можливості поділу спірного приміщення вбачається, що це приміщення є приміщенням магазину з розміщенням в ньому, крім всього, продукції фірми «Оріфлейм», дійсна ринкова вартість цього приміщення станом на вересень 2009 року складає 367 460 грн., а вартість ? частини цього приміщення складає 183 730 грн. (т.1, а.с.36-49, 73-88, 111-123, 125-127,137, 140-148, 202, 211-213, 221-242).

Позивач не спростував доводи відповідачки про те, що спірне нежитлове приміщення використовується нею в її підприємницькій діяльності, зокрема, як магазин, є її робочим місцем і як працівника фірми «Оріфлейм». Сам позивач підприємцем не являється.

Виходячи з обставин справи та вказаних положень закону, розяснень, які містяться у вищезазначеній постанові Пленуму Верховного Суду України, враховуючи, що спірне приміщення було придбане ОСОБА_2 не як фізичною особою, а як приватним підприємцем для здійснення підприємницької діяльності відповідно до ст. ст. 42-44 ГК України, зареєстроване за нею як приватним підприємцем, вказане приміщення не може вважатись спільною сумісною власністю сторін як подружжя.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини та безпідставно виходив з того, що спірне приміщення є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, ні позивач в своїй заяві про зміну позовних вимог та стягнення з нього на користь відповідачки вартості ? частини спірного приміщення, яке він вважає спільним, ні суд в рішенні, припиняючи право власності відповідачки на частку у вказаному майні, не зазначили, з якої з умов, передбачених ст. 365 ЦК України, слід було б виходити, припиняючи право власності відповідачки на це майно.

Безпідставно застосував суд вказану норму закону і без внесення позивачем на депозитний рахунок суду вартості частки спірного майна, хоча ця вимога закону є безумовною для вирішення спору таким чином.

Таким чином, спірне приміщення не стало спільною сумісною власністю подружжя відповідно до норм КПШС України, які діяли на момент його придбання відповідачкою як приватним підприємцем, а та обставина, що на його придбання були витрачені і спільні на той час кошти сторін, що відповідачка не спростувала, не є підставою визнавати спірне приміщення їх спільною сумісною власністю. З огляду на зазначену обставину у суду першої інстанції не було підстав припиняти право власності відповідачки на вказане нежитлове приміщення та стягувати на її користь компенсацію з позивача половини вартості вказаного приміщення, яке є її власністю як приватного підприємця.

З огляду на зазначене відповідачка, не маючи коштів для компенсації вартості частини спільних коштів позивачеві не заперечує проти визнання за ним права власності на ? частину належного їй приміщення, таким чином компенсувавши йому частину спільних коштів, витрачених на придбання нею приміщення як приватним підприємцем. Відповідач не заперечив проти визнання за ним права власності на частину вказаного приміщення.

Щодо спору про набір посуду «Цептер» суд послався на те, що позивач не довів свої вимоги в цій частині. Вимагаючи скасування рішення в повному обсязі, відповідачка не навела в скарзі доводів щодо незаконності рішення в цій частині.

Оскільки висновки суду в частині спору щодо нежитлового приміщення не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права, колегія суддів на підставі п.п.3.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України вважає необхідним рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити вимоги позивача, визнавши за ним право власності на ? частину спірного приміщення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2009 року в даній справі в частині спору за нежитлове приміщення площею 63 кв. м, що становить 1/50 частину житлового будинку по вул. К.Маркса, 49 в м. Шостка Сумської області скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за кожним право власності на ? частину нежитлового приміщення площею 63 кв. м, що становить 1/50 частину житлового будинку по вул. К.Маркса, 49 в м. Шостка Сумської області.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді