Апеляційний суд Дніпропетровської області ( м. Кривий Ріг)
Категорія 5 ( І ) ОСОБА_1
Доповідач Зубакова В.П.
УХ В А Л А

Іменем України

14 квітня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Неклеси В.І.

суддів - Зубакової В.П., Братіщевої Л.А.

при секретарі - Іванюк О.В.

за участю: відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 29 жовтня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним, визнання права власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2009 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила визнати дійсним правочин купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 10.01.2002 року між нею та ОСОБА_9. Визнати за нею право власності на вказану квартиру та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 430 дол.США, що по курсу станом на 01.03.2009 року становить 3311,00 грн.

Відповідачі звернулись до суду із зустрічною позовною заявою, яку в подальшому уточнили, та просили виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_8 зі спірної квартири.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 29 жовтня 2009 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву задоволено та виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 08,50 грн. сплаченого державного мита та 37,50 грн. сплачених в рахунок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення про задоволення її позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову, оскільки рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 15.09.2004 року не виконано належним чином; ОСОБА_3, звертаючись із позовом про визнання заповіту недійсним не повідомила про це заінтересованих осіб; судом не надано оцінки показанням свідків, не враховано факт проживання її сім`ї у спірній квартирі впродовж семи років.

Представник відповідачів ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що 10.01.2002 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 укладено договір завдатку до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ( а.с. 8), яка на праві приватної власності належала ОСОБА_10 (а.с. 23), та на виконання даного договору ОСОБА_5 передала ОСОБА_9 завдаток у розмірі 880 долларів США, що підтверджується розписками (а.с. 13 - 21).

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 18.12.2003 року (а.с.55-56) право власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_9 по ? частині кожному.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15.09.2004 року, яке набрало законної сили 15.10.2004 року (а.с. 26), було задоволено позов ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_9 подвійну суму завдатку у розмірі 9328 грн. та 1000 грн. моральної шкоди у звязку з не укладенням договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4.

На виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист (а.с. 24) та сплачено відповідачкою ОСОБА_2, як спадкоємицею, відповідно до заповіту від 13.07.2003 року (а.с. 50), та правонаступницею ОСОБА_9, який помер 07.05.2008 року (а.с. 51), на користь позивачки ОСОБА_5 стягнуту суму з урахуванням виконавчого збору, що загалом склало 11475,00 грн., шляхом внесення вказаної суми на рахунок Жовтневого ВДВС Криворізького МУЮ, що підтверджується відповідною квитанцією.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задовленні позовних вимог про визнання правочину дійсним, визнання права власності та задовлення зустрічної позовної заяви.

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 р., ст. 658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) прийнята спадщина визнається такою, що належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 не був одноосібним власником спірної квартири, оскільки рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 18.12.2003 р. визнано недійсним заповіт ОСОБА_10 та визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_9 право власності на спадщину по ? частині спірної квартири за кожним після смерті матері ОСОБА_10, і половина спірної квартири належала ОСОБА_3 з дня відкриття спадщини, тобто з 08.03.2001 року.

Таким чином, висновок суду про те, що ОСОБА_9 не мав права на укладення договору завдатку та купівлі-продажу квартири відповідає закону і дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння , користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує це право.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2002 року (а.с. 28), але в зазначеній квартирі не зареєстровані та комунальні послуги не сплачують ( а.с. 159, 160).

Оскільки проживання ОСОБА_5 та членів її родини у спірній квартирі чинить перешкоди ОСОБА_2, яка успадкувала ? частину зазначеної квартири після смерті брата - ОСОБА_9, та ОСОБА_3, яка успадкувала ? частину квартири після смерті матері - ОСОБА_10, у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою, суд, керуючись ст. 391 ЦК України, вірно прийшовши до висновку про виселення відповідачів за зустрічним позовом, помилково застосував до спірних правовідносин ч.3 ст. 116 ЖК України.

Виходячи з цього колегія суддів вважає, що висновок суду в цій частині необхідно змінити і вважати правильним виселення відповідачів за зустрічним позовом на підставі ст. 391 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на неналежне виконання державним виконавцем рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15.09.2004 року, який прийняв виконаня рішення суду від ОСОБА_2, тоді як повинен був передати арештоване майно померлого божника ОСОБА_9 позивачці ОСОБА_5 спростовуються наступним.

Статтею 608 ЦК України перебачено, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Частиною 3 ст. 1236 ЦК України передбачено, що якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав.

Як встановлено судом, правонаступником померлого ОСОБА_9 є ОСОБА_2, якій він заповідав все своє майно, що підтверджується заповітом від 13.07.2003 року (а.с. 50), та до якої на підставі ч. 3 ст. 1236 ЦК України перейшов обов`язок по виконанню судового рішення, а тому державний виконавець правомірно прийняв від неї виконання зобов`язань за виконавчим листом.

Посилання позивачки на той факт, що вона не знала про звернення ОСОБА_3 з позовом про визнання заповіту недійсним та постановлення рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 18.12.2003 року, як на підставу для задоволення її позовних вимог та скасування оскаржуваного рішення не тільки суперечить вимогам закону, але і виходить за межі позовних вимог.

Хибним є посилання в скарзі на те, що суд не надав належної оцінки показанням свідків, зазначивши в рішенні, що кожен з них підтвердив той факт, що угода відбулась, і договір купівлі-продажу мав місце.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому відповідно до положень ст. 46 ЦК УРСР 1963 р., чинного на момент укладання спірного правочину, абз. 2 ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання простої письмової (а тим більше нотаріальної) форми, що вимагається законом, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Отже, суд правомірно не взяв до уваги показання свідків на підтвердження факту укладення правочину як недопустимий засіб доказування.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та суперечать нормам діючого законодавства, а тому апеляційна скарга позивачки підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 29 жовтня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: