справа 2-195/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2010 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в особі судді Бобер К.Ф.

при секретарі Тендюк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №4 цивільну справу за позовом

ГНЛ ОСОБА_1

до

ОСОБА_2, Стовпецької сільської ради, Дубенського району

про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на житловий будинок

встановив:

В обгрунтування своїх вимог позивачка ОСОБА_3 покликається на наступні обставини.

03.04.2009 року померла її рідна сестра ОСОБА_4, яка на день смерті була

постійною жителькою с.Стовпець Дубенського району Рівненської області та проживала в

батьківському будинку №8 по вул..Набережній. Позивачка здійснювала постійний догляд за своєю

сестрою, яка мала психічний розлад здоров»я. За день до своєї смерті ОСОБА_4 зізналася

позивачці, що нею було складено заповіт та надала його позивачці. Цим заповітом, посвідченим

секретарем Стовпецької сільської ради 20.06.2006 р. №49, покійна ОСОБА_4 заповідала

належний їй житловий будинок відповідачці ОСОБА_2 Позивачка відноситься до другої черги

спадкоємців за законом, проте звернувшися до нотаріальної контори з заявою про прийняття

спадщини, їй було відмовлено в зв»язку з наявністю вищевказаного заповіту. При житті сестра до

останнього дня не говорила їй, що має намір скласти заповіт на відповідачку. Крім того, позивачка

вважає складений заповіт недійсним, оскільки її сестра мала психічний розлад здоров»я і з цього

приводу перебувала на обліку у лікаря психіатра Дубенського диспансеру психосоціальної

реабілітації. А тому, на момент складання заповіту вона не МОТІїа В ЩЛ УШДОШЇЮШИ

значення своїх дій та керуватися ними. В зв»язку з цим позивачка ОСОБА_3 просить визнати

недійсним заповіт ОСОБА_4, посвідчений секретарем Стовпецької сільської

ради 20.06.2006 р. за №49 на користь ОСОБА_2, а також визнати за нею право власності на

житловий будинок №8 по вул..Набережній в с.Стовпець.

В суді позивачка ОСОБА_3 та її представник позовні вимоги підтримали в повному

обсязі, просять їх задоволити. Пояснили, що ОСОБА_4 страждала психічним розладом,

оскільки проходила лікування в Дубенському диспансері психосоціальної реабілітації, а також в

інших медичних закладах, була нервовою та надмірно агресивною, проявляла неадекватну

поведінку. При постійному спілкуванні ОСОБА_4 жодного разу не повідомляла свою сестру

про те, що має намір заповісти будь кому будинок. Про те, що нею складено заповіт вона сказала

позивачці перед поїздкою в лікарню, напередодні своєї смерті. Того ж дня вона дала свій

примірник заповіту сестрі, пообіцявши після повернення з лікарні анулювати його, проте не

встигла цього зробити. Позивачка стверджує, що ОСОБА_4 склала заповіт не усвідомлюючи

значення своїх дій в зв»язку з психічним розладом здоров»я. Ймовірно, на думку позивачки,

відповідачка, скориставшись таким станом ОСОБА_4 схилила її до укладення заповіту на її

користь. Відповідачка за життя ОСОБА_4 не надавала їй жодної допомоги та коштів, а після її

смерті навіть не поховала її - це зробила позивачка за свої кошти. Таким чином, позивачка

просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, посвідчений секретарем

Стовпецької сільської ради 20.06.2006 р. за №49 на користь ОСОБА_2, а також визнати за нею

право власності на житловий будинок №8 по вул..Набережній в с.Стовпець, як за спадкоємцем по

закону після смерті її сестри ОСОБА_4

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги не визнали, покликаючись на

те, що на момент написання заповіту ОСОБА_4 була психічно здорова, а тому заповіт є

дійсним. Вимоги позивачки вважають необгрунтованими, оскільки немає жодних підстав

стверджувати, що при складанні заповіту ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх

дій та (або) керувати ними. ОСОБА_4 сама запропонувала відповідачці скласти на неї заповіт,

оскільки остання доглядала за нею, надавала допомогу по господарству та деяку медичну

допомогу. Заповіт було складено та посвідчено Стовпецькою сільською радою, куди ОСОБА_4

ходила самостійно, по своїй волі. В той же день вона повідомила відповідачку про те, що склала

на неї заповіт, крім того, позивачка також знала про цей заповіт, хоч стверджує протилежне.

Примірник заповіту з моменту його складання постійно знаходився у ОСОБА_4 і вона могла в

будь-який момент його змінити чи скасувати, проте не зробила цього. В зв»язку з цим просить

відмовити в позові ОСОБА_3 як безпідставному.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи та

висновки експертизи, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають до

задоволення. Своє рішення суд обґрунтовує наступним.

Згідно статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною

дієздатністю. У відповідності до ст.. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на

це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є

нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений

20 червня 2006 р. за реєстраційним номером № 49 секретарем Стовпецької сільської ради на

користь ОСОБА_2 (а.с.13). 03 квітня 2009 року ОСОБА_4 померла

(а.с.15). Після її смерті позивачка, вважаючи себе єдиним спадкоємцем по закону після смерті

сестри, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте їй в цьому

відмовлено в зв»язку з наявністю складеного заповіту. Відповідачка ОСОБА_2 також

звернулася з заявою про прийняття спадщини на підставі складеного на її ім.»я заповіту.

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання даного заповіту

недійсним, оскільки вважає, що на момент його складання ОСОБА_4 через стійкий розлад

здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які

вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими

особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для

ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає

спір. Покликання позивачки ОСОБА_3 на ту обставину, що на момент складання заповіту

ОСОБА_4 страждала на психічні розлади, в зв»язку з чим не мала права на заповіт, не

знаходять свого підтвердження доказами.

Допитана в судовому засіданні представник третьої особи - секретар Стовпецької сільської

ради ОСОБА_5 показала, що ОСОБА_4 20.06.2006 р. приходила до неї щоб скласти

заповіт на ім»я своєї сусідки ОСОБА_2, так як остання доглядала за нею, надавала їй

допомогу. ОСОБА_4 приходила в сільську раду сама, без жодного примусу та супроводу,

складений заповіт відповідав її дійсному волевиявленню. При складанні заповіту вела себе

адекватно, свідомо, сумнівів щодо її нормального психічного стану не виникало, тому підстав для

відмови в посвідченні заповіту не вбачалося.

Згідно п.18. Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року N 7 «Про

судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт

недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або

особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла

керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який

давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати

ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу

(стаття 145 ЦПК). На виконання вищевказаної норми ухвалою суду від 24.11.2009 р. було

призначено посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_4 на вирішення якої було

поставлено питання чи могла остання на момент складання заповіту від 20.06.2006 р.

усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Як вбачається з акту посмертної судово-

психіатричної експертизи № 253/10 від 1-7 червня 2010 р. Рівненського обласного центру

психічного здоров»я населення, даних про наявність у ОСОБА_4 психічних порушень, які б

позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними на момент

складання заповіту 20.06.2006 р. немає.

Згідно ст. 147 ч.б ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється

судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. А саме, суд оцінює докази за

своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та

безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінює належність, допустимість,

достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх

сукупності. Так, крім висновків судово-психіатричної експертизи, дійсність складеного ОСОБА_4

К.П. заповіту об»єктивно підтверджується іншими доказами по справі, поясненнями сторін та

показами свідків. Допитаний в суді свідок ОСОБА_6 показав, що покійна ОСОБА_4

була його двоюрідною сестрою, постійно хворіла, часто скаржилася на головні болі, була нервова.

Свідок ОСОБА_7 показала, що вона як соціальний працівник доглядала ОСОБА_4 з

1.03.2008 р. до дня її смерті. В останньої був дуже важкий характер, вона була нервовою,

збудженою, але психічно хворою вона не була. Жалілася на різні притаманні її віку болі : рук, ніг,

голови, лікувалася у Вербській лікарні. Про те чи лікувалася вона в психіатра свідку не було

відомо. Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 також показали, що покійна ОСОБА_4 мала

важкий характер, була часто знервована, могла проявити агресивність, іноді вигонила людей з

дому. Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 показали, що

ОСОБА_4 була адекватною, жодних підозр щодо наявності у неї психічних розладів у них не

виникало. З показів свідків про те, що покійна ОСОБА_4 мала важкий характер, була

нервовою, не можна зробити однозначний висновок про те, що на момент складання заповіту вона

страждала на психічні вади, які заважали б їй усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати

ними. Натомість, як вбачається з пояснень сторін та показів свідків, покійна ОСОБА_4 після

переїзду в с.Стовпець оселилася в будинку своїх батьків, зробила там поточний ремонт, здійснила

газифікацію, доглядала господарство, тобто здійснювала дії властиві для психічно здорової особи.

Суд також враховує той факт, що з моменту реєстрації заповіту 20.06.2006 р. до дня смерті

ОСОБА_4 пройшов значний проміжок часу, протягом якого остання мала необмежену

можливість щодо його зміни чи скасування, проте не скористалася цим. Дослідивши та оцінивши

в сукупності всі докази по справі суд не знаходить підстав для визнання недійсним оскаржуваного

заповіту, в зв»язку з чим відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись: ст. ст. 62,213,214, 215 ЦПК України ,

Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,

Стовпецької сільської ради, Дубенського району про визнання заповіту складеного ОСОБА_4

ОСОБА_14, посвідченого 20 червня 2006 року, реєстраційний номер 49 секретарем

Стовпецької сільської ради, Дубенського району, Рівненської області на користь ОСОБА_2

Віталіївни недійсним та визнання за нею права власності на житловий будинок №8 по

вул..Набережна в с.Стовпець, Дубенського району відмовити.

Арешт, накладений ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 20.10.2009 року на

житловий будинок №8 по вул..Набережна в с.Стовпець, Дубенського району, зареєстрований на

ОСОБА_4 скасувати.

На рішення може бути подано апеляцію до апеляційного суду Рівненської області протягом

10 днів з дня його проголошення через Дубенський міськрайонний суд.

Суддя: