Справа № 2-511/2010 року.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2010 року

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді: Криницького JI.B.

при секретарі: Свиридок A.B.

за участю:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Володарсько-Волинського районного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2 до

ОСОБА_3 про

відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із даною позовною заявою в обґрунтування якої зазначають, що з 1997 року вони мають в користуванні земельну ділянку площею 0,17 га. Дана земельна ділянка засіяна травою для отримання сіна. 14 червня 2009 року ними трава була скошена на сіно, але 17 червня 2009 року відповідачка згребла сіно на даній земельній ділянці в кількості 1 тонни та завезла до себе додому. Відповідачка пояснила свої дії тим, що земельна ділянка належить їй.

Вони зверталися із заявою до Володарсько-Волинського РВ УМВС, але в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3 було відмовлено.

На посів, вирощування трави, косіння трави вони понесли затрати, а саме: удобрення гноєм - 150 грн., оранка земельної ділянки - 200 грн., удобрення міндобривами - 150 грн., придбання трави - 70 грн., косіння сіна - 200 грн., а всього 850 грн. Вартість однієї тонни сіна становить 600 грн., а тому їм заподіяна матеріальна шкода на 1470 грн.

Крім матеріальних збитків їм заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що був порушений їх психічний стан, вони важко переживають, що сталося, втратили внутрішній спокій, їздили неодноразово в міліцію з скаргами та до прокурора, що не дає їм спокійно жити, моральні страждання тривають, які продовжуються на протязі одного року, значно погіршився їх стан здоровя.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали і дали пояснення по суті заявленого позову. Позивачі пояснили, що у нині покійної ОСОБА_4, в полі, біля «дубинки» була земельна ділянка. ОСОБА_4 не могла всю її обробити, а тому запропонувала половину тієї земельної ділянки переписати на них, щоб вони нею користувалися. З 1997 року вони стали користуватися половиною грядки належної ОСОБА_4. Вказану земельну ділянку вони обробляли, удобрювали. В 2008 році ОСОБА_3, яка придбала хату, належну ОСОБА_4, стала претендувати на вказану земельну ділянку, а тому ОСОБА_2 викликали по вказаній земельній ділянці на виконком сільської ради.

В 2008 році вони виорали спірну земельну ділянку на якій посіяли овес, траву. Навесні 2009 року удобрили земельну ділянку гноєм та добривами. Влітку вони найняли людей, які скосили траву, але ОСОБА_3 без їх відома згребла сіно та забрала додому.

Документів на підтвердження того, що земля виділялась їм в користування, що вони понесли витрати на оранку, внесення добрив, косіння трави у них не має. Вони наймали людей, які працювали, а вони відповідно оплачували їм працю.

Відповідачка позов не визнала і пояснила, що у 2000 році вона придбала будинок належний ОСОБА_4, яка користувалася спірною земельною ділянкою, яка розташована за-

межами населеного пункту, в полі. Вона написала заяву на виконком сільської ради, щоб їй виділили земельну ділянку, якою раніше користувалася ОСОБА_4. При вирішенні цього питання були присутні голова сільської ради, землевпорядник, вона та ОСОБА_2. Було вирішено, що восени 2008 року ОСОБА_2 збирають врожай, а то було сіно, так як земельна ділянка з 2000 року не оралась, а уже в 2009 році користуватися земельною ділянкою буде вона. Офіційно їй будь-яких документів на право користування земельною ділянкою не V, видавали. Вона вважає, що раз вона придбала у ОСОБА_4 будинок то і земельні ділянки, якими користувалася ОСОБА_4 повинні перейти в користування до неї.

В 2009 році ОСОБА_2, незважаючи на те, що було вирішено головою сільської ради та землевпорядником, всерівно скосили траву на спірній земельній ділянці. Вона побачивши це і вважаючи, що вона має право на вказану земельну ділянку, сгребла сіно та перевезла його додому. Сіна було мало, вони погрузили його на підводу запряжену одним конем.

Заслухавши сторін, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 для користування були виділені земельні ділянки в різних місцях Зубринської сільської ради в загальній кількості 1,40 га. Коло «дубинки» була виділена земельна ділянка площею 0,29 га. Факт виділення земельних ділянок підтверджується лише обліковою книгою землевпорядника сільської ради. Будь-які рішення виконкому чи сесії Зубринської сільської ради з цього приводу суду не були надані. В 1997 році ОСОБА_4, маючи похилий вік і будучи неспроможною обробляти всі земельні ділянки, які за нею рахувалися, запропонувала ОСОБА_6 обробляти частину земельної ділянки, яка рахується по обліку землевпорядника, як земельна ділянка площею 0,29 га, яка розташована коло «дубинки». З г"' того часу позивачі стали обробляти частину вказаної земельної ділянки, а саме 0,17 га. Будь- які рішення Зубринської сільської ради про передачу ОСОБА_6 в користування вказаної земельної ділянки не приймалися. В судовому засіданні ні позивачі, ні сільська рада документів про надання позивачам права користування земельною ділянкою площею 0,17 га. суду не надали.

В 2000 році ОСОБА_3 придбала будинок, який належав ОСОБА_4, а тому по обліку землевпорядника земельні ділянки, якими користувалася ОСОБА_4 перейшли до ОСОБА_3, хоча будь-яких рішень з цього приводу сільська рада не приймала, а землевпорядник лише зробила виправлення в своїх облікових книгах. ( а.с. 45). Згідно вказаних записів за ОСОБА_3 , в користуванні, перебуває і земельна ділянка площею 0,29 га., яка розташована коло «дубинки», частиною якої з 1997 року користується сім'я ОСОБА_6.

Після того як ОСОБА_3 стала предявляти свої права на земельну ділянку площею 0,17 га., якою без будь-яких підстав користувалися ОСОБА_6, їх викликали в приміщення сільської ради. В присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, землевпорядник ОСОБА_7 в усній формі, без прийняття будь-яких письмових рішень, розяснила сторонам, що з 2009 року користуватися даною земельною ділянкою буде ОСОБА_3. Незважаючи на це позивачі скосили на вищевказаній земельній ділянці сіно. ОСОБА_3 побачивши це, згребла сіно та завезла додому.

Вказані обставини стверджуються показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7 ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11., ОСОБА_12.

Так, свідок ОСОБА_7, яка до 2009 року працювала землевпорядником, суду пояснила, що рішенням Зубринської сільської ради будь-кому із сторін земельна ділянка площею 0,17 га. в користування не виділялася. Спірна земельна ділянка виділялась колгоспом сімї ОСОБА_4. ОСОБА_3 придбала будинок ОСОБА_4 і звернулась до сільської ради про виділення їй земельних ділянок, якими користувалась ОСОБА_4. Рішення з цього приводу не виносились, а в журналі обліку земельних ділянок, який веде землевпорядник було зроблено виправлення прізвища користувача земельними ділянками з ОСОБА_5 на ОСОБА_3. Згідно записів, які робили попередні землевпорядники, спірна земельна ділянка була одним куском, ОСОБА_2 ж зробили межу.

Коли між сторонами розпочався спір щодо земельної ділянки то вона, зібравши

ОСОБА_2 та ОСОБА_13, в приміщенні сільської ради, розяснила їм, що в 2008 році

ОСОБА_2 збере сіно з вказаної ділянки, а з 2009 року користуватися нею буде ОСОБА_3, яка

придбала будинок ОСОБА_13. Незважаючи на це позивачі скосили траву на спірній ділянці.

Позивачі звернувшись до суду в позовній заяві вказують, що відповідачка таким

чином заволоділа 1 тонною сіна, вартість якого складає 600 гривень, що для вирощення

. грави вони понесли витрати на придбання гною, добрив, насіння трави, витратились на

оранку землі, косіння сіна. Будь-яких документальних доказів на підтвердження вказаних

витрат позивачі не надали та просили допитати свідків, які б підтвердили їхні витрати.

Свідки ОСОБА_14В, ОСОБА_15 в судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_3

С.Я. в 2009 році забрала сіно яке скосили позивачі.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що він допомагав ОСОБА_2 обробляти

земельну спірну земельну ділянку. Останні 3-4 роки земля не обробляється, а

використовується як сінокіс. Років два тому він продав ОСОБА_2 гній, який вони

розтрусили по траві. За яку суму продав гній він не памятає. В 2008 році разом купували

добрива, куди ж витратили ОСОБА_2 добрива він не бачив.

Свідок ОСОБА_17, який є зятем позивачів суду пояснив, що за життя ОСОБА_13,

передала частину своєї земельної ділянки ОСОБА_2, які користувалися нею до 2009 року.

Останній раз вказана земельна ділянка оралася років два тому. Тоді сіяли пшеницю з

конюшиною та травою. Скільки було використано насіння і по яких цінах вона купувалось

йому не відомо.

Відповідачка та свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_16

стверджують, що вказана земельна ділянка не оралась на протязі тривалого часу.

Так, свідок ОСОБА_18 пояснила, що її чоловік помер 8 років тому, а тому вона

привязуючись до даної дати стверджує, що стільки років ОСОБА_2 не обробляли спірну

земельну ділянку, а використовували її як сінокіс.

Таким чином показаннями свідків, які надали суду позивачі, достовірно не

встановлено витрати позивачів на вирощення трави.

Твердження позивачів про кількість вирощеної трави та її вартість спростовується

довідкою управління агропромислового розвитку Володарсько-Волинської районної

державної адміністрації із якої слідує, що середня врожайність сіна, сіяних сінокосів в районі

становить 20 цнт/га і середня ціна 1 центнера становить 35 гривень. Із чого слідкує, що з 0,17

га. можливо зібрати врожай сіна вагою 340 кг., а не одну тонну, як стверджують позивачі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить із вимог ст. 1166 ЦК України із якої

слідує, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному

обсязі особою, яка її завдала. В судовому ж засіданні встановлено, що земельна ділянка

площею 0,17 га. з якої відповідачка забрала сіно позивачам не належить і вони не є її

користувачами на законних підставах, а тому скошена ними трава їм також не може

належати.

Позивачі не надали суду доказів на підтвердження того, що їм заподіяна майнова

шкода, а із цього слідую, що на їх користь не може бути стягнута і моральна шкода, яка є

похідною від матеріальної шкоди.

На підставі викладеного, суд вважає, що шкода майну позивачам, діями відповідачки

не заподіяна.

Керуючись ст. 10,11, 57, 60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, 23, 177, 316-319, 328, 333, 1166, 1167 ЦК України , суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2

до ОСОБА_3 про відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після

проголошення до апеляційного суду Житомирської області через Володарсько-Волинський

районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні

під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти

днів з дня отримання копі)' цього рішення.

Головуючий: