ЛАДИЖИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-10/2010 рік
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2010 р. Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,
представника позивачаОСОБА_4,
представників відповідачаОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення та стягнення відшкодування моральної шкоди
Позивач звернулася до суду з цим позовом, і просила виселити відповідача із житлового будинку № 7/1 по вул. Тихій у м. Ладижин Вінницької області без надання іншого житлового приміщення.
На обґрунтування своїх вимог позивач та її представник зазначили, що відповідно до договору дарування від 11.08.2004 року вона є власником названого будинку, але фактично не може ним користуватися через те, що у ньому мешкає відповідачка. На даний час відповідачка заволоділа будинком, і нікого до нього не допускає, веде себе агресивно по відношенню до позивача, провокує на конфлікти.
В судовому засіданні позивачка підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.
Відповідачка в судовому засіданні позивні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні.
На обґрунтування своїх заперечень відповідачка та її представники повідомили, що спірний будинок вважає спільною власністю її подружжя, а саме з сином позивачки з яким вона була одружена у період з 1995 року по 2006 рік. Він був побудований під час перебування її у шлюбі з сином позивачки, тому вважає, що їй належить ? його частини.
В останнє судове засідання відповідачка повторно не зявилася, надіславши засобами факсимільного звязку заяву про перенесення розгляду справи, мотивуючи це перебуванням одного з двох її представників у відпустці.
Суд вважає, що зава відповідачки про перенесення розгляду справи не може бути задоволена, так як згідно з ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд. Але у даному випадку сама позивач ОСОБА_5 повторно не зявилася у судове засідання, а клопотання про перенесення розгляду справи надійшло від неї, а не від її представника.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивачки не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши докази, заслухавши пояснення сторін суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2004 року, Житлового кодексу УРСР та Закону України "Про власність" (останній утратив чинність з 20.06.2007 на підставі Закону України N 997-V від 27.04.2007 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України").
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК, ст. 48 Закону "Про власність").
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку,квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
В судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником житлового будинку № 7/1 по вул. Тиха у м. Ладижин Вінницької області, що підтверджується договором дарування серії ВВК № 779119 від 11.08.2004 року, укладеним між нею та її сином ОСОБА_9.
Право користування житлом відповідачки було повязано з перебуванням її у шлюбі із сином позивачки ОСОБА_9 у період з 18.02.1995 року по 15.11.2006 рік, і який до 11.08.2004 року був власником згаданого будинку, що підтверджується договором довічного утримання серії ВВА № 931015 від 29.12.2003 року.
На даний час у будинку проживає відповідачка, і добровільно не бажає звільнити його на вимогу позивача як нового власника, чим створює перешкоди останній у його користуванні.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Аналіз викладеного вище свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.
Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.
Частина ж 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.
Враховуючи, що відповідачка не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК УРСР, ст. ст. 61, 64 ЖК УРСР), то право користування спірним будинком у позивачки фактично припинилося із переходом права власності на нього до позивачки та його втратою у попереднього власника, яким був її чоловік.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Це означає, що власник майна може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Дана норма передбачає усунення будь-яких перешкод у здійсненні права власності, у тому числі й шляхом виселення із житлового будинку.
Позивач є власником будинку № 7/1 по вул. Тиха у м. Ладижин Вінницької області. Відповідачка, продовжуючи користуватися житлом, чинить перешкоди позивачу у здійсненні її права власності.
Щодо вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди, то її настання позивачем не доведено у судовому засіданні, як того вимагає ст. 10 ЦПК України. Крім цього, відмова відповідачки від добровільного залишення спірного будинку була повязана із її спором щодо його належності позивачці.
Суд не приймає до уваги заперечення відповідачки щодо належності ? частини спірного будинку їй особисто як обєкту спільного майна подружжя, так як ця обставина нею не була доведена у судовому засіданні.
Так, згідно дослідженої судом інвентаризаційної справи на будинок № 7/1 по вул. Тиха у м. Ладижин Вінницької області його власником у період з 05.10.1995 року по 11.08.2004 року був ОСОБА_9, який перебував на той час у шлюбі з відповідачкою. Право власності на цей будинок ОСОБА_9 набув на підставі договорів дарування від 05.10.1995 року та довічного утримання серії ВВА № 931015 від 29.12.2003 року.
Таким чином, ОСОБА_9 будучи у шлюбі з відповідачкою, набув права власності на спірний будинок, але не за кошти чи інше майно подружжя, і тому він не може бути обєктом права спільної власності.
Відповідачка двічі зверталася до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частину спірного будинку. Але кожного разу через її неявку у судове засідання позовні заяви залишалися судом без розгляду.
На підставі ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року, ст. ст. 16, 23, 316 - 319, 321, 325, 379 - 391, 1166 ЦК України, ст. ст. 9, 61, 64, 156 ЖК УРСР, керуючись ст. ст. 10, 60, 207, 212, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позов задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Тихій, 7/1, м. Ладижин Вінницької області, без надання іншого житлового приміщення.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 37 грн. сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, на користь держави 8,50 грн. судового збору.
Рішення може бути переглянуте Ладижинським міським судом Вінницької області за заявою відповідача, яка подається ним до суду на протязі 10-ти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд.

Суддя