АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія - щодо договорів
Головуючий 1 інстанції - Бессонова Т.Д.
Доповідач - Яцина В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2010 року

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного судуХарківської області в

складі:

Головуючого Карімової Л.В.,

суддів Зазулинської Т.П., Яцини В.Б.,

при секретарі Коршун І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 травня 2010 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5, Універсальна автомобільна товарна біржа «Харків» про визнаннядоговору недійсним та визнання права власності, -

В СТАНОВИЛА:

У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Фольксваген Т4, державний номер НОМЕР_1, укладений у 2006 році на біржі «Харків» між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_6, та з підстав, передбачених ст. 74 СК України, визнання за позивачкою права власності на автомобіль, як майно, набуте під час спільного проживання. Посилалася на те, що зміст цього договору не відповідав дійсній волі сторін. Насправді покупцем автомобіля була не відповідачка ОСОБА_3, а син останньої - ОСОБА_7, з яким позивачка на той час знаходилася у фактичних шлюбних відносинах, автомобіль був придбаний на їх з ОСОБА_7 спільні кошти для здійснення підприємницької діяльності, керував цим автомобілем син позивачки ОСОБА_8, який разом з ОСОБА_7 займалися спільним бізнесом. Оскільки після смерті ОСОБА_7 10 серпня 2007 року відповідачка ОСОБА_3 не визнає права власності позивачки на автомобіль, просила задовольнити її вимоги.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та пояснили, що факт знаходження позивачки у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7 підтверджується відповідним рішенням суду першої інстанції від 20 вересня 2007 року, спірний автомобіль за домовленістю був оформлений на відповідачку ОСОБА_3,

з

оскільки вона мала пільги при оформлені угоди, гроші за автомобіль передав ОСОБА_7, а не покупець за спірним договором ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з тих підстав, що спірний договір відповідав дійсній волі сторін, автомобіль за цим договором вона придбала за свої власні заощадження. Після продажу свого автомобіля ВАЗ 21099 вона попросила свого сина ОСОБА_7 допомогти у придбанні іншого авто, йому вона й передала гроші в сумі 51 000 грн., які той у її присутності передав ОСОБА_5 Ніякими пільг вона при укладенні спірного договору не мала, її син ОСОБА_7 приймав участь у купівлі спірного автомобілю за її проханням.

Представник товарної біржі у судовому засіданні пояснив, що договір купівлі- продажу № 10-585 від 11 серпня 2006 року укладено та зареєстровано відповідно до чинного законодавства. Договір було укладено її членами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на підставі їх заяв про вступ до членів біржі та одноразового замовлення на укладення договору. За довіреністю спірний автомобіль продав ОСОБА_5, купила ОСОБА_3, розраховувалися вони самі, біржову винагороду сплатив продавець, ніяких пільг при оформленні угоди на біржі ніякі особи не мають.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 пояснили суду, що ОСОБА_5 при укладенні спірного договору діяв за довіреністю від імені ОСОБА_4 При цьому ОСОБА_5 вказав, що з приводу укладення цієї угоди він спілкувався лише з ОСОБА_7, який й передав йому гроші за продане авто у сумі 51 000 грн. Відповідачку ОСОБА_3 він вперше побачив при оформленні спірного договору, з якою й була оформлена угода, хоча офіційним покупцем був ОСОБА_7 Автомобіль було оформлений на неї, оскільки вона мала пільги при оплаті необхідних платежів при оформленні купівлі-продажу автомобіля.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 травня 2010 року у задоволенні позову було відмовлено, за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просять вказане рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення по суті справи, посилаючись на те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не доведені обставини справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, суд порушив норма матеріально і процесуального права. Вказали, що судом невірно виявлено коло часників угоди спірного договору купі влі-продажу, яким згідно наявних у справі доказів були син відповідачки - ОСОБА_7 та ОСОБА_5, судом на порушення ст 203 ЦК України не вірно встановлено волевиявлення сторін, яке згідно наявних у справі доказів було спрямовано на придбання спірного авто сином відповідачки - ОСОБА_7, у якого згідно наявних у матеріалах справи доказів, на відміну від неї були необхідні для цього кошти.

У своїх запереченнях проти скарги ОСОБА_3 просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що волевиявлення сторін спірного договору було не вільним та не відповідало їх дійсним намірам. її син, який помер через рік після укладення цього договору, при житті його не оспорював, форма та зміст цього договору відповідає закону.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла до наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, якщо суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом невірно встановлено, хто за спірним договором був дійсним покупцем автомобіля грунтується на поясненнях позивачки, відповідачки ОСОБА_4 та третьої особи по справі ОСОБА_9, згідно яким з приводу укладення цієї угоди ОСОБА_9 спілкувався лише з ОСОБА_7, який й передав йому гроші за продане авто у сумі 51 000 грн. Відповідачку ОСОБА_3 він вперше побачив при оформленні спірного договору, з якою й була оформлена угода, хоча офіційним покупцем був ОСОБА_7 Автомобіль було оформлений на неї, оскільки вона мала пільга при оплаті необхідних платежів при оформленні купівлі-продажу автомобіля.

Однак, відповідно до положень ст.ст. 57, 59 ЦК України такі обставини у випадку вчинення спірного правочину у письмовій формі не можуть встановлюватися на підставі пояснень сторін чи третіх осіб, або показань свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, судом відповідно до наявних у справі належних та допустимих доказів правильно встановлено, що спірний договір з огляду на те, що предмет договору, автомобіль Фольксваген Т4, підлягав державній реєстрації, згідно з вимогами ч. 1 ст. 206 ЦК України було вчинено на біржі у письмовій формі. При цьому згідно тексту спірного договору купівлі-продажу № 10-585 від 11 серпня 2006 року ОСОБА_4 за довіреністю через ОСОБА_5 продала ОСОБА_3 автомобіль Фольксваген Т4 СПС 8. Після цього вказаний автомобіль з наданням державного номерного знаку АХ 7667 АМ був зареєстрований за покупцем, ОСОБА_3.

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним.

Згідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу покупець передає або зобовязується передати майно (товар) у власність покупцеві, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Заперечення відповідача ОСОБА_3 про те, що спірний договір було вчинено його сторонами добровільно, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та було вчинено за її рахунок, а її син ОСОБА_7 лише сприяв його укладенню, обєктивно нічим не спростовані та підтверджується дослідженими судом першої інстанції належними та допустимими доказами, яким надана відповідна оцінка, та узгоджується з тим фактом, що сам ОСОБА_7 право власності матері на цей автомобіль за своє життя ніколи не оспорював, а його експлуатація відбувалася за виданою ОСОБА_3 довіреністю, тобто спірний правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При таких обставинах посилання на відсутність у ОСОБА_3 підтверджених доходів сплатити за спірним договором за автомобіль 51 000 грн. та на наявність у її сина необхідних для цього коштів такого висновку не спростовує і не має значення для загальних вимог, викладених у ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

/

Оскільки всупереч вимог ст. 60 ЦПК України позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав своїх позовних вимог, і не довела передбачені ст. 215 ЦК України підстави недійсності спірного правочину, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції з цього приводу, які відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості - не спростовують, апеляційна скарга підлягає відхиленню, із залишенням рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 317, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 травня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена протяг ом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді