АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Петренко І.О.

суддів Козлова С.П., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 серпня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного вищого навчального закладу «Дніпропетровський транспортно-економічний технікум про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог, посилалася на те, що 15 листопада 2002 р. вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду викладача юридичних дисциплін на контрактних засадах. Наказам №61-к від 27.03.2006 р. була переведена на посаду завідуючої відділенням «Правознавство», а наказом №276 від 12.12.2006 р. призначена на посаду викладача спецдисциплін в межах 240 годин за сумісництвом. Наказом №115-к від 02 липня 2007 р. вона була звільнена з посади викладача сумісника за власним бажанням. Наказом №133-к від 04 липня 2007 р. позивачка була звільнена з посади завідуючої відділенням за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки її звільнили за згодою сторін, але своєї згоди на звільнення вона не давала. Крім того, звільнення відбулося під час її знаходження у відпустці. Просила поновити її на посаді завідуючої відділенням «Правознавство», стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 63 397 грн. 18 коп. та моральну шкоду за час вимушеного прогулу у розмірі 11 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 серпня 2010 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Позивачка, не погодившись з рішенням суду, подала апеляційну скаргу та посилаючись на те, що при вирішенні справи судом першої інстанції були порушені вимоги норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивачки з боку відповідача не було порушень трудового законодавства.

Даний висновок є законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що позивачка працювала у відповідача з 15 листопада 2002 р. на посаді викладача юридичних дисциплін на контрактних засадах. Наказом №61-к від 27 березня 2006 р. позивачка була переведена на посаду завідуючої відділенням «Правознавство» на умовах контракту на 2 роки. Наказом №276 від 12 грудня 2006 р. ОСОБА_2 було дозволено роботу за сумісництвом в якості викладача спецдисциплін в межах 240 год.

На підставі заяви позивачки від 18 червня 2007 р. наказом №115-к від 02 липня 2007 р. вона була звільнена з посади викладача сумісника за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Наказом №133-к від 04 липня 2007 р. позивачка була звільнена з посади завідуючої відділенням за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що будь якої домовленості щодо її звільнення з посади завідуючої відділенням між нею по відповідачем не було, не може бути прийнято до уваги, оскільки суперечить матеріалам справи та встановленому в судовому засіданні.

Та обставина, що між сторонами була домовленість про звільнення позивачки, за згодою сторін, з посади завідуючої відділенням підтверджується заявою позивачки про звільнення з посади викладача сумісника за власним бажанням, що свідчить про її намір припинити трудові відносини з відповідачем.

Крім того, усі подальші дії позивачки також свідчать про існуючу домовленість про звільнення за згодою сторін, оскільки після домовленості та видання наказу про звільнення за згодою сторін позивачка на роботу не виходила, в протоколах допиту під час розслідування кримінальної справи зазначала, що ніде не працює. В матеріалах кримінальної справи, з якою позивачка була ознайомлена 10 лютого 2008 р. є копія наказу №133-к від 04 липня 2007 р. про звільнення за згодою сторін, однак з позовом до суду про визнання даного наказу незаконним та поновлення на роботі позивачка не зверталася аж до вересня 2009 р., що також свідчить про те, що позивачка догодила з відповідачем своє звільнення, знала про існування наказу та погоджувалася з ним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що її звільнення є незаконним ще й тому, що наказ про звільнення був виданий під час її перебування у відпустці не може бути прийнято до уваги, оскільки суперечить закону.

Заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці зазначена у ст.40 КЗпП України, яка передбачає підстави звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Будь яких заборон щодо звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці ст.36 КЗпП України на має.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 серпня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів.

Судді: