АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22ц-6256,2010р. Головуючий в 1-й інстанції
Категорія: Доповідач Вербицька Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року жовтня місяця «11» дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Вербицької Л.І.

Суддів: Капітан І.А.,

ОСОБА_2

при секретарі Перевознік В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Гілея-Інвест» на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 09 серпня 2010 року за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Гілея-Інвест» про стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Гілея-Інвест», посилаючись на те, що у січні 2003 року вона була прийнята на роботу на приватне підприємство «Гілея-Інвест» на посаду комерційного директора. За домовленістю з власником підприємства ОСОБА_4 заробітна плата мала складати 45000 грн. У звязку з тим, що з грудня 2002 року вона проживала з ОСОБА_4 однією сімєю заробітну плату їй було обіцяно сплатити пізніше. В жовтні 2009 року ОСОБА_4 повідомив, що він не бажає жити з нею разом, а також з особистих мотивів не потребує її послуг як комерційного директора.

Оскільки в день звільнення їй не виплачена заробітна плата позивачка просила стягнути на її користь суму заборгованості в розмірі 2989900 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 09.08.2010 року зазначені позовні вимоги задоволено.

В апеляційній скарзі приватне підприємство «Гілея-Інвест» рішення суду просить скасувати, постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального закону.

Заперечень на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу №2 від 21.01.2003 року позивачка була призначена на посаду комерційного директора приватного підприємства «Гілея-Інвест» (а.с.12).

Відповідно до трудового договору між ПП «Гілея-Інвест» та ОСОБА_3, укладеного 15.01.2003 року у письмовій формі, відповідачка приймається на роботу на посаду комерційного директора з заробітною платою в розмірі 245 грн. щомісячно (ст.ст.2, 5 трудового договору а.с.41) з випробувальним терміном три місяці (ст.3 договору).

Рішенням засновника і власника підприємства від 21.04.2003 року в звязку з проходженням трьохмісячного випробувального терміну ОСОБА_3 призначена на посаду комерційного директора на постійній основі з 21.04.2003 року відповідно до трудового договору від 21.01.2003 року (а.с.59).

Відповідно до штатних розкладів підприємства оклад комерційного директора ОСОБА_3 до 01.01.2005 року складав 245 грн.. З 01.01.2005 року згідно затверджених нових штатних розкладів оклад за цією посадою постійно збільшувався і за штатним розкладом на 01.11.2009 року оклад ОСОБА_3 складав 2525 грн. (а.с.82).

Наказом від 06.01.2010 року ОСОБА_3 припинено нарахування заробітної плати з 01.01.2010 року за систематичне порушення трудової дисципліни, неявку на робоче місце (а.с.133).

В матеріалах справи є відомості виплати заробітної плати працівникам підприємства, а також податкові розрахунки сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку.

Задовольняючи позовні вимоги і стягуючи на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у сумі 2988900 грн. суд послався на те, що зазначена сума заборгованості підтверджується наданою позивачкою довідкою скріпленою мокрою печаткою підприємства. При цьому зазначив у рішенні, що сума остаточної заборгованості за період з 21.01.2003 року по 21.04.2009 рік складає 2767500 грн.

Однак, таке рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим, як це вимагає норма ст.213 ЦПК України.

Вищезазначені обставини, які підтверджуються матеріалами справи і не спростовані позивачкою, свідчать про те, що з січня 2003 року позивачка займала посаду комерційного директора приватного підприємства «Гілея-Інвест» засновником і власником, а в подальшому і директором якого, був ОСОБА_4. При прийнятті на роботу з ОСОБА_3 був укладений трудовий договір у письмовій формі відповідно до вимог трудового законодавства ст.24 КЗпП України.

Ст.21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Таким чином, у відповідності до зазначених вимог закону між сторонами була укладена трудова угода відповідно до якої встановлені обовязки роботодавця і працівника, в тому числі, обовязок роботодавця по виплаті працівнику заробітної плати в розмірі 245 грн. щомісячно.

Відомостями по виплаті заробітної плати підтверджується та обставина, що заробітна плата позивачці виплачувалася і збільшувалася відповідно до затверджених штатних розкладів.

Враховуючи вищезазначені матеріали справи та встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність стягнення на користь позивачки 2988900 грн., як заборгованість по заробітній платі.

Критичне відношення суду до штатного розкладу та відомостей по виплаті заробітної плати обґрунтоване такими обставинами, що не оспорюються сторонами та не підтверджується встановленими судом апеляційної інстанції обставинами.

Слід визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставне неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що позивачка не оскаржувала умови укладеного при прийнятті на роботу трудового договору, в тому числі і щодо умов оплати праці. Так, до часу звільнення позивачка претензій щодо розмірів та строків виплати заробітної плати до відповідача не заявляла.

Обґрунтованим є і довод апеляційної скарги в тій частині, що суд в основу рішення поклав докази, належність яких не обґрунтована згідно ч.2 ст.58 ЦПК України.

Так, відповідно до вимог, передбачених ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а за ч.4 цієї норми процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поклавши в основу задоволення позовних вимог надану позивачкою довідку, суд безпідставно не прийняв до уваги заперечення відповідача, який посилався на відсутність у довідці підпису будь-якої належної особи засновника, власника, директора, або іншої посадової особи підприємства, а також відсутність у зазначеній довідці інших необхідних реквізитів. З матеріалів справи вбачається, що позивачці неодноразово надавалося можливість виконувати обовязки директора підприємства, що сторонами не оспорюється. Ця обставина свідчить про те, що позивачка мала можливість використовувати штамп та печатки підприємства.

За таких обставин, посилання суду на наявність у довідці мокрої печатки, а тому визнання її належним і єдиним доказом на підтвердження позовних вимог, не можна визнати законним і обґрунтованим.

Крім того, зазначені позивачкою обставини щодо особистих стосунків з власником підприємства, як підставу погодження заборгованість по заробітній платі отримати пізніше, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки будь-яка інша домовленість при прийнятті на роботу ніж встановлена вищезазначеними обставинами справи, позивачкою відповідно до вимог закону не доведена.

Оскільки, судом допущені вищезазначені порушення процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а крім того, допущені порушення і матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, рішення суду згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.303, 307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, ст.ст.21, 24, 94, 115, 116 КЗпП України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Гілея-Інвест» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 09 серпня 2010 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до приватного підприємства «Гілея-Інвест» про стягнення заробітної плати відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом 20 днів до Верховного Суду України у касаційному порядку.

Головуючий: Л.І.Вербицька

Судді: І.А.Капітан, П.О.Вадзінський

Копія вірна: ОСОБА_5