У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Качмар М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 29 липня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Другої Львівської державної нотаріальної контри, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права на спадкове майно, визнання недійсними договорів, ухвали та Державного акту на право власності на земельну ділянку -,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 29 липня 2010 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Другої Львівської державної нотаріальної контри, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права на спадкове майно, визнання частково недійсним договору дарування будинку, визнання недійсними договору купівлі - продажу будинку з приватизованою прибудинковою земельною ділянкою, ухвали Львівської міської ради № 391 від 17 квітня 2003 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки, та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 2034169 від 13 жовтня 2004 року, виданого ОСОБА_4

Рішення оскаржила ОСОБА_1

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що на день смерті ОСОБА_7 31 травня 2005 року її діти проживали у спірному будинку, вона в цьому будинку проживає з 1967 року. Вони за законом стали спадкоємцями майна ОСОБА_7 Вказує, що їй було відомо, що ОСОБА_7 не оформив права власності в порядку спадкування після смерті його матері. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що ОСОБА_4 з 21 грудня 1990 року є власником житлового будинку № 2 на вулиці Сполучній у місті Львові з відповідними господарськими будівлями і спорудами відповідно до договору дарування, посвідченого Другою Львівської державно нотаріальної конторою, та земельної ділянки, площею 0,0977 га, що розташована за вказаною адресою, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 054169 від 13 жовтня 2004 року. Ці обставини встановлені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яке набрало законної сили.

ОСОБА_8, який помер 10 квітня 2000 року, подарував відповідно до договору дарування від 21 грудня 1990 року ОСОБА_4 спірний будинок, будучи єдиним його власником згідно зі свідоцтвом на право власності на будівлю від 22 жовтня 1976 року. Доказів про те, що ОСОБА_9, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 20 жовтня 1955 року, та померла 6 жовтня 1990 року, оскаржувала вищевказане свідоцтво на право особистої власності на будівлю або факт того, що її чоловік був єдиним власником спірного будинку, не надано. Також не надано доказів того, що ОСОБА_7 звертався з дня смерті його матері ОСОБА_9 по день його смерті до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 243 ЦК України в редакції 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_7 який помер 31 травня 2005 року, та був сином ОСОБА_8 і ОСОБА_9, не набув права на спадщину за законом на 1/6 частки спірного будинку після смерті його матері ОСОБА_9, оскільки на день смерті останньої спірний будинок на праві власності належав ОСОБА_8 З цих підстав суд вважає необгрунтованими твердження позивачів про те, що вони мають право на отримання спадщини за законом по 1/18 частки спірного будинку кожен після смерті ОСОБА_8

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, за іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

г) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Земельна ділянка площею 977 кв.м біля спірного будинку передана ОСОБА_4 у приватну власність в порядку приватизації ухвалою Львівської міської ради № 391 від 17 квітня 2003 року «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та продажу земельних ділянок у м. Львові» для обслуговування цього будинку.

Суд прийшов до висновку, що Львівська міська влада, приймаючи ухвалу № 391 від 17 квітня 2003 року «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та продажу земельних ділянок у м. Львові» в частині передачі ОСОБА_4 у власність спірної земельної ділянки діяла відповідно до положень ст. 12 ЗК України та п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вона цими своїми діями не порушила прав позивачів, які не є власниками спірного будинку.

Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 054169 від 13 жовтня 2004 року, виданого Львівським міським управлінням земельних ресурсів, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0977 га по вул. Сполучній, 2 у м. Львові Зазначений державний акт був виданий ОСОБА_4 Львівським міським управлінням земельних ресурсів відповідно до п. 11 ч. 4 Типового Положення про міське (міст обласного та районного підпорядкування) управління (відділ) земельних ресурсів.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

ОСОБА_4 як власник будинку та земельної ділянки, 7 лютого 2007 року уклала з ОСОБА_5 договір купівлі - продажу земельної ділянки та житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі № 630. Згідно з п. 1 зазначеного договору ОСОБА_4 зобовязалася передати у власність ОСОБА_5, а остання зобовязалася прийняти майно, яке є предметом вказаного правочину, та сплатити за нього обумовлену сторонами грошову суму. Згідно п.п. 2.1, 2.2 договору продаж спірних земельної ділянки вчинявся з 118 444,97 грн., житлового будинку - за 45 899 грн.

Суд зробив висновок, що приватний нотаріус Львівського міського округу ОСОБА_6, посвідчуючи договір купівлі - продажу земельної ділянки та житлового будинку від 7 лютого 2007 року, діяла відповідно до п.п. 61-73 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Позивачі не є співвласниками спірного будинку. У звязку з цим на них не поширюються правила ст. 362 ЦК України щодо переважного права купівлі спірного майна. Підстави для переведення на них прав та обовязків покупця 5/6 частки спірного будинку відсутні. Відповідно до оспорюваного договору купівлі - продажу земельної ділянки та житлового будинку, покупець ОСОБА_5 купила будинок в цілому. Окрім того, позивачі не внесли до закінчення розгляду справи на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі 38320,80 грн., яка становить вартість 5/6 частки від суми у розмірі 45985 грн., за яку ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 спірний будинок.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулися позивачі, суд прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що їх цивільне право порушене.

З висновками суду першої інстанції слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків.

Колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення Залізничного районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 29 липня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: