Справа №22-ц-602/10 Суддя-доповідач - Сибільова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі :

головуючої Сибільової Л.О.,

суддів - Дубровної В.В., Лузан Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 лютого 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Сумихімпром» про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та визнання частково недійсним колективного трудового договору,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 лютого 2010 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав скаргу з мотивів, в ній викладених, представника відповідача, який заперечує проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає заступних підстав.

27 березня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що він з 22 квітня 1996 року по 23 березня 2006 року працював у ВАТ «Сумихімпром», перед звільненням працював начальником команди воєнізованої охорони. З 8 січня 2006 року по 4 лютого 2006 року він перебував у відпустці за період роботи з 22 квітня 2005 року по 23 березня 2006 року. При звільненні з підприємства за власним бажанням йому не було виплачено передбачену умовами колективних договорів на 2005 і 2006 роки матеріальну допомогу на оздоровлення, яку він повинен був отримати на підставі його заяви при виході у відпустку.

Уточнивши позовні вимоги в січні 2010 року, посилаючись на те, що матеріальна допомога є складовою частиною заробітної плати, просив стягнути невиплачену при виході у відпустку та при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 284,46 грн., на підставі ст. 117 КЗпП України - середній заробіток за затримку розрахунку в звязку з невиплатою матеріальної допомоги при звільненні в сумі 37 136,76 грн., 20 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також визнати відповідно до ст. 16 КЗпП України частково недійсним колективний договір на 2006 рік - п. 2.4 Положення про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, згідно якого матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується працівникам, які звільнились за власним бажанням, оскільки така умова погіршує становище звільнених працівників порівняно з чинним законодавством та угодами (т.1, а.с.2-7, 57-61, 174-176, т.2, а.с.53-56).

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не мав права при звільненні на отримання спірної матеріальної допомоги на оздоровлення, крім того, не надав переконливих доказів на підтвердження факту звернення з заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення і прийняття по такій заяві відповідного рішення посадовими особами відповідача у встановленому порядку.

Цей висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 22 квітня 1999 року по 23 березня 2006 року працював у ВАТ «Сумихімпром» (т.1, а.с.177, т.2, а.с.116-117).

23 березня 2006 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України в звязку з порушенням власником законодавства про працю (т.1, а.с.25, 177).

Перед звільненням позивач перебував у відпустках по 28 календарних днів з 9 грудня 2005 року по 6 січня 2006 року та з 8 січня 2006 року по 4 лютого 2006 року. Матеріальна допомога на оздоровлення за 2005 рік йому виплачена в грудні 2005 року. Матеріальна допомога на оздоровлення за 2006 рік йому не виплачувалась, згідно довідки бухгалтерії підприємства, така заява від ОСОБА_1 не надходила (т.1, а.с.37-39, 78, 127-128, 162).

14 березня 2006 року на конференції трудового колективу ВАТ «Сумихімпром» був прийнятий колективний договір, згідно п. 7.2.4 якого було передбачено надавати матеріальну допомогу на оздоровлення працівникам підприємства згідно Положення після закінчення відпустки у встановлений термін (за підсумками першого півріччя - виплати в липні, у другому півріччі - виплати щоквартально за підсумками третього і четвертого кварталу, у вересні і грудні відповідно).

Затверджене на конференції 14 березня 2006 року як додаток до колективного договору Положення про виділення матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ВАТ «Сумихімпром», яке вводилось в дію з 1 січня по 31 грудня 2006 року, передбачало:

1.3. Працівникам підприємства на протязі року виплачується одноразова матеріальна допомога на оздоровлення із прибутку підприємства згідно бюджету на пільги та соціальні гарантії.

2.2. Матеріальна допомога розраховується таким чином 0,25 тарифної ставки або посадового окладу плюс додаткова сума за кожний рік безперервної роботи на підприємстві (на 2006 рік ця сума складає 12 гр. за повний відпрацьований рік).

2.4. Матеріальна допомога на оздоровлення в 2006 році виплачується за такою схемою:

- працівникам, які використали чергову відпустку в першому півріччі 2006 року, допомога на оздоровлення буде надана в липні 2006 року;

- працівникам, які використали чергову відпустку у 3 кварталі 2006 року, допомога на оздоровлення буде надана в жовтні 2006 року;

- працівникам, які використали чергову відпустку в 4 кварталі 2006 року, допомога буде надана в грудні 2006 року.

2.4. В разі звільнення працівника з підприємства матеріальна допомога на оздоровлення виплачується йому у розмірі пропорційно відпрацьованого часу (місяців) разом з сумою повного розрахунку при звільненні, крім випадків звільнення працівника за власним бажанням та у звязку з порушенням трудової і виробничої дисципліни та Правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства.

2.6. Для надання матеріальної допомоги на оздоровлення працівник подає заяву на імя керівника структурного підрозділу.

2.7. Керівник структурного підрозділу і голова цехового комітету (профорганізатор) приймають рішення і візують заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення.

2.8. Заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення в обовязковому порядку візується у ВК та ПК підприємства (робиться запис про стаж роботи і відсутність порушень) і направляється в бухгалтерію підприємства для виплати.

Отже, на час проведення перших виплат в липні 2006 року, згідно схеми виплат, затвердженої умовами колективного договору, позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням і права на отримання спірної матеріальної допомоги не мав. Він не спростував доводи відповідача про те, що до його звільнення в березні 2006 року такі виплати на підставі умов колективного договору на 2006 рік в цьому році нікому не проводились.

Доводи позивача про те, що, по крайній мірі, йому повинні були сплатити матеріальну допомогу частково, оскільки він в січні-лютому 2006 року перебував у відпустці за період роботи з 22 квітня 2005 року по 23 березня 2006 року, а тому до нього повинні були застосувати два Положення про надання матеріальної допомоги на оздоровлення 2005 року, яке не передбачало обмежень щодо виплати допомоги працівникам, які звільнились за власним бажанням, та за 2006 рік за три місяці перед звільненням без обмежень, встановлених положенням 2006 року, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Виходячи зі змісту колективного договору, який укладається на певний рік, та умов, викладених в Положенні про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що така допомога повинна надаватись працівникові на підставі того Положення, яке діє на час виникнення права на таку допомогу, яка видається один раз на рік. Оскільки позивачеві в 2005 році, чого він не спростовував, була видана така допомога на підставі положення 2005 року, то при вирішенні питання про надання такої допомоги в 2006 році відповідач обґрунтовано керувався відповідним Положенням, введеним в дію на 2006 рік.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 62 ЦПК України, не довів факту його звернення до власника з заявою про надання спірної допомоги, що було, згідно Положення 2006 року, необхідною умовою для її надання. При цьому колегія суддів вважає такими, що не спростовуються доказами в справі, висновки суду про недоведеність позивачем своїх вимог в цій частині з посиланням на фальсифікацію відповідачем облікових документів з цього питання.

Не спростовують висновків суду в цій частині посилання позивача на повторне звернення до відповідача з цього питання 23 січня 2007 року через 10 місяців після звільнення, на що підприємство відповіло відмовою, його посилання як на доказ вказаної обставини на роздруківку телефонних дзвінків до посадових осіб власника, як він стверджує, з приводу невиплати матеріальної допомоги, а також на копії його заяв з питання виплати спірної матеріальної допомоги при виході у відпустку перед звільненням в 2006 році з відміткою лише його самого про вручення даних заяв керівникові структурного підрозділу (т.1, а.с. 26-29, 101-104, 129-131, 157-158).

Допитані в судовому засіданні свідки працівники товариства не підтвердили факт надання позивачем такої заяви. Доводи позивача про те, що його заяву про надання матеріальної допомоги не передав для нарахування виплат юрист підприємства ОСОБА_2, жодним доказом в справі не підтверджені.

Те, що позивач звільнився за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не є підставою для визнання за ним права на отримання спірної матеріальної допомоги, оскільки вказане Положення про виділення матеріальної допомоги на 2006 рік не розмежовує обмежень щодо її виплати залежно від причин звільнення за власним бажанням.

Не спростовують доводи апеляційної скарги і висновки суду в частині відмови в визнанні частково недійсним умов колективного договору на 2006 рік в частині зазначення в Положенні про виділення матеріальної допомоги на оздоровлення 2006 року про невиплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам, які звільнились за власним бажанням.

Згідно ст. 16 КзПП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Відповідно до положень ст. ст. 2, 5 Закону України «Про оплату праці», ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», матеріальна допомога на оздоровлення відноситься до структури заробітної плати компенсаційних та заохочувальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства, і порядок і розміри її виплати регулюються колективним договором.

Вказане Положення 2006 року передбачає, що фінансування цих виплат здійснюється підприємством за рахунок власних прибутків, а тому обмеження в цих виплатах не суперечить нормам КЗпП України, який не передбачає таких виплат як обовязкових складових заробітної плати.

Твердження позивача про те, що Положення про виділення матеріальної допомоги на оздоровлення 2006 року погіршує його становище порівняно з умовами колективного договору на 2005 рік, оскільки Положення про виділення матеріальної допомоги на оздоровлення 2005 року не передбачало обмежень по виплаті такої допомоги звільненим за власним бажанням, є безпідставними.

Дійсно, п. п. 2.4, 2.9 Положення про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, яке вводилось в дію з 1 січня по 31 грудня 2005 року, передбачали, що ця допомога, як правило виплачується разом із заробітною платою перед виходом у відпустку, не надається працівникам, які мають порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку згідно Положення про порядок надання пільг і соціальних гарантій по колдоговору на ВАТ «Сумихімпром» і його дочірніх підприємствах».

Позивач не навів доводів, порівняно з якими умовами чинного законодавства та угодами спірні умови колективного договору на 2006 рік погіршують його становище. Посилання його на те, що такою угодою, відповідно до ст. 16 КЗпП України, є попередній колективний договір (на 2005 рік) та як додаток до нього - Положення про надання матеріальної допомоги на оздоровлення на 2005 рік, є помилковими.

Згідно ст. ст. 2, 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» угода укладається на державному, галузевому, регіональному рівнях на двосторонній основі.

Колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом з однієї сторони і однією або кількома профспілковими чи іншими уповноваженими на представництво трудовим колективом органами, а у разі відсутності таких органів - представниками трудящих, обраними і уповноваженими трудовим колективом.

Сторонами генеральної угоди виступають: професійні спілки, які об'єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди; власники або уповноважені ними органи, які об'єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, на підприємствах яких зайнято більшість найманих працівників держави.

Сторонами угоди на галузевому рівні є власники, об'єднання власників або уповноважені ними органи і профспілки чи об'єднання профспілок або інших представницьких організацій трудящих, які мають відповідні повноваження, достатні для ведення переговорів, укладення угоди та реалізації її норм на більшості підприємств, що входять у сферу їх дії.

Угода на регіональному рівні укладається між місцевими органами державної влади або регіональними об'єднаннями підприємців, якщо вони мають відповідні повноваження, і об'єднаннями профспілок чи іншими уповноваженими трудовими колективами органами.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 13 КЗпП України, щодо того, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги, колективний договір не є угодою в розумінні ст. 16 КЗпП України.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав вважати, що відповідач порушив трудові права позивача, є обґрунтованими і висновки суду щодо відмови в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України та у відшкодуванні моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції, який вірно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, зробив висновки, які відповідають вказаним обставинам. Підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 лютого 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді