Справа №22-ц-1406/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Сумської області в

складі:

головуючого - Шевченка В.А.,

суддів

- ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 31 березня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Межиріцька сільська рада Лебединського району Сумської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, про визнання заповіту нікчемним,

встановила:

У грудні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначав, що після смерті його двоюрідного брата ОСОБА_18 він дізнався про те, що останній 24 березня 2004 року в Межиріцькій сільській раді Лебединського району оформив на ім'я ОСОБА_5 заповіт, не підписуючи його.

Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просив визнати цей заповіт нікчемним.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 31 березня 2010 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення інших норм процесуального права і невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2004 року секретар виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Лебединського району Сумської області ОСОБА_19 посвідчила заповіт, за яким ОСОБА_18 на випадок смерті все своє майно заповів ОСОБА_5 (том 1, а. с. 8).

31 травня 2005 року ОСОБА_18 помер (том 1, а. с. 18).

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що заповіт, про який іде мова, був складений ОСОБА_18 з дотриманням вимог закону щодо його форми та посвідчення і особисто підписаний заповідачем.

Втім з таким висновком суду погодитися неможливо, оскільки він не відповідає обставинам справи і ґрунтується на фактах, які не можна визнати доведеними.

Так, покладаючи в основу рішення показання свідків ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та інших щодо обставин складання заповіту, суд не звернув уваги на те, що жоден з перелічених свідків не підтвердив факту саме підписання заповіту безпосередньо ОСОБА_18

Із зазначених мотивів підлягає відхиленню і такий письмовий доказ, як постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_25 від 17 січня 2008 року, на яку теж послався суд, оскільки викладений в ній факт підписання заповіту ОСОБА_18 ґрунтується на поясненнях опитаних в ході перевірки ОСОБА_21 та ОСОБА_26, які на той час не допитувалися як свідки і про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення не попереджалися.

В суді ж ці особи, як свідки, зазначеного факту не підтвердили.

Недоречно послався у рішенні суд і на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 19 липня 2007 року, так як її скасовано постановою від 27 грудня 2007 року.

Свідок ОСОБА_25 з огляду на те, що вона посвідчувала заповіт і своїми посадовими обов'язками відповідає за законність своїх дій, є зацікавленою особою, тому її показання за відсутності інших переконливих доказів відносно підписання заповіту особисто заповідачем, до уваги братися не можуть.

У той же час, позивач надав висновок судово-почеркознавчої експертизи від 31 травня 2007 року, проведеної Харківським НДІ судових експертиз ім. засл. професора ОСОБА_27 у справі за аналогічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 з такого ж предмета і підстав, в якому в категоричній формі встановлено те, що підпис від імені ОСОБА_18 у наданому для дослідження другому примірнику заповіту від 24 березня 2004 року в рядку «Підпис» виконаний не ОСОБА_18, а іншою особою (том 1, а. с. 9-10).

Даючи оцінку цьому доказу і відхиляючи його, суд вказав на те, що документи із зразками підпису ОСОБА_18 добуті в порядку, який не відповідає вимогам ст. ст. 57-59, 133-135, 137 ЦПК України. Однак у чому конкретно полягають порушення такого порядку суд не розкрив.

Проте, з матеріалів як даної справи, так і справи за позовом ОСОБА_6 слідує, що експертиза відповідно до ст. ст. 143, 144, 147 ЦПК України призначалася в судових засіданнях і проводилася за ухвалами суду від 24 травня 2006 року та 22 лютого 2007 року за відповідними клопотаннями представника позивачки та з витребуванням теж за ухвалами суду в порядку, визначеному ст. ст. 133-135, 137 ЦПК України, таких документів з підписами ОСОБА_18, як банківських видаткових ордерів, форми №1 з органів міліції тощо, які поряд з іншими документами, зокрема, посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, досліджувалися експертом.

Даних, які б спростовували вказаний вище висновок експертизи, відповідач не надав, і будь-яких клопотань про проведення експертизи в даній справі не заявив.

Таким чином, відхилення зазначеного доказу судом першої інстанції слід визнати безпідставним.

Крім того, при оформленні заповіту ОСОБА_18 був порушений порядок ведення журналу реєстрації нотаріальних дій, де у графі про отримання примірника заповіту є закреслений без відповідного застереження підпис іншої особи. Ця, встановлена судом першої інстанції обставина, сторонами не оспорюється.

За таких умов колегія приходить до висновку, що всупереч з вимогами ч. 2 ст. 1247 ЦК України оспорюваний заповіт не був підписаний заповідачем, тому його в силу ч. 1 ст. 1257 цього Кодексу слід визнати нікчемним.

Висновок суду про те, що позивач не має «процесуальної правоздатності» в даній справі теж є безпідставним, оскільки за певних визначених ЦК України обставин, він може отримати право на спадкування за законом. До того ж підставою позовних вимог, заявлених ОСОБА_4, є обставини, зазначені в ч. 1 ст. 1257 ЦК України, а не ч. 2 цієї статті, якою керувався суд, і яка на спірні правовідносини не поширюється.

З урахуванням наведеного, рішення суду на підставі п. п. З, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, п. п. З, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 31 березня 2010 року в даній справі скасувати.

Заповіт ОСОБА_18 на ім'я ОСОБА_5, посвідчений 24 березня 2004 року секретарем виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Лебединського району Сумської області ОСОБА_25, визнати нікчемним.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 8 грн. 50 коп. на компенсацію витрат по сплаті судового збору, 7 грн. 50 коп. -витрат на ІТЗ розгляду справи в Лебединському районному суді Сумської області, 4 грн. 25 коп. по сплаті судового збору і 7 грн. 50 коп. по оплаті витрат на ІТЗ розгляду справи в Апеляційному суді Сумської області та на користь держави - 29 грн. 50 коп. витрат на ІТЗ розгляду справи в Апеляційному суді Сумської області.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий -

Судді -