АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-4238/10 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Повєткін В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2010 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Лисичної Н.М., Повєткіна В.В.

при секретарі: Коляда О.І.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2010 року та

на додаткове рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської об-ласті від 07 квітня 2010 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В с т а н о в и в :

У березні 2002 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посилаючись на те, що 18 лютого 2002 року до нього в магазин «Велес», власником якого він є, звернувся ОСОБА_2, який вибрав для покупки меблі на загальну суму 5994,00 грн., а саме: тумбу під телевізор вартістю 840,00 грн., шкаф-купе вартістю 4000,00 грн., тумбу «сова» вартістю 252,00 грн., сапожницю вартістю 650,00 грн. ОСОБА_2 заплатив задаток в сумі 100,00 грн. 27 лютого 2002 року меблі були доставлені на адресу ОСОБА_4, матірі ОСОБА_2, який на питання щодо розрахунку відповів, що розрахувався за меблі декілька днів назад з працівником магазину і відмовився здійснити розрахунок за меблі. Тому позивач просив витребувати у відповідачів вказані меблі (а.с.2 т.1).

ОСОБА_2 у березні 2002 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобовязання обміняти ніяксні меблі або стягнути вартість меблів в сумі 11800,00 грн., які він купував у позивача з листопада 2001 року та декілька разів змінював у звязку з браком її виготовлення, оскільки останній раз в лютому 2002 року він придбав у відповідача два шкафи-купе вартістю 4000,00 грн., дві тумби сова вартістю 504,00 грн., тумбу ТВ вартістю 800,00 грн. на загальну вартість 5600,00 грн., оплативши 18 лютого 2002 року завдаток в сумі 100,00 грн. та 22 лютого 2002 року залишок суми 5500,00 грн. працівнику позивача, який приїхав до нього домой, про що залишив розписку на товарному чекі, після чого 27 лютого 2002 року позивач завіз меблі а також сапожницю, та став вимагати оплатити ці меблі, за які відповідач вже розплатився (а.с.7-9 т.1).

В червні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та, посилаючись на ті ж самі обставини, просив стягнути з відповідачів вартість отриманих ними меблів (а.с.158 т.1).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені, на його користь з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 солідарно стягнуто 5894,00 грн., в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист прав споживача відмовлено (а.с.93-95 т.2).

В апеляційній скарзі (а.с.98-103 т.2) ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповному з'ясуванні обставин справи, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, а в позові позивача відмовити, оскільки:

- 18 лютого 2002 року він сплатив у магазині 100,00 грн., а залишок вартості меблів у сумі 5500,00 грн. за домовленістю з позивачем сплатив 22 лютого 2002 року вдома чоловіку, який приїхав від ОСОБА_3 за грошима, про їх отримання зробив запис на чеку, поставив свій підпис та штамп магазину «оплачено»;

- позивач не надав суду доказів вартості поставлених меблів, оскільки він не розписувався у накладній, яка оформлена іншою датою;

- суд безпідставно ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_6, до якої в позовній заяві позивачем вимог не було заявлено.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга на рішення суду є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобо-вязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення на його користь з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 солідарно 5894,00 грн., суд першої інстанції не врахував, що в березні 2002 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про витребування у відповідачів меблів, які придбані ОСОБА_2 та знаходяться за адресою ОСОБА_4, але в червні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим позовом про стягнення вартості отриманих меблів.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні меблі придбані ОСОБА_2 в лютому 2002 року в магазині «Велес», належному ОСОБА_3

ОСОБА_6 не є стороною правовідносин, що виникли за договором купівлі-продажу меблів між ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, щодо оплати за меблі певної грошової суми.

З огляду на це рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 5894,00 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову в цій частині.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 5894,00 грн., суд першої інстанції встановив, що 18 лютого 2002 року ОСОБА_2 у магазині «Велес» вніс до каси 100,00 грн. та замовив меблі, які 27 лютого 2002 року були доставлені за адресою ОСОБА_6 у відсутність ОСОБА_2, у зв'язку з чим вартість меблів не була оплачена, при цьому лише наступного дня 28 лютого 2002 року була оформлена накладна на доставку цих меблів на суму 5994,00 грн., залишок вартості якої у сумі 5894,00 грн. ОСОБА_2 зобов'язаний сплатити на користь ОСОБА_3, оскільки доводи ОСОБА_2 про сплату 22 лютого 2020 року за меблі 5500,00 грн. невідомому чоловіку, який прийшов начебто від ОСОБА_3, нічим не доведені.

Кколегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо несплати ОСОБА_2 вартості отриманих меблів відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 лютого 2002 року ОСОБА_2 у магазині «Велес» замовив меблі на загальну суму 5744,00 грн., з яких в той же день вніс до каси 100,00 грн., про що отримав чек (а.с.23 т.2).

Відповідно до ксерокопії накладної від 28 лютого 2002 року на квартиру матері ОСОБА_2 були доставлені меблі на суму 5994,00 грн. (а.с.29 т.1).

Згідно постанови СО Нікопольського ГО УМВД України в Дніпропетровській області від 23 жовтня 2006 року провадження у кримінальній справі відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинено за відсутністю складу злочину (а.с.5 т.2).

Доводи ОСОБА_2 про сплату 22 лютого 2020 року за меблі 5500,00 грн. невідомому чоловіку, який прийшов начебто від ОСОБА_3, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки загальна вартість меблів складає іншу суму, ніж вказана ОСОБА_2, який в апеляційній скарзі не заперечує, що йому невідомо, чи був той чоловік від ОСОБА_3, або підслухав їх розмову по телефону і скористався цим, при цьому штамп магазину «оплачено» свідчить про оплату лише 100,00 грн.

Інших доказів стосовно сплати ОСОБА_2 та отримання ОСОБА_3 вартості отриманих ОСОБА_2 меблів суду не надано.

Посилання ОСОБА_2 на свідчення робітників магазину «Велес» щодо порядку оформлення чеків та накладних та його телефонні розмови з ними не можуть бути прийняті до уваги, оскількостанні не є свідченням отримання ОСОБА_3 від нього вартості меблів у сумі 5500,00 грн.

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартості меблів з 5894,00 грн. до 5644,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, меблі доставлені 27 лютого 2002 року, а накладна складена наступного дня 28 лютого 2002 року, ОСОБА_2 не заперечує перелік отриманих меблів, зазначених у накладній, але заперечує їх вартість, яка не відповідає вартості меблів у чеку від 18 лютого 2002 року.

При цьому доводи ОСОБА_3 щодо розрахунку відповідно до суми у накладній не можуть бути прийняті до уваги, оскільки меблі були поставлені без накладної, про отримання меблів ОСОБА_2 в накладній не розписувався.

Отже при стягненні вартості меблів слід виходити з суми 5744,00 грн., вказаної в чеку від 18 лютого 2002 року, отриманому ОСОБА_2 в магазині ОСОБА_3 при замовленні меблів.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені позову до ОСОБА_3 про захист прав споживача, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 доказів отримання ним неякісних меблів на зазначену в позовній заяві суму не навів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обовязкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Згідно з вимогами, викладеними ОСОБА_2 в позовній заяві, ОСОБА_3, задовольняючи його вимоги як споживача, декілька разів здійснював заміну меблів, придбаних ОСОБА_2 в листопаді 2001 року по квітанції від 28 листопада 2001 року (т.1 а.с.7-9).

Що ж стосується неякості меблів, отриманих в лютому 2002 року по квітанції від 18 лютого 2002 року, то доказів щодо звернення з такими вимогами до ОСОБА_3 ОСОБА_2 суду не надав, на отримання ним в лютому 2002 року неякісних меблів в позовній заяві не посилався.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про захист прав споживача є безпідставними.

Додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2010 року стягнуто з ОСОБА_8 і ОСОБА_2 на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. (а.с.126 т.2).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить додаткове рішення суду скасувати, як необгрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки при стягненні витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. судом першої інстанції не враховано, що до ОСОБА_6 позов не заявлялся, а сам ОСОБА_2 впродовж довгого строку не працює, проживає з матірю на її пенсію, на обліку в центрі зайнятості не перебуває, що на його думку є підставою для його звільнення від оплати цих витрат, але не було враховано судом першої інстанції (а.с.163-173 т.2).

Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга на додаткове рішення суду є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення на його користь з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 солідарно стягнуто 5894,00 грн.

Відповідно до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сто-рони, може своєю ухвалою звільнити від оплати судових витрат, повязаних з роз- глядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 є неналежним відповідачем у справі, а сам ОСОБА_2 не працює, на обліку в центрі зайнятості не перебуває.

З огляду на це колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. підлягає скасуванню.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,309,314,316 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2010 року в частині стягнення з ОСОБА_6 солідарно з ОСОБА_2 5894,00 грн. на користь ОСОБА_3 - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2010 року в частині стягнення з ОСОБА_2 5894,00 грн. на користь ОСОБА_3 змінити, зменшити розмір стягнення до 5644,00 грн.

В іншій частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2010 року залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Додаткове рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2010 року про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн. - скасувати.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: