Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2010 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої: судді Токар Н.В.,

при секретарі: Романцові М.В.,

за участю позивача: ОСОБА_1

за участю відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2010 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму за надання юридичної допомоги у розмірі 600 грн., стягнути з відповідача кошти, сплачені за оформлення довіреності на його імя на представлення інтересів в суді в розмірі 100 грн., стягнути кошти, сплачені за надання повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей у розмірі 83 грн., стягнути суму у розмірі 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що 25 січня 2007 року він звернувся до відповідача за наданням юридичної допомоги по складанню двох позовних заяв відносно перерахунку регресних виплат та виплати одноразової допомоги по другому професійному захворюванню. 29 січня 2007 року ним було передано адвокату весь пакет документів для складання зазначених позовних заяв та грошові кошти у сумі 700 грн. за складання першої позовної заяви, проте, квитанції про сплату зазначеної суми відповідач не надав. Наступного дня, він оформив на відповідача довіреність на представлення його інтересів у суді, за що нотаріусу було сплачено 100 грн. Договір про надання юридичної допомоги оформлено не було у звязку із посиланням відповідача на оформлення довіреності. У березні 2007 року він звернувся до відповідача про стан його позовних заяв, на*що йому було повідомлено про очікування судової повістки. Потім, відповідач попросив сплатити ще 700 грн. за складання другої позовної заяви, і так само, квитанції про сплату зазначеної суми виписано не було. Не дочекавшись судової повістки, він, у травні 2007 року особисто пішов до суду, щоб дізнатися про надходження його позовних заяв, проте, як було зясовано, позовні заяви до суду не надходили. 01 червня 2007 року він звернувся до відповідача з питання розірвання взаємовідносин, на що останній повідомив, що позовні заяви знаходяться у суді. Повернувшись до суду, він особисто забрав обидві позовні заяви та звернувся до відповідача з проханням повернути йому сплачені за його послуги гроші, на що відповідач відмовився. Крім того, вважає, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що відповідачем не були виконані обовязки за усним договором про надання юридичних послуг, що негативно відображається на його авторитеті, тому просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 1000 грн., у звязку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що дійсно у січні 2007 року до нього за наданням юридичної допомоги звернувся позивач з питання надання усної допомоги та складання позовних заяв. Така юридична допомога була ним надана, були складені дві позовні заяви про стягнення недоплаченої страхової виплати одноразової допомоги та про перерахунок щомісячних страхових виплат та подані до суду. За надання юридичної допомоги позивачем була сплачена сума 600 грн., про що ним була складена квитанція. Зазначив, що він не уповноважував позивача на складання довіреності, це була його особиста ініціатива, крім того, пояснив, що на представлення ним інтересів у суді, він з клієнтом складає письмовий договір про надання юридичної допомоги, що підтверджує їх правовідносини. Вважає, що ним не було спричинено моральної шкоди позивачу, оскільки останній сам забрав із суду складені ним позовні заяви. Тому, просив відмовити в задоволенні позовної заяви.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним.

Згідно з ч.І ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії В00 №368725 від 16.12.2004 року, ОСОБА_2 є приватним підприємцем і надає юридичні консультації (арк.с.43).

Відповідно до ч.І ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини, що 25 січня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до ПП Самуха ОСОБА_3 за наданням усної юридичної допомоги та складання двох позовних заяв: про стягнення недоплаченої страхової виплати одноразової допомоги та про перерахунок щомісячних страхових виплат.

29 січня 2007 року позивачем було передано адвокату ОСОБА_2 весь пакет документів для складання позовних заяв та грошові кошти у сумі 700 грн. за складання першої позовної заяви, проте, квитанції про сплату зазначеної суми відповідачем надано не було.

Наступного дня, 30 січня 2007 року, позивач оформив на відповідача довіреність на представлення його інтересів у суді, за що нотаріусу було сплачено 100 грн. (арк.с.25,61).

23 березня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача про стан його позовних заяв, на що йому було повідомлено про те, щоб він очікував судову повістку.

В той же день, 23 березня 2007 року, позивач сплатив адвокату ОСОБА_2 ще 700 грн. за складання другої позовної заяви, і так само, квитанцію про сплату зазначеної суми виписано не було.

Не дочекавшись судової повістки, ОСОБА_1 31 травня 2007 року особисто пішов до суду, щоб дізнатися про надходження його позовних заяв, проте, як було зясовано, позовні заяви до суду не надходили. В той же день, він звернувся до відповідача з вимогою повернути всі документи та сплачені гроші, і 01 червня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з питання розірвання взаємовідносин, на що останній повідомив, що позовні заяви знаходяться у суді.

Повернувшись до суду, 01 червня 2007 року позивач особисто забрав обидві позовні заяви та звернувся до відповідача з проханням повернути йому сплачені за його послуги гроші, на що відповідач відмовився.

Згідно ч.І ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, і не заперечувалось сторонами по справі, що дві позовні заяви: про стягнення недоплаченої страхової виплати одноразової допомоги та про перерахунок щомісячних страхових виплат, ПП ОСОБА_2 були складені і подані до суду 31.05.2007 року, що підтверджується копією вхідного штампу канцелярії суду (арк.с.48-54).

Зазначену обставину, підтвердила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, яка показала, що знає ОСОБА_2, оскільки працювала у нього з травня 2007 року по червень 2008 року секретарем, і до її обовязків входив технічний набір тексту документів на компютерній техніці. Памятає, що набирала на компютері текст двох позовних заяв для ОСОБА_1, а потім, за проханням ОСОБА_2 подала їх до суду.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Даних про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, її показання обєктивно підтверджуються зібраними у справі доказами.

З матеріалів справи вбачається, що за складання зазначених позовних заяв, відповідачем було отримано 600 грн., про що останнім не заперечувалось в судовому засіданні, і про що ним виписано квитанцію №151 від 23.03.2007 року із зазначенням виду послуги - надання юридичної допомоги у сумі 600 грн. (арк.с.26). Відповідач - ПП ОСОБА_2 також зазначив, що в суму 600 грн. включається, крім складання процесуальних документів - позовних заяв, подача їх до суду та надання усної юридичної допомоги, що ним було і зроблено.

За таких обставин, суд вважає, що відповідно до вимог ч.І ст.901 ЦК України, виконавець - відповідач по справі ОСОБА_2 за завданням другої сторони (замовника) - позивача по справі, надав послугу, а саме здійснив діяльність щодо надання юридичної допомоги, а саме - складання двох позовних заяв, а замовник - позивач ОСОБА_1 оплатив виконавцеві зазначену послугу, що підтверджується квитанцією квитанцію №151 від 23.03.2007 року.

Отже, посилання позивача на те, що відповідачем не виконано обовязків по усному договору про надання юридичних послуг, суд не приймає до уваги, оскільки позивач ОСОБА_1, відповідно до ст.10 ЦПК України, повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини ненадання відповідачем юридичної допомоги, таких доказів він не надав суду.

Посилання позивача про сплату відповідачу ОСОБА_2 за надання юридичної допомоги у сумі 700 грн. за одну позовну заяву та 700 грн. за іншу позовну заяву, а загалом на суму 1400 грн., не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, крім того, вони не підтверджені будь-якими письмовими доказами по справі.

Свідки ж, ОСОБА_5, допитана в судовому засіданні зазначила, що адвоката ОСОБА_2 їй порадила подруга, а вона порадила його своєму бувшому чоловіку - позивачу по справі ОСОБА_1 та зазначила, що вона особисто з ОСОБА_1 їздила до адвоката та привозили пакет документів для складання позовних заяв. ОСОБА_1 заплатив відповідачу кошти, а він - нічого не зробив.

А допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, показала, що позивач - її бувший зяґгь, який у січні 2007 року просив у неї гроші у сумі 1400 грн. для адвоката ОСОБА_2

0.0. на складання двох позовних заяв.

Проте, суд критично відноситься до таких свідчень, оскільки вказані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають свою заінтересованість в результаті розгляду справи, і є позивачу бувшою дружиною і бувшою тещею.

Свідок ОСОБА_7, допитаний в судовому засіданні пояснив, що знає відповідача, оскільки звертався до нього з приводу надання юридичної допомоги, і порадив його ОСОБА_5

1.С., щоб він допоміг скласти позивачу позовні заяви.

Таким чином, зазначених обставин сплати відповідачу суми 1400 грн. позивач ОСОБА_1 не довів, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні і вимога позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача коштів, сплачених за оформлення довіреності на його імя на представлення інтересів в суді в розмірі 100 грн. та стягнення коштів, сплачених за надання повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей у розмірі 83 грн., оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, відповідач - ОСОБА_2 не уповноважував позивача на оформлення довіреності у приватного нотаріуса ОСОБА_8 на представлення його інтересів у суді, тому що мова йшла лише про надання юридичної допомоги, а саме - надання усної юридичної допомоги, складання двох позовних заяв і подача їх до суду.

Як вбачається з довідки про нотаріальні дії, виконані відносно ОСОБА_1 (арк.с.25), 11 січня 2010 року за проханням позивача було надано послуги реєстратора з питання отримання повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей, щодо довіреності на представництво в суді, посвідченої 30.01.2007 року, від ОСОБА_1 на його представника ОСОБА_2, за що стягнуто плату у розмірі 183 грн.

Отже, позивач зазначених обставин оформлення довіреності на вимогу відповідача ОСОБА_2 та надання витягу з Єдиного реєстру довіреностей не довів, тим самим, не виконавши вимоги ст.Ю ЦПК України щодо доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Що стосується посилання позивача про невчасність складання та подання до суду позовних заяв, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст.905 ЦК України, строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно- правовими актами.

Встановлено і не заперечувалось самими сторонами по справі, що письмовий договір про надання юридичних послуг не складався і не підписувався, оскільки позивачу була надана правова допомога лише щодо оформлення та складання двох позовних заяв і подача їх до суду, а оформлення письмового договору не оговорювалось.

Крім того, згідно норми ст.905 ЦК України, обовязок виконавця в договорі про надання платних послуг може бути конкретизований шляхом опису тієї послуги, яка повинна бути надана, визначенням місця і строку її виконання. Окремої процедури передачі- прийняття послуги, не існує, і на замовника не покладається обовязок прийняти діяльність виконавця. Оскільки послуга - це діяльність, то в договорі про надання послуг повинні зазначатися початок і закінчення надання послуги, а за погодженням сторін - також і проміжні (етапні) строки надання послуги. Виконавець за договором оплатного надання послуг несе відповідальність за порушення як початкового і кінцевого, так і проміжних строків надання послуг.

Оскільки, письмовий договір про надання юридичних послуг не складався, то у позивача і відсутні правові підстави вимагати зазначеного, а тому його посилання, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, правового значення для вирішення зазначеного матеріально-правового спору не мають.

Позовна вимога ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. задоволенню також не підлягає у звязку з наступним.

Статтею 23 ЦК України визначено поняття моральної шкоди, в чому вона полягає, порядок визначення та стягнення.

Відповідно до п.З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних- чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя.

Крім того, в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є розяснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди без вини, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

За змістом ч.2 ст.903 ЦК України, на виконавця послуги не покладається ризик не досягнутого результату. Оскільки в силу самого характеру послуги досягнення результату виконавцем не гарантується. Укладаючи договір, замовник повинен усвідомлювати, що ризик випадкового невиконання послуги замовник приймає на себе. Тільки за наявності вини виконавець несе відповідальність за невиконання договору про надання послуг.

Встановлено, і не заперечувалось сторонами по справі, що позивач ОСОБА_1 особисто пішов до суду і забрав свої дві позовні заяви про стягнення недоплаченої страхової виплати одноразової допомоги та про перерахунок щомісячних страхових виплат, усвідомлюючи, тим самим, про відсутність досягнення бажаного результату.

В даному випадку - відсутня вина відповідача ПП ОСОБА_2, оскільки позивач, сам, з власної ініціативи, забрав із суду позовні заяви.

Оскільки, невиконання обовязку, виникло з вини замовника - позивача по справі, а тому, ризик понесених витрат не може бути покладено на виконавця, бо в його діях відсутня вина, що відповідає положенням ст.906 ЦК України, за змістом якої, якщо неможливість виконання виникла з вини замовника, тодіна нього покладаються усі негативні наслідки такої неможливості.

Тому, і відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Отже, суд вважає, що посилання позивача на невиконання обовязків по усному договору про надання юридичних послуг, правового значення для вирішення зазначеного матеріально-правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають, вимоги позивача є безпідставними, необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року №590 «Про, граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та І адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», ст. ст. З, 10, 11, 57- 61, 79, 84, 88,209,212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Токар