АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-1790/10 Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю.Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2010 року м. Полтава

2010 року травня місяця 6 дня у м. Полтаві колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - ТИМЧУК Л.А.

суддів - МАРТЄВА С.Ю., ПІКУЛЯ В.П.

при секретарі - МОТРІЙ С.В.

розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину будинку і земельної ділянки та їх реальний розподіл, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину недобудови (садиби).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2005 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дітей та визнання права власності на 1/2 частину будинку.

Під час розгляду справи позивачка уточнила свої вимоги та просила поділити реально в натурі в рівних частках спільне майно подружжя, а саме: обєкт незавершеного будівництва нерухомого майна житловий будинок ступенем готовності 72% з гаражем та приватизовану земельну ділянку, що розташовані по вулиці Посьолковій, 30 в м. Полтава у відповідності до варіанту № 2 висновку додаткової будівельно-технічної експертизи № 39 від 17.05.09 року.

У січні 2009 року ОСОБА_4 заявив зустрічний позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину недобудови (садиби), у якому просив визнати за ним право власності на ? частину недобудови (садиби) яка складається з незавершеного будівництва будинку, гаража та земельної ділянки площею 1000 кв.м. по вул. Посьолковій,30 м. Полтави.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ? вартості будівельних матеріалів і робіт, які витрачені на будівництво житлового будинку, ступенем готовності 72%, розташованого по вул. Посьолковій. 30 м. Полтави, розміром 173 201,5 грн.

У решті позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано з ОСОБА_4 право власності на ? частину гаража та ? частину будівельних матеріалів і робіт, які витрачені на будівництво житлового будинку, ступенем готовності 72%, розташованого по вул. Посьолковій. 30 м. Полтави, розміром 346 403 грн.

У решті позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 березня 2010 року стягнуто із ОСОБА_2 1700 судового збору і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь держави 1649 грн. судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушено питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню частково.

Виходячи з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч.2 -3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що

здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі

документів, що підтверджують право власності або користування

земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна,

проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять

опис об'єкта незавершеного будівництва.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 І ОСОБА_3 із 29.01.97 року перебували у шлюбі і тимчасово проживали у батьків позивачки по пров. Цитовському, 24-г м. Полтави.

16.03.03 року між ОСОБА_4 ТА ОСОБА_3 укладено угоду про створення спільної власності у вигляді житлового будинку (домоволодіння), відповідно до умов якої ОСОБА_3 зобовязався придбати житловий будинок або недобудову, провести за власний рахунок документальне оформлення придбання, а ОСОБА_5 зобовязався прийняти участь у створенні спільної власності грошима та особистою працею (т.1 а.с.96,263).

На виконання цієї угоди 30.04.03 року ОСОБА_3 придбав незакінчений будівництвом будинок ступенем готовності 67% по вул. Посьолковій, 30 м. Полтави (т.1 а.с.23-24).

Під час перебування ОСОБА_2 І ОСОБА_3 у спірному домоволодінні провадилися ремонтно-будівельні роботи, тому на час розгляду справи ступень готовності спірного домоволодіння складає 72% (т.1 а.с.53).

Із серпня 2005 року шлюбні відносини фактично припинені, ОСОБА_2 разом із дітьми мешкає у батьків по пров. Цитовському 24-г м. Полтави.

Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.07 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З урахуванням викладеного, місцевий суд у мотивувальній частині рішення (т.3 а.с.193) обґрунтовано зазначив про передчасність встановлення права власності на недобудований будинок та доречно підкреслив, що ОСОБА_2 вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів та вартість виконаних робіт не заявлено (т.3 а.с.193).

Не заявлено таких вимог і ОСОБА_4 (т.2 а.с.196).

Як убачається із п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень ст. ст. 10-11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України.

Отже, задовольняючи частково вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та визнаючи за ними право власності на частину будівельних матеріалів та вартість виконаних робіт, суд першої інстанції не дотримався принципу диспозитивності та явно порушив межі судового розгляду.

За таких обставин рішення місцевого суду у частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 права власності на частину будівельних матеріалів та вартість виконаних робіт підлягає скасуванню із наступною відмовою у позові.

Як убачається із п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в

приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

З урахуванням викладеного місцевим судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на частину приватизованої земельної ділянки.

Решта доводів апелянта не містить нових фактів чи засобів доведення, які б спростовували висновок суду першої інстанції та свідчили б про обґрунтованість заявлених вимог.

За таких обставин, керуючись ст.ст.70-71 СК України, ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2009 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину будинку і земельної ділянки та їх реальний розподіл відмовити.

У зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину недобудови (садиби) відмовити.

Решту рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним чинності.

Головуючий у справі:

Судді :

З оригіналом згідно: