Справа № 2-17/10
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

23 червня 2010 року. Савранський районний суд Одеської області

в складі: головуючого- судді Лепехи В.А.,

при секретарі Бершадській О.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Саврань справу за позовом ОСОБА_1 Валерія Івановича до адміністрації ОСОБА_2 центральної районної лікарні Одеської області про скасування наказу ОСОБА_2 ЦРЛ № 58 щодо скорочення його з посади лікаря-хірурга, скасування наказу № 86 про звільнення його з посади лікаря-хірурга ОСОБА_2 ЦРЛ, виплати середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

встановив:

В провадженні Савранського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до адміністрації ОСОБА_2 центральної районної лікарні Одеської області про скасування наказу ОСОБА_2 ЦРЛ № 58 щодо скорочення його з посади лікаря-хірурга, скасування наказу № 86 про звільнення його з посади лікаря-хірурга ОСОБА_2 ЦРЛ, виплати середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

На обґрунтування своїх позовних вимог. ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що наказом № 6 від 28 січня 2008 року він був прийнятий на роботу на посаду лікаря-хірурга хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ. 6 липня 2009 року позивач був ознайомлений з наказом № 35 від 1 липня 2009 року головного лікаря ОСОБА_2 ЦРЛ про переведення його в поліклінічне відділення на 1.0 ставку з 6 липня 2009 року, на час капітального ремонту хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ. 22 жовтня 2009 року головним лікарем ОСОБА_2 ЦРЛ винесено наказ № 58 про скорочення посади лікаря-хірурга хірургічного відділення стаціонару (1.0 ставки) з 22 грудня 2009 року, у зв'язку із скороченням нормативних посад. 26 жовтня 2009 року позивач був ознайомлений із вказаним наказом. 22 грудня 2009 року, на підставі наказу головного лікаря ОСОБА_2 ЦРЛ № 86, ОСОБА_1 був звільнений з посади лікаря-хірурга хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ з 23 грудня 2009 року, у зв'язку з скороченням численності працівників. З вказаним наказом позивач був ознайомлений 22 грудня 2009 року. ОСОБА_1 вважає накази головного лікаря ОСОБА_2 ЦРЛ ОСОБА_3 незаконними, оскільки наказ № 58 від 22 жовтня 2009 року про скорочення посади ліка- ря-хірурга хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ був винесений під час його роботи на посаді лікаря-хірурга поліклінічного відділення, з яким він був ознайомлений лише 26 жовтня 2009 року. Наказ № 86 від 22 грудня 2009 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-хірурга хірургічного відділення (стаціонару) ОСОБА_2 ЦРЛ також був винесений під час його роботи на посаді лікаря-хірурга поліклінічного відділення. При цьому головним лікарем порушена вимога ст.. 42 КЗпП України, згідно якої при скороченні численності чи штату працівників, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

ОСОБА_1 просить скасувати наказ адміністрації ОСОБА_2 ЦРЛ № 58 від 22 жовтня 2009 року в частині скорочення його з почади лікаря-хірурга хірургічного відділення стаціонару ОСОБА_2 ЦРЛ, скасувати наказ № 86 від 22 грудня 2009 року щодо звільнення його з посади лікаря-хірурга хірургічного відділення стаціонару ОСОБА_2 ЦРЛ, поновити його на посаді лікаря-хірурга хірургічного відділення стаціонару ОСОБА_2 ЦРЛ, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 12849,76 гривень, моральну шкоду, витрати на правову допомогу та інші витрати.

Представник позивача - ОСОБА_4, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 і зазначив, що при звільненні ОСОБА_1 з посади лікаря-хірурга хірургічного

відділення ОСОБА_2 ЦРЛ, адміністрацією ОСОБА_2 ЦРЛ, а саме головним лікарем - ОСОБА_3, було порушено законодавство про працю. Відповідно до ст.. 42 КЗпП України - при скороченні численності штату працівників, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Для виявлення працівників, які мають «переважне право» на залишення на роботі, роботодавець повен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. В даному випадку, головним лікарем не враховані такі обставини, як наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняному, відсутність браку, тощо. Крім того, позивачем надано докази того, що з працівників, яким головним лікарем надано «переважне право» залишитися на роботі, а саме лікар-хірург ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_5 9 січня 2007 року був засуджений ОСОБА_2 районним судом Одеської області по ст.. 320 ч. 1 КК України, на підставі ст.. 74 ч. 4 КК України звільнений від відбування призначеного покарання.

Представник адміністрації ОСОБА_2 ЦРЛ - ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав і пояснив, що скорочення численності штату працівників Савранської ЦРЛ, адміністрацією ОСОБА_2 ЦРЛ проведено у відповідності до законодавства України. Наказом головного лікаря ОСОБА_2 ЦРЛ № 58 від 22 жовтня 2009 року, за два місяці до звільнення, ОСОБА_1 був попереджений про скорочення посади лікаря-хірурга хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ і йому було запропоновано перелік вакантних посад хірургічного профілю. Спочатку ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення з наказом, однак при цьому був ознайомлений з ним, а 26 жовтня 2009 року підписав. Оскільки позивач проігнорував пропозицію про зміну посади хірургічного профілю, 23 грудня 2009 року на підставі ст.. 40 ч. 1 КЗпП України, він був звільнений з займаної посади, у зв'язку з скороченням численності працівників. При звільненні ОСОБА_1 отримав вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати, і протягом семи днів повинен був зареєструватись в центрі зайнятості, щоб отримувати допомогу по безробіттю в розмірі 805 посадового окладу протягом 90 днів, що ним зроблено не було. Також ОСОБА_7 пояснив, що після винесення ОСОБА_5 покарання минуло більше двох років, ОСОБА_5 працює в Сав- ранській ЦРЛ з 1972 року, має вищу освіту, вищу кваліфікаційну категорію, працює лікарем- хірургом ОСОБА_2 ЦРЛ з виконанням обов'язків завідуючого хірургічним відділенням, займає 1,0 ставки лікаря-хірурга, позитивно характеризується на роботі, сумлінно ставиться до виконання своїх обов'язків, являється керівником лікаря-інтерна, на утриманні має матір похилого віку, сина-студента який навчається на контрактній основі, має пільги відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тому має «переважне право» залишення на роботі при скороченні численності або штату працівників. Лікар-хірург ОСОБА_6 безперервно працює в ОСОБА_2 ЦРЛ з 1959 року, має вищу освіту, вищу кваліфікаційну категорію, займає 0,5 ставки лікаря-хірурга поліклінічного відділення, позитивно характеризується на роботі, за весь період часу на роботі отримував лише подяки, почесні грамоти від керівництва різного рівня, стягнень не мав, сумлінно ставиться до виконання своїх обов'язків, має пільги відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тому має «переважне право» залишення на роботі при скороченні численності або штату працівників.

Представник адміністрації ОСОБА_2 ЦРЛ - ОСОБА_8 в судовому засіданні повністю підтримав заперечення відповідача та просить в задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 працює на посаді лікаря-хірурга ОСОБА_2 ЦРЛ з 1978 року, в 1994 році був призначений завідуючим хірургічним відділенням, в 1996 році головним лікарем ОСОБА_2 ЦРЛ, після неодноразового незаконного звільнення з посади головного лікаря, був поновлений на роботі і в 2006 році звільнився за власним бажанням. Після його звільнення, посаду головного лікаря Савранської ЦРЛ зайняв ОСОБА_3, який 28 січня 2008 року прийняв ОСОБА_1 на роботу на посаду лікаря-хірурга хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ. 6 липня 2009 року позивач був ознайомлений з наказом головного лікаря ОСОБА_2 ЦРЛ № 35 від 1 липня 2009 року про переведення його в поліклінічне відділення на 1.0 ставку з 6 липня 2009 року, на час капітального ремонту хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ. 22 жовтня 2009 року головним лікарем ОСОБА_2 ЦРЛ винесено наказ № 58 про скорочення посади лікаря-хірурга хірургічного відділення стаціонару (1.0 ставки) з 22 грудня 2009 року, у зв'язку із скороченням нормативних посад. 26 жовтня 2009 року позивач був ознайомлений із вказаним наказом. 22 грудня 2009 року, на підставі наказу головного лікаря ОСОБА_2 ЦРЛ № 86, ОСОБА_1 був звільнений з посади лікаря-хірурга хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ з 23 грудня 2009 року, у зв'язку з скороченням численності працівників.

Відповідно до ст.. 42 КЗпП України при скороченні численності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ст.. 49 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Однак, під час вирішення питання про звільнення ОСОБА_1, адміністрацією Савранської ЦРЛ не були виконані вимоги ст.. 42 КЗпП України. При скороченні численності чи штату працівників, «переважне право» на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Для виявлення працівників, які мають «переважне право» на залишення на роботі, роботодавець повен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Роботодавець повинен приготувати довідку у довільній формі про результати порівняльного аналізу і навести дані, які свідчать про «переважне право» одного перед іншими на залишення на роботі. Доказів проведення такого аналізу під час вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_1 відповідачем не надано, навпаки вказаний аналіз головним лікарем ОСОБА_2 ЦРЛ ОСОБА_3 був зроблений лише 17 червня 2010 року, а до матеріалів справи долучений під час судового розгляду.

Крім того, за два місяці до звільнення, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, працівникові пропонується інша вакантна робота на тому же підприємстві. При відсутності роботи за відповідною професією, або відмови працівника від переведення на іншу роботу, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» складається відповідний акт про відмову. Докази про наявність такого акту в матеріалах справи відсутні.

Також, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, з урахуванням інфляції в розмірі 12849,76 гривень, компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 15000 гривень, судові витрати в розмірі 2000 гривень.

Статтею 235 ч. 2 КЗпП України передбачено, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу...

Згідно ст.. 237 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.. 81 ч. З ЦПК України не підлягають оплаті при зверненні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати тощо.

Відповідно до ст.. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтвердженні судові витрати.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме:

в частині стягнення моральної шкоди підлягає зменшенню, так як при безумовної наявності підстав для стягнення такої шкоди позивачем не надано доказів відповідності завданих йому моральних страждань з заявленою ним сумою стягнення,

в частині стягнення витрат на комп'ютерні та інформаційні послуги в сумі 72 гривні відмовити як необгрунтований.

На підставі викладеного, керуючись статтями 42, 49 2, 232, 233, 235, 237 1 КЗпП України, статтями 10, 60, 79-79, 112, 209, 213, 215, 218, 367 ЦПК України, Декретом Кабінету Міністрів «Про державне мито», Постановою КМ України № 1258 від 21.12.2005 року, Савранський районний суд, -

вирішив:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Скасувати наказ ОСОБА_2 центральної районної лікарні Одеської області № 58 від 22 жовтня 2009 року в частині 1 п. «в» щодо скорочення ОСОБА_1 з посади лікаря-хірурга хірургічного відділення стаціонару ОСОБА_2 ЦРЛ.

3.Скасувати наказ ОСОБА_2 центральної районної лікарні Одеської області № 86 від 22 грудня 2009 року щодо звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-хірурга хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ.

4.Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-хірурга хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ з 23 грудня 2009 року.

5.Стягнути з адміністрації ОСОБА_2 ЦРЛ на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 12849,76 гривень.

6.Стягнути з адміністрації ОСОБА_2 ЦРЛ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1500 гривень.

V 7. Стягнути з адміністрації ОСОБА_2 ЦРЛ на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень.

В решті позовних вимогах відмовити.

8.Стягнути з адміністрації ОСОБА_2 ЦРЛ в дохід держави державне мито в розмірі 145,50 гривень.

9.Стягнути з адміністрації ОСОБА_2 ЦРЛ витрати пов'язанні зі сплатою ІТЗ судового розгляду справи в розмірі 120 гривень.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря-хірурга хірургічного відділення ОСОБА_2 ЦРЛ підлягає негайному виконанню.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження через суд, що постановив рішення.

Суддя Лепеха В.А.