Справа №22-ц-3087/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого - Білецького О.М.,

суддів - Кононенко О.Ю., Семеній Л.І.,

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 державного університету

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 07 травня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 державного університету про визнання наказу незаконним, зміну формулювання причин звільнення, -

встановила:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що наказом ОСОБА_2 державного університету № 595-ІІ від 07.10.2009 року «по особовому складу» його було звільнено з посади лаборанта обчислювального центру факультету ОСОБА_2 за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), з 01.10.2009 року. Посилаючись на те, що відповідної заяви про звільнення він не подавав, позивач просить ухвалити рішення про визнання вищевказаного наказу незаконним в частині формулювання причин звільнення. Крім того, просить змінити формулювання причин звільнення на ст. 36 п.1 КЗпП України, вважає, що між сторонами відбулася домовленість про припинення трудового договору з цих підстав.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 07 травня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ОСОБА_2 державного університету № 595-ІІ від 07.10.2009 року «по особовому складу» в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_3 з посади лаборанта обчислювального центру факультету ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 державного університету на користь ОСОБА_3 витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн. 00 копійок, а також на користь держави судовий збір в сумі 08 гривень 50 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 державний університет, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині визнання незаконним наказу ректора СумДУ №595-ІІ від 07.10.2009 р. в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_3, у задоволенні позову відмовити.

При цьому, вказує, що визнання акту незаконним не передбачено законом. Крім того, висновок суду про те, що письмового звернення про звільнення від позивача не надходило, не ґрунтується на нормах права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 державного університету ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, який заперечував проти скарги, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 01.11.2007 року працював за сумісництвом на 0,5 ставки лаборанта обчислювального центру факультету ОСОБА_2 державного університету (а.с. 44).

Наказом ОСОБА_2 державного університету №595-ІІ від 07.10.2009 р. «по особовому складу» позивача було звільнено з посади лаборанта обчислювального центру факультету ОСОБА_2 за власним бажанням ст.38 КЗпП України, з 01.10.2009 року (а.с.4). Звільнення позивача мало місце на підставі службової записки в.о. декана факультету ОСОБА_2 (а.с. 14), на якій позивач власноручно написав: «згоден. 01.10.2009р.» та поставив свій підпис.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, місцевий суд виходив з того, що від позивача не надходило письмового звернення до власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору, а службову записку посадової особи СумДУ не можна вважати заявою працівника про розірвання трудового договору з підстав, передбачених ч.1 ст. 38 КЗпП України. Суд першої інстанції вважав, що позивач не надав доказів припинення трудового договору за угодою сторін з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, тому у зміні формулювання причини звільнення ОСОБА_3 відмовив.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_3 у позові про зміну формулювання причин звільнення зі ст.38 на п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки позивач не надав суду і в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про наявність згоди сторін трудового договору на його розірвання за цією підставою.

Сторони в цій частині рішення суду не оскаржують.

Поряд з цим, не ґрунтується на законі рішення місцевого суду в частині визнання незаконним наказу №595-ІІ від 07.10.2009 р. «в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_3 з посади лаборанта обчислювального центру факультету ОСОБА_2».

При такому висновку суду першої інстанції, заявлений позивачем трудовий спір залишається вирішеним не повністю.

Колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині і ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у позові за обома його позовними вимогами, у тому числі і щодо його позову про незаконність наказу про звільнення за ст. 38 КЗпП України.

На відміну від інших підстав звільнення, діюче трудове законодавство передбачає тільки одну статтю, яка регулює питання про звільнення працівника з роботи за безстроковим трудовим договором за власним бажанням ст. 38 КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Закон не вимагає обовязкового складання працівником письмової заяви про звільнення. В матеріалах справи (а.с.14) є письмовий доказ, який свідчить про згоду ОСОБА_3 на звільнення з роботи. Таке звільнення відбулось згідно з наказом ректора від 07 жовтня 2009 року, копія якого є на а.с. 4.

Вважаючи цей наказ обґрунтованим, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_3 бажав розірвати трудовий договір з університетом і це його бажання не змінилося і на час розгляду справи в суді. Він не просив і не просить поновити його на попередній роботі, а просить тільки змінити формулювання наказу на звільнення його за п.1 ст.36 КЗпП України, для чого, як зазначено вище, немає жодної підстави.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог щодо визнання незаконним наказу ОСОБА_2 державного університету № 595-ІІ від 07.10.2009 року «По особовому складу» в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_3 з посади лаборанта обчислювального центру факультету ОСОБА_2 на підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 307, п.п. 1,3,4 ч. 1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 державного університету задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 07 травня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: