Справа № 22-ц-7404/2010р. Категорія: договірна
Головуючий 1-ї інст: Нікуліна Л.П. Доповідач: Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

іменем України

10 листопада 2010 р. м.Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

-головуючого - судді Карімової Л.В.,

-суддів: Зазулинської Т.П., Яцини В.Б.,

-при секретарі Коршун І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3, до якої приєднався інший їх представник - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів та за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

27 квітня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом про зміну на гривню валюти договорів про надання споживчого кредиту № 0 від 27.03.2008р., іпотеки № /0/2 від 27.03.2008р., та поруки № 0/П від 27.03.2008р., а також - до додатків №№1,2 до вказаного договору кредиту, посилаючись на те, що відповідач не мав відповідної ліцензії на укладення вказаних договорів в іноземній валюті.

Під час розгляду справи позивачі 25 листопада 2010 року уточнили свої вимоги і просили визнати недійсними вказані договори споживчого кредиту, іпотеки та поруки з цих же підстав.

При цьому вказали, що 27.03.2008 року був укладений договір про надання споживного кредиту № 0 між відповідачем та позивачем ОСОБА_1, згідно якому банк зобовязався надати позичальнику кредит в іноземній валюті, 49 000 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 247 450 грн. 00 коп. за курсом НБУ на день укладення договору, з поверненням кредиту у повному обсязі в термін та розмірах, встановлених графіком погашення кредиту згідно до Додатку №1 до договору, в якому суми заборгованості також визначені у валюті США. Сукупна вартість кредиту визначена графіком платежів, суми кредиту та процентів за користування кредитом виражена у доларах, а сума комісії - у гривні.

З метою забезпечення виконання зобовязання 27.03.2008 року був укладений договір іпотеки між відповідачем та позивачем ОСОБА_1, а також - договір поруки між відповідачем та позивачкою ОСОБА_2, в яких грошове зобовязання кредитних коштів за вказаним кредитним договором також визначено в іноземній валюті

у сумі 49 ООО доларів США, що на день виконання кредитного договору за курсом НБУ складало 247 450 грн. 00 коп.

Зазначили, що зазначення грошових зобовязань у доларах США не відповідає ст. 99 Конституції України, згідно якій грошовою одиницею України є гривня, яка відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» є єдиним законним платіжним засобом на території України, а стаття 524 ЦК України визначає, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, яке згідно ст. 533 цього ж Кодексу має бути виконане саме у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Тобто, в договорі про надання споживчого кредиту від 27.03.2008 року грошове зобовязання повинно бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, а не в доларах США. Згідно ст. З Декрету КМ України валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для виплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим декретом, іншими актами валютного законодавства України. А наведений у п. 6.2 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління НБУ від 30.05.2007 року № 200, вичерпний перелік випадків використання фізичними особами - резидентами іноземної валюти як засобу платежу не передбачає використання у договорі споживчого кредиту валюти США. Крім того, діюче Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам не передбачає надання банками - резидентами кредитів іншим резидентам - фізичним особам в іноземній валюті.

Посилаючись на ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки договір про надання споживчого кредиту, в якому зобовязання визначено у доларах США, суперечить наведеним вимогам закону, а у відповідності до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом, - просили задовольнити їх вимоги.

У судовому засіданні відповідач позов про зміну валюти зобовязання не визнав та 22 червня 2009 року звернувся до позивачів із зустрічним позовом про стягнення солідарно з позивачів 285 272,91 грн. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та відшкодування судових витрат, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує належним чином умови кредитного договору № 0 від 27 березня 2008 року, за яким він отримав в банку кредит у розмірі 49 000 доларів США. Станом на 16.06.2009 року заборгованість позичальника перед банком складає 285 272, 91 грн., з яких заборгованість за сумою кредиту - 35 997,39 доларів США, що у еквіваленті складає 272 990,53 грн., заборгованість за процентами по користуванню кредитом - 1 467,88 доларів США, що в еквіваленті складає 11 172,62 грн., а також - пеня - 14,42 доларів США, що в еквіваленті складає 109,76 гривень.

Оскільки у забезпечення виконання зобовязань за спірним кредитним договором банк 27.03.2008 року уклав з ОСОБА_2 договір поруки № 0/П, згідно з яким вона зобовязалася відповідати перед банком по зобовязанням ОСОБА_1 у повному обсязі, відповідач після уточнення позову 15.04.2010 року просив стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором в сумі 272 276,17 грн. у солідарному порядку.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2010 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зустрічний позов банку був задоволений повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 та

ОСОБА_1 JI.B. солідарно на користь банку 272 276,17 грн. та 1700 грн. судового збору і 250 грн. витрат на ГГЗ.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову банку, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права.

При цьому вказали, що суд не встановив, яку саме суму кредиту отримав позивальник згідно спірного договору кредиту та безпідставно взяв до уваги генеральну ліцензію та дозвіл на здійснення валютних операцій, які не замінюють індивідуальну ліцензію на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, якої у відповідача при укладення та виконанні спірних договорів не було, тому суд першої інстанції повинний був на підставі ч. 1 ст. 227 ЦК України визнати спірні договори недійсними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що зявилися у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 27 березня 2008 року між АКТБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, згідно п. 1.1 якого банк зобовязався надати позивальнику кредит в іноземній валюті в сумі 49 000 доларів США, що дорівнювало на день укладення договору 247 450 грн. Згідно п. 7.13 договору ОСОБА_1 підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обовязки за договором і погоджується з ними. Відповідно до п.п.1.1 вказаного кредитного договору позичальник зобовязується повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Укладаючи цей договір, позивальник усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти при отриманні кредитних коштів. У забезпечення виконання зобовязання за цим кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 27.03.2008 року був укладений договір поруки № /П, згідно з яким ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання відповідати перед банком по зобовязанням ОСОБА_1 у повному обсязі.

Згідно до наявної у матеріалах справи копії спірного договору про надання споживчого кредиту (п.п. 1.2.2) позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені для погашення кредиту згідно Додатку 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 26 березня 2015 року (а.с. 8 на зв.). Згідно до Додатку №1 до цього договору позичальник згідно умов вищезазначеного договору зобовязується повернути банку кредит у таких розмірах, щоб станом на вказану у графіку дату сума заборгованості за кредитом не перевищувала відповідної максимальної заборгованості за кредитом, яка також визначені у валюті США. Будь-яка сума заборгованості за кредитом, що перевищує розмір максимально допустимої заборгованості за сумою неповерненош кредиту, який (розмір) встановлений на відповідну дату, вищевказаного графіку, вважається простроченою сумою основного боргу (а.с. 16-17).

Як встановлено апеляційним судом на підставі наданих банком документів, ОСОБА_1 за п. 1.1 вказаного договору про надання споживчого кредиту отримав у банку в межах наданої йому кредитної лінії з поточного рахунку в банку, відкритого на його імя: 02 квітня 2008 року 11000 доларів США, що на той день складало 55 555 грн., 21 серпня 2008 року - 15 000 доларів США, що складало 72657 грн., а 09 вересня 2008 року - 10 000 доларів США, що складало 40511 грн., а всього отримав у банку таким чином кредит на суму 36 000 доларів США, що складало на той час 168 723 грн.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

-неторговельні операції з валютними цінностями;

-операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

-ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

-залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

-залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

-інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то оскільки на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті, судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги з цього приводу.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Тому суд першої інстанції належним чином обгрунтував свої висновки про те, що здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України та про відсутність підстав для визнання спірних договорів кредиту та поруки недійсними, при цьому правильно послався на наявні у банку відповідну генеральної ліцензії та письмовий дозвіл Національного банку України.

Крім того, оскільки позивачу при укладенні договору були відомі можливі ризики, повязані із коливанням валютного курсу гривні стосовно до долара США, судова колегія

не вбачає у зобовязанні позичальника за спірним договором про надання споживчого кредиту повернути банку отримані кредитні кошти у доларах США ознак нечесної підприємницької практики чи несправедливості (кабальності) цього договору, оскільки такі зобовязання є пропорційними обовязку банка надати кредит в іноземній валюти, і тому валютні ризики сторін за цим договором є збалансованими відповідно до застережень ч. 1 ст. 203, ч. З ст. 509 ЦК України щодо несуперечності умов договору актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, їх відповідності засадам добросовісності, розумності та справедливості.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання договорів кредиту та поруки недійсними ухвалив своє рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то в цій частині з підстав, передбачених ч. 1 ст. 308 ЦПК України судова колегія відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Що стосується задоволення вимог банку про дострокове стягнення боргу за вказаним кредитним договором, то в цій частині рішення суду ухвалене: при неповному зясуванні судом обставин, які мають значення для справи; при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставами для його зміни та скасування в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення позичальником виконання передбаченого договором обовязку повернення отриманої позики частинами, з розстроченням, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Однак, всупереч вимог ст. 213 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення суду, правил ст.ст. 10, 60 ЦПК України щодо доказової діяльності суду, суд першої інстанції належним чином не зясував наявність фактичних підстав та дотримання банком передбаченого договором порядку притягнення боржника до відповідальності за вказаною нормою матеріального права та не зясував обґрунтованість заявлених банком з цих правових підстав зустрічних позовних вимог, а також - заперечень відповідачів проти зустрічного позову про відсутність поточної заборгованості за спірним кредитним договором (а с. 85).

Так, згідно до розділу 6 спірного кредитного договору в контексті положень про належне виконання зобовязань, які містяться у ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 203, ст. 204, 526 ЦК України, у разі застосування банком права, передбаченого пунктом 6.1.2 цього договору (вимагати повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення та плати за кредит у сторону зменшення), банк зобовязаний повідомити позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та дострокової плати за кредит наступним чином: банк повідомляє позичальника про це шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) на адресу позичальника. При цьому терміни дострокового повернення кредиту та сплати оплати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обовязковим для повернення і сплати в повному обсязі, банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що: банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобовязань позивальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобовязань позичальника за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку (а.с. 10).

Згідно до п. 1.4, п. 2.2 спірного договору поруки, відповідальність поручителя і боржника є солідарною, у випадку невиконання боржником своїх зобовязань за основним договором кредитор має право предявити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обовязковими для виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом) (а.с. 15).

На підтвердження виконання вказаного у спірних договорах про надання

споживчого кредиту та поруки порядку повідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове повернення кредиту банку та про дострокове виконання поручителем умов кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» надав до апеляційного суду свою досудову вимогу на їх імя, відповідно: про дострокове повернення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 35 997,39 доларів СІЛА, заборгованості за користування за кредитом 1 037,01 доларів США та пеню - 51,29 грн., та - про дострокове виконання поручителем боргових зобовязань позичальника. При цьому банк у якості підстави такої вимоги послався на наявну станом на 22 травня 2009 року прострочену заборгованість ОСОБА_1 по сплаті процентів в сумі 1037,01 долара США та пені у розмірі 51,29 грн.

Банківською випискою з рахунку ОСОБА_1 за спірним договором про надання споживчого кредиту підтверджується, що станом на 22 травня 2010 року ОСОБА_1 прострочив банку сплату відсотків (плати) за користування кредитом в сумі 1037,01 доларів США, заборгованість по черговим виплатам повернення кредиту - відсутня.

Однак всупереч свого процесуального обовязку доведення обставин, на які позивач послався, як на підставу своїх вимог (ст. 60 ЦПК України) банк не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відправлення позивачам вказаного досудового повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту та про солідарну відповідальність поручителя за невиконання позичальником своїх обовязків за кредитним договором у той спосіб, як це передбачено розділом 6 спірного договору про надання споживчого кредиту та п. 2.2 спірного договору поруки (локальний предмет доказування по цій справі). Надана банком апеляційному суду копія реєстру поштових відправлень на адресу позивачів від 12 червня 2009 року, при запереченні ними факту отримання повідомлення банку, не містить відомостей, яку саме кореспонденцію було їм відправлено

в той день. Тому, за відсутності зворотного поштового повідомлення про вручення відправленої кореспонденції (вимоги банка від 22.05.2009 року), або - про її невручення, - в контексті договірних зобовязань не є належним та допустимим доказом належного повідомлення банком позичальника та його поручителя про дострокове повернення кредиту.

Згідно матеріалів справи зустрічний позов до позивачів був поданий до суду до спливу передбаченого цим договором 31- денного терміну для добровільного усунення позичальником порушень своїх зобовязань та до спливу 10 - денного терміну з моменту не виконання зобовязань позичальника дострокового повернути кредит за договором, а також - у більшій сумі, ніж це зазначено у досудовому повідомленні (вимозі) від 22.05.2009 року.

Таким чином, оскільки банк не довів факт пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, не дотримався обовязкової для сторін договору процедури досудового врегулювання спору та не надав можливості позичальнику добровільного усунення порушень своїх зобовязань, тому відповідно до правил ч. 2 ст. 530 ЦК України у позичальника не виникли зобовязання дострокового погашення кредиту, а банк не отримав права дострокового стягнення заборгованості з підстав, передбачених ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Оскільки у позивальника не виникло зобовязання дострокового повернення кредиту, у позичальника відповідно до ст. 554 ЦК України відсутня й відповідальність перед кредитором як солідарного боржника за цим зобовязанням. Висновки суду першої інстанції з цього приводу є помилковими.

Крім того, з матеріалів справи видно, що після звернення банку до суду із зустрічним позовом про дострокове стягнення кредиту 16.09.2009 року ОСОБА_1 добровільно усунув допущені порушення своїх зобовязань за цим договором, при цьому станом на 14.04.2010 року, на день уточнення банком свого позову, а також 20.07.2010 року у ОСОБА_1 відсутня поточна заборгованість за спірним кредитним договором, штрафні санкції також відсутні (а.с. 87, 126, 157, 258).

Виходячи з наведених обставин та правового обґрунтування у задоволенні зустрічного позову банку про стягнення солідарно з позивачів 285 272,91 грн. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту необхідно відмовити, за недоведеністю підстав для його задоволення.

Таким чином, рішення суду підлягає зміні, а скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.1, 2, 4, ст. 309, ст.ст. 308, 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3, до якої приєднався інший їх представник ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2010 року змінити, скасувавши його в частині задоволення зустрічного позову публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення з них на користь банку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27.03.2008 року в розмірі 272276 грн. 17 копійок та судового збору в сумі 1700 гривень 00 копійок та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 250 грн. 00 копійок.

У задоволенні вказаного зустрічного позову публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2010 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді колегії

Апеляційний суд Харківської області

м. Харків, пл. Руднєва, 36, 61050,