АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: "спадкове" інстанції: Шиянова Л.О.
Доповідач:Бурлака І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» листопада 2010 р. м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Маміної О.В.,

Суддів: Бурлака І.В., Цвірюка В.О.,

при секретарі: Єщенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 січня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 83/300 частини будинку з надвірними будівлями та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 57/100 частин житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2005 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3. В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що після смерті його дружини ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, він та їх донька ОСОБА_3 являються спадкоємцями 57/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 із яких 26/100 частин становить добудова, яка прибудована під час шлюбу і являється спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У зв'язку з чим спадкова маса становить 44/100 частин (57/100 - (26/100:2). Після уточнень позову в кінцевому варіанті просив суд визнати за ним право власності на 83/300 частин будинку з надвірними будівлями, із яких 44/300 (44/100: 2 х 2/3) частин - це обов'язкова доля, оскільки він є непрацездатним, ІНФОРМАЦІЯ_1, та (26/100:2) =13/100 частин або 39/300 частин - його частка в спільній сумісній власності подружжя.

Відповідачка позов не визнала та у жовтні 2007 року подала зустрічний позов про визнання права власності на 57/100 частин житлового будинку в порядку спадкування за заповітом. Посилалася на те, що 10.08.1999 року ії мати ОСОБА_5 залишила заповіт, в якому зазначено, що все своє майно вона заповіла їй. Після смерті матері вона фактично прийняла спадщину. З 1985 року вона зареєстрована в спірному будинку. Вважала, що ОСОБА_4 не приймав участі у 26/100 частин прибудови. Цю прибудову літ. А1-1 зроблено у 1974 році ії матір'ю та бабусею. Ії батько ніколи не звертався до суду за визнанням права власності на цю прибудову.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.04.1989 року за ії матір'ю визнано право власності на цю прибудову. Кожен з батьків мав свою нерухомість. З 1947 року ії батькові належало 55/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 Вона вважала себе власником з 1999 року, оскільки несла всі обов'язки власника нерухомості, сплачувала комунальні платежі, утримувала спірний будинок, за свої кошти зробила капітальний ремонт, який значно збільшив вартість будинку. Після смерті матері у 1999 році батько фактично не прийняв спадщину. Зазначила, що оскільки строк позовної давності сплинув, просила відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог та визнати за нею право власності на 57/100 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 січня 2010 року позов ОСОБА_4- задоволено; визнано за ним право власності на 83/300 частин житлового будинку з надвірними будівлями, в тому числі на 39/300 частин як спільне майно подружжя і на 44/300 частин як обов'язкова доля в спадковому майні після смерті дружини ОСОБА_5; зустрічний позов ОСОБА_3- задоволено частково; визнано за нею право власності на 88/300 частин житлового будинку з надвірними будівлями у порядку спадкування за заповітом; в іншій частині вимог- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, відмовити ОСОБА_4 в задоволенні його позовних вимог, задовольнити ії зустрічний позов. При цьому посилалася на порушення норм матеріального і процесуального права. Вважала, що суд не надав належну оцінку доказам у справі; не звернув увагу на те, що ОСОБА_4 не проживав в спірному будинку з 1970 року. Зазначила, що ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності щодо визнання права власності на 39/300 частки у спільному майні подружжя та взагалі пропустив строк для звернення до суду.

Судова колегія, заслухавши суддію-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3- відхилити, рішення суду - залишити без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 і визнаючи за ним право власності на 83/300 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_3 і визнаючи за нею право власності на 88/300 частин спірного будинку з надвірними будівлями, суд першої інстанції виходив з вимог ч. 1 ст. 529 та ст. 535 ЦК України в редакції 1963 року, згідно яких при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, дружина і батьки померлого. Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 1968 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 знаходилися в зареєстрованому шлюбі. Після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, відкрилася спадщина на 57/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1. Ідеальна частка ОСОБА_5 становила 44/100 частин, 26/100 частин-спільна власність подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Спадкоємцями першої черги являються сторони по справі: ОСОБА_4- чоловік померлої ОСОБА_5 та їх донька ОСОБА_3 Із листа П'ятої Харківської державної нотаріальної контори від 15.06.2005 року вбачається, що 17.11.1999 року ОСОБА_3 звернулася з заявою до П'ятої Харківської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини згідно заповіту від 10.08.1999 року, за яким ОСОБА_5 заповіла все своє майно їх доньки ОСОБА_3 Проте, свідоцтво про право на спадщину за заповітом вона не отримала. Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 являється непрацездатним, має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, з 1968 року фактично проживає в спірному будинку.

Посилання ОСОБА_3 та ії представника на те, що прибудову з 26/100 частин зведено за кошти ОСОБА_5 та ії матері, а ОСОБА_4 ніякої участі в будівництві не приймав, судовою колегією не приймаються, оскільки доказів щодо цього матеріали справи не містять, і в суді апеляційної інстанції ні ОСОБА_3, ні ії представник відповідно до ст. 60 ЦПК України їх не надали. Із заяв на аркушах справи 201, 202, 203, які написали ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та на які посилається ОСОБА_3 не вбачається, що ОСОБА_4 участі у будівництві не приймав. Між тим, із рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.04.1989 року вбачається, що прибудову в 26/100 частин зведено під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4, (а.с.68-70).

Відповідно до вимог ст. ст. 22, 28 КпШС України (в редакції 1969 року) майно нажите подружжям за час шлюбу являється їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У разі поділу майна їх частки визнаються рівними, тобто, виходячи з матеріалів справи по 13/100 частин (26/100: 2) або 39/300 частин на кожного.

Твердження ОСОБА_3 та ії представника стосовно того, що ОСОБА_4 з 1970 року в спірному будинку не проживав, спадщину не прийняв, строк для прийняття спадщини пропустив, тому немає права на спадщину, зокрема і на обов'язкову долю в спадщині, судовою колегією також не приймаються, оскільки як вбачається із матеріалів справи в спірному будинку він проживає з 1968 року, (а.с.28). Із акта місцевого огляду від 11.06.2009 року будинку АДРЕСА_3 та будинку АДРЕСА_1 які знаходяться поряд вбачається, що ОСОБА_4 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.209-213). До копії довідок від 23.11.2005 року та 07.02.2006 року, на які посилається ОСОБА_3, судова колегія відноситься критично, оскільки як вбачається із копії, довідку від 23.11.2005 року надано для енергозбуту щодо зареєстрованих осіб, а із копії довідки від 07.02.2006 року - вказана довідка містить дані про місце реєстрації ОСОБА_4 Актів проживання ОСОБА_4 за місцем реєстрації матеріали справи не містять. Із копій актів на аркушах справи №№ 196-203 не вбачається, що ОСОБА_4 на час смерті дружини ОСОБА_5 в спірному будинку не проживав.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 не заперечував, що його зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 та пояснив, що це зроблено зі згоди дружини ще в 1970 році. Проте, з дня одруження з ОСОБА_5 він проживав разом з нею та донькою в спірному будинку. Зараз він також проживає в спірному будинку. Пояснення ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не спростувала.

Таким чином, вважати, що ОСОБА_4 після смерті дружини ОСОБА_5 не прийняв спадщину немає, оскільки доказів того, що він відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року фактично не вступив в управління або володіння спірним будинком, матеріали справи не містять.

У зв'язку з чим судова колегія вважає, що висновок суду щодо визнання за ОСОБА_4 право власності на 83/300 частин (39/300 частин-спільна власність подружжя та 44/300 частин (44/100: 2 х 2/3) спірного будинку та за ОСОБА_3 -88/300 частин відповідає зазначеним вище обставинам справи, наявним у справі доказам та зроблений відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування або зміни немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303,304, 308, 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст. 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 січня 2010 року-залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: Судді: