Справа 2-634/2010
Р І Ш Е Н Н Я ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2010 року Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:

судді Рідник І.Ю.

при секретарі Данько Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Комінтернівське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3. ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ВГІРФО Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю, зобовязання виселитися з будинку та зобовязання зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

У лютому 2009 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів з вимогами про усунення перешкод в користуванні житловим будинком №1 по вул.Набережна в с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області, що належить її на праві приватної власності, зобовязання виселитися з цього будинку та зобовязати ВГІРФО Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою відповідача ОСОБА_6

При розгляді справи позивач неодноразово свої позовні вимоги уточнювала і остаточно просить суд зобовязати відповідачів не чинити їй перешкоду користуванні власним будинком №1 по вул.Набережна в с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області, виселити відповідачів з будинку №1 по вул.Набережна с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області на підставі ст. 116 ЖК України та зобовязати ВГІРФО Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою ОСОБА_6 і ОСОБА_7

В обгрунтування позовних вимог позивач послалась на наступне.

їй на праві приватної власності належить 1/4 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по вул.Набережна, №1 в с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області, яку вона приватизувала у 1995 році. До 2001 року в квартирі ніхто не проживав із-за відсутності елементарних побутових умов. У 1998 році отримавши відповідні дозволи на добудову будинку нею були проведені будівельні роботи по приведенню будинку в жилий стан. У 2001 році за її згодою в квартирі, як члени її сімї, були прописані та стали проживати: ОСОБА_8 - син. ОСОБА_6 - невістка, ОСОБА_7 - внук. Вона з сім'єю сина ніколи не проживала, так як не бажала їм заважати. За час проживання сімї сина в її будинку, без її дозволу і згоди в ньому стали проживати мати та брат невістки. У листопаді 2007 року її син помер. Після його смерті її стосунки з колишньою невісткою і внуком сильно змінилися в некращу сторону. Вони її ображають, висловлюються в її адресу нецензурною лайкою, виганяють, коли вона до них приходить, ключі від вхідної двері не дають, чим заважають користуватися власним будинком. На її прохання добровільно звільнити будинок, також відповідають відмовою. На їх неправомірну поведінку вона зверталася до міліції, але їй було рекомендовано звернутися до суду у зв'язку з тим, що між нею і відповідачами існують цивільно-правові відносини. Враховуючи те, відповідачі створили неможливі умови для спільного з ними проживання, заважають їй користуватися своїм власним будинком, яким вона бажає в подальшому розпорядитися за власним розсудом, не є членами її сімї, проживають в ньому без її згоди, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_6. яка діє в своїх інтересах і інтересах ОСОБА_4 на підставі довіреності, відносно себе позов не визнала повністю і пояснила суду, що зареєстрована і проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, на законних підставах і з дозволу ОСОБА_1 ОСОБА_9 позивачка в цьому будинку ніколи не проживала і проживати не збиралася, оскільки мала інше житло. Перешкод в проживанні або користуванні цим будинком позивачці ніхто не заважає. Двері з замками в будинку були встановлені самою ОСОБА_1 і з того часу їх ніхто не міняв, тому ствердження позивача, що її не пускають у власний будинок не відповідає дійсності. Вважає, що вимоги до неї та її сина, ОСОБА_7 є безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити. Відносно ОСОБА_4 позов визнала, підтвердив, що дозвіл на її вселення в будинок у ОСОБА_1 ніхто не спрощував. Мати дозволив проживати в них її померлий чоловік і поки він був живий ніяких питань щодо проживання ОСОБА_4 в будинку не було. Відповідач ОСОБА_5 взагалі став жити у них в будинку без чого-небудь дозволу.

Відповідач ОСОБА_7 позов не визнав по підставам, вказаним відповідачем ОСОБА_6. пояснивши суду, що на час вселення в будинок був маленькою дитиною і нічого не знає. Але йому відомо від батьків і від самої бабусі, ОСОБА_1, що вона з ними ніколи не жила і не бажала цього. Після смерті його батька, ОСОБА_8, бабуся стала від них вимагати, щоб вони виселилися з будинку на що вони відповіли їй відмовою. Після цього бабся зверталася на них зі скаргами в міліцію, але оскільки вони їй жити в будинку не заважають, перепони до цього не створюють, а вона сама за власною ініціативою не бажає проживати разом з ними в будинку, до них ніяких мір не приймалося і їх ні до чого не зобов'язували.

Відповідач ОСОБА_5 позов визнав та пояснив суду, що прийшов проживати до сестри, ОСОБА_6 у якої на тої час вже проживала їх мати, ОСОБА_4, приблизно у 2006 році після розірвання шлюбу з дружиною, оскільки колишня дружина його вигнала з квартири і йому нема було куди піти. Дозволу у ОСОБА_1 на його проживання в будинку ніхто не спрощував. ОСОБА_8, коли був живий, не заперечував проти його проживання в них, але сестра, ОСОБА_6, згоди на його проживання в неї йому не давала і декілька разів виганяла з будинку, але він на це не звертає уваги, тому що піти йому нема куди.

Представник третьої особи - ВГІРФО Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області, в судове засідання не зявився, але суду надана письмова заява про розгляд справи без представника паспортної служби Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області.

Вислухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами.

Судом встановлено, що позивач згідно свідоцтва №51 про право приватної власності на жилий будинок від 06.10.1995 року, що видано на підставі розпорядження органу приватизації радгоспу «Фонтанський» №51 від 06.10.1995 року є власником 1/4 частини жилого будинку з господарськими спорудами, розташованого в с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області по вул.Набережна, №1, загальною площею 8.64 кв.м., жилою площею 6.8 кв.м. /а.с. 14,1 8,22,23/.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку (квартири), до яких належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічне право членів сімї власника житла щодо користування цим житлом, закріплене і у ч.1 ст.405 ЦК України.

Як убачається з домової книги будинку №1 по вул.Набережна с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області в квартирі, власником якої є ОСОБА_1, зареєстровані з 13.1 1.2001 року: син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, невістка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, внук -ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4: з 27.08.2003 року зареєстрована сама власниця квартири. ОСОБА_1

/а.с.20,21 /.

21.11.2007 року ОСОБА_8 помер у віці 37 років, про що в Книзі реєстрації смертей виконкому Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області зроблено відповідний актовий запис за №52 /а.с. 13/.

В судовому засіданні позивач підтвердила, що сім'я сина проживала та була зареєстрована на її житлової площі за її згодою. Яких - не будь умов щодо порядку користування житлом між ними не було, оскільки вона проживала окремо в іншому житлі. Відповідачі ОСОБА_10 - мати ОСОБА_6, та ОСОБА_5 - брат ОСОБА_6. вселилися в її частину будинку без її згоди та дозволу, що не заперечували в судовому засіданні і самі відповідачі. У звязку з тим, що після смерті сина, його дружина та син перестали бути членами її сімї, відповідачі ОСОБА_11 і ОСОБА_5 вселилися без її згоди, а також у звязку з тим, що усі відповідачі їй заважають проживати у власному будинку, виганяють з нього, провокують безпідставні скандали, висловлюються в її адресу нецензурною лайкою, що було підставою її неодноразових звернень до міліції, а також перешкоджають розпоряджатися своєю власністю на свій власний розсуд, вважає, що у суду є усі підстави для виселення відповідачів з її жилої площі на підставі ст. 116 ЖК України без надання їм іншого житлового приміщення. Крім цього, відповідачка ОСОБА_6 в теперішній час має квартиру в м.Одесу, яку купила після продажу земельної ділянки, яку отримала разом з її нині померлим сином, ОСОБА_8, у Крижанівський сільській раді під забудову будинку у 2005 році.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що ОСОБА_1 приватизувавши квартиру в радгоспі «Фонтанський» відремонтувала її для проживання сімї сина. Сама позивачка із сімєю сина ніколи не проживала, оскільки в цьому не було потреби. Після смерті ОСОБА_8 в ОСОБА_1 сильно погіршилися стосунки з внуком і колишньою невісткою. Із-за їх поведінки вона не може користуватися своїм житлом.

Свідок ОСОБА_9 дала суду аналогічні пояснення.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що з позивачкою спілкувалася до 2006 року, а потім взагалі перестали бачитися. До 2006 року їй відомо, що між позивачко і сім'єю її сина, ОСОБА_8, завжди були нормальні стосунки. Квартиру в с.Крижанівка по вул.Набережна, 1 позивачка відремонтувала для їх проживання. Сама вона ніколи не збиралася в неї вселятися та проживати разом із сімєю сина. Які взаємовідносини існують між ними на теперішній час їй не відомо.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Як передбачає ч.3 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вселилися на житлову площу позивача та проживали на неї на правах членів сімї позивача, а після смерті її сина - як колишні члені її сімї, тому вказані відповідачі мають однакове з позивачем право користування спірною частиною будинку і не можуть бути виселені або обмежені у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.І ст.116 цього Кодексу, а не у звязку з тим, що приміщення необхідно для проживання самого власника

Позивач, посилаючись на ст. 1 16 ЖК України, підставою для її застосування вказує неможливість спільного проживання з відповідачами у звязку з їх неправомірною поведінкою щодо неї.

Однак, згідно вказаної норми статті обов'язковою умовою для виселення за порушення винними особами правил громадського співіснування необхідно встановити систематичність протиправних дії і безрезультатність застосування до правопорушників заходів попередження і громадського впливу. Виникши між сторонами неприязні взаємини, самі по собі не можуть бути підставою для виселення.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року, з наступними змінами, доказом застосування заходів попередження і громадського впливу можуть бути постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні попередження, рішення суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, що засудили дії винної особи. Одні лише факти звернення, які надала суду позивач, до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винних осіб заходів впливу, не є підставою для виселення.

Таким чином, вимоги позивача про виселення відповідачів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з належного їй на праві власності будинку, розташованого по вул.Набережна №1 с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області, у звязку з порушенням її прав власника щодо розпорядження власним майном та неможливістю спільного проживання, у звязку з їх неправомірною поведінкою є необгрунтовані та задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за місцем їх проживання тому, що підстав зняття відповідачів з реєстрації за місцем їх проживання, передбачених ч.І ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІУ від І 1.12.2003 року, вданому випадку не існує.

Суд не приймає до уваги ствердження позивача про те, що відповідачка ОСОБА_6 має інше житло, де на теперішній час проживає, оскільки відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем змін або уточнень позовних відносно позивача ОСОБА_6 зроблено не було.

Щодо вимог позивача про виселення з належної їй на праві власності частини будинку №1 по вул.Набережна в с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області відповідачів ОСОБА_10 і ОСОБА_5 1.М. суд їх задовольняє за наступними підставами.

Згідно ч.2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 1.М. підтвердили, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які є матірю і братом ОСОБА_6, вселилися в будинок №1 по вул. Набережна в с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області без дозволу та відому власника будинку ОСОБА_1

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як передбачено ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Враховуючи те, що відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 вселилися на житлову площу позивача не в установленому законом порядку, добровільно виселятися з неї не бажають, вони підлягають виселенню зі спірної жилої площі без надання їм іншого жилого приміщення на підставі ч.3 ст. 116 ЖК України.

На підставі ст.47 Конституції України, ст. 13,391,405 ЦК України, ст.ст.9,64,109,1 16,156,157 ЖК України та керуючись ст. ст. 10. 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6. ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ВГІРФО Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю, зобов'язання виселитися з будинку та зобов'язання зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні 1/4 частиною житлового будинку, розташованого по вул.Набережна,1 в с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області, що належить її на праві приватної власності.

Виселити ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з належної на праві приватної власності ОСОБА_1 1/4 частини житлового будинку, розташованого по вул.Набережна,1 в с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області без надання їм іншого жилого приміщення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до 30.08.2010 року до апеляційного суду Одеської області через Комінтернівський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: