АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
категорія - договірна
Головуючий 1 інст. - Шевченко С.В.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2010 року судова колегія судової палати у цивільних справах зляційного суду Харківської області в складі: головуючого Карімової Л.В.,

суддів Ізмайлової Г.Н.,

ОСОБА_2, при секретарі Коршун І.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 липня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Четверта Харківська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про звання нотаріально посвідченого договору дарування квартири № 70 в будинку №

А. по проспекту Косіора в місті Харкові, який був укладений 01.11.2003 року між її чоловіком ОСОБА_6 та її племінником - відповідачем ОСОБА_5 Посилалася на те, що до укладення цього договору ОСОБА_5 обіцяв надавати ріальну допомогу та піклуватися про неї та чоловіка, який був інвалідом першої и по зору, а після посвідчення договору переїхав у вказану квартиру з дружиною та літнім сином. У звязку з конфліктами, які подалі стали виникати між нею та :иною відповідача, між ними склалися відносини неможливості сумісного :ивання.

Зазначала, що наслідки договору дарування їй були розяснені нотаріусом, однак ала, що такі наслідки не наступили, оскільки вона з чоловіком залишалися ивати в квартирі, не передаючи її відповідачу.

Іри розгляді справи ОСОБА_3 уточнила свої позовні вимоги та просила на аві ст.ст. 56, 243, 425 ЦК УРСР визнати недійсним договір дарування вказаної ири, укладений 01.11.2003 року між дарувальниками ОСОБА_3 і ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_5

і обгрунтування цього позову посилалася на те, що укладаючи цей договір вона та її ік діяли під впливом помилки, оскільки вважали, що передають ОСОБА_5 у ість квартиру (яка була єдиним місцем їх проживання) в обмін на догляд та ання з боку відповідача, оскільки вони потребували стороннього догляду за станом зя та похилим віком, а з відповідачем мали добрі стосунки, і він обіцяв надавати т огу. Однак недбале ставлення до неї з боку ОСОБА_5 та його дружини, які звали важкі умови для проживання в одній квартирі, було підставою для ння до суду з цим позовом.

Відповідач ОСОБА_5 проти позову заперечував, зазначаючи, що при укладенні договору дарування квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розуміли значення своїх дійта правові наслідки укладеного правочину і бажали подарувати йому квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 липня 2010 року ззов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування, який укладений 1.11.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з ОСОБА_5, в частині передачі зманюк Н.Й. в дар ОСОБА_5 1/2 частини квартири № 70 в будинку № 154-А по юспекту Косіора в місті Харкові. В решті позову відмовлено.

Зазначене рішення оскаржено сторонами по справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Орджонікідзевського ійонного суду м. Харкова від 09 липня 2010 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, а саме в частині передачі ОСОБА_6 в дар ОСОБА_5 1/2 частини вищевказаної квартири, та ухвалити дій частині нове рішення про задоволення позову. В частині задоволення її позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржила.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, відповідність його висновків обставинам справи, недоведеність тих вимог, які суд вважав встановленими.

Посилається на те, що вона та її чоловік як люди похилого віку потребували матеріальної допомоги та щоденного догляду, тому не могли надати згоду на безоплатне відчуження квартири, яка є єдиним житлом, тобто без урахування їх інтересів.

Вказує, що вона вважала, що уклала з ОСОБА_5 договір довічного утримання, при якому право власності на квартиру перейшло до відповідача, але житло залишилося в користуванні відчужувачів.

Зазначає, що оскільки квартира знаходилася у спільній сумісній власності її та повіка, і їх частки не були визначені, у суду не було підстав визначати частку ОСОБА_6 . як 1/2 , виділити яку немає можливості, оскільки квартира однокімнатна.

Посилається також на те, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті чоловіка ОСОБА_6, тому до неї перейшло право на звернення до суду за захистом порушеного зва шляхом визнання недійсним спірного договору у відповідній частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції як незаконне та необгрунтоване та ухвалити нове рішення про відмову ланюк Н.Й. у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказує, що судом порушені вимоги ст.. 256-258 ЦК України, оскільки останній не надавши поважними причини пропуску строку позовної давності та не поновивши ці оки, частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3

Зазначає, що суд дав неправильну оцінку поясненням свідків, не допитав нотаріуса, який посвідчував оскаржуваний договір, щодо волевиявлення дарувальників, призвело до неправильного вирішення спору в частині задоволення позову.

Посилається на те, що позивачкою не доведено наявність істотної помилки щодо і оспорюваного нею договору дарування.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції. перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а скарга ОСОБА_3 зволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.І ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в тяційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення / першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді пої інстанції.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з ;деності факту того, що при укладенні договору дарування квартири ОСОБА_3 а під впливом помилки щодо правової природи правочину та його наслідків і це має єве значення, оскільки передаючи у власність ОСОБА_5 належну їй частину >тири, позивачка вважала, що останній має надавати їй матеріальну допомогу і догляд, му мала потребу.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору рування квартири в частині передачі в дар відповідачу частки квартири, яка належала манюку В.І., районний суд виходив з того, що на час подачі позову до суду Романюк [. помер, і спірні правовідносини не допускають правонаступництва, оскільки на час зриття спадщини ОСОБА_6 вже не був власником квартири.

Судова колегія не може в повному обсязі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та наданим доказам, зроблені з порушенням вимог матеріального права.

Як свідчать матеріали справи спірна однокімнатна ізольована квартира № 70 в цинку № 154-А по проспекту Косіора в місті Харкові належала ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право існості на житло від 25.05.1994 року, виданого Харківським міським центром иватизації державного житлового фонду.

Згідно договору дарування квартири від 01.11.2003 року , укладеного між манюком В.І., ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідченого державним нотаріусом твертої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-4239, Романюк . і ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_5 прийняв в дар вищевказану квартиру.

Відповідно до ч.2 ст. 243 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних івовідносин, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна зувальнику.

Ці вимоги закону сторони виконали, оскільки ОСОБА_5 переїхав проживати з [єю до спірної квартири, зареєстрував її на своє імя в КП „Харківське МБТІ

З пояснень сторін по справі вбачається, що позивачі та відповідач з дружиною малолітнім сином проживали в спірній квартирі, здійснювали взаємний догляд за нею допомагали один одному.

Зазначені обставини підтвердила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3, начивши, що під час спільного проживання в спірній квартирі з відповідачем та його ужиііою, вона також купувала за свої кошти продукти харчування та готувала їжу для ;повідача та його сім»ї, а потім між ними виникли конфліктні відносини.

Відповідно до ст.. 56 ЦК УРСР, що діяла на час укладання оспорюваного говору дарування, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може ги визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови № 3 від .04.1978 р. з подальшими змінами „ Про судову практику в справах про визнання угод дійсними під помилкою розуміється таке неправильне сприйняття стороною субєкта, гдмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за сутності якої за обстззлшлт сттравл.

Вищевказані обставини та постання позивачки впервісному позові про надання договору дарування про те, що вона та чоловік усвідомлювали значення м договору дарування та його наслідки, свідчать про відсутність в діях Романюк дь-якої помилки, що має істотне значення.

Як стверджувала в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3підставою для зня договору дарування, а потім для визнання його недійсним є наявність :тів між нею та сім'єю відповідача ОСОБА_5

Між тим зазначені обставини не є помилкою щодо природи оспорюваного їу та інших його істотних умов, а свідчать про наявність нових обставин, що вже після укладення договору дарування.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_3 не довела своїх позовних вимог о, що на момент вчинення договору дарування квартири існували обставини, які ш б про укладеня договору внаслідок помилки.

У звязку з чим рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 липня 2010 року підлягає скасуванню в частині визнання недійсним договору дарування, який укладений 01 листопада 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з ОСОБА_5, в частині передачі ОСОБА_3 в дар ОСОБА_5 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині.

Наслідки сплину позовної давності застосовуються відповідно до вимог ст. 267 ЦК України. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки судова колегія відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_3 за недоведеністю її вимог щодо порушення її прав, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо неправильного застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, судова колегія вважає безпідставними.

Як свідчать матеріали справи та не оспорюється сторонами та їх представниками в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_6 при житті не оспорював договір дарування квартири, у тому числі з зазначених позивачкою підстав.

Тому ОСОБА_3 після смерті чоловіка не має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування на підставі ст.. 56 ЦК України.

Рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 ґрунтується на законі та матеріалах справи, і доводи апеляційних скарг в цій частині рішення суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.З ч.І ст. 307, ст.ст. 309,313, 314,316, 317,319, 324 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Змінити рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 липня 2010 року, скасувавши його в частині визнання недійсним договору дарування, який укладений 01 листопада 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з ОСОБА_5, в частині передачі ОСОБА_3 в дар ОСОБА_5 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині.

В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 липня 2010 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до

суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді