Апеляційний суд Тернопільської області
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2010 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого Ткач О.І.

Суддів: Бахметової В.Х, ОСОБА_1

при секретарі Танцюра О.В.

з участю представника Лановецького комунального підприємства по благоустрою

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лановецького районного суду від 24 грудня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Лановецького комунального підприємства по благоустрою про стягнення заборгованості з заробітної плати,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Лановецького районного суду від 24 грудня 2009 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що оплата праці в спірний період проводилась пропорційно відпрацьованому часу є безпідставним, оскільки вказаний факт не підтверджується жодними доказами у справі. Крім цього, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправомірно застосував норми ст. 233 КЗпП України.

Представник Лановецького комунального підприємства по благоустрою не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, відповідає матеріалам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Лановецького комунального підприємства по благоустрою, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася з вищезазначеним позовом до Лановецького комунального підприємства по благоустрою та просила суд стягнути з відповідача заборгованість заробітної плати в сумі 2708,36 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що за період роботи з січня 2003 року по липень 2006 року заробітна плата їй виплачувалась у розмірі нижчому за передбачений законодавством розмір мінімальної заробітної плати на той час, у звязку з чим виникла заборгованість, яку відповідач відмовляється виплатити.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_2 погодилась працювати неповний робочий день і заробітна плата нараховувалась їй згідно відпрацьованого часу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 5 травня 2003 року по 25 липня 2006 року працювала двірником в Лановецькому комунальному підприємстві по благоустрою і звільнилась за власним бажанням.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працювала на умовах неповного робочого дня, що підтверджується наказами начальника Лановецького КПБ № 10 від 16.05.2003 року, № 35 від 18.08.2003 року, № 66 від 31.12.2003 року, № 91 від 1.04.2004 року, № 119 від 4.06.2004 року, № 160 від 20.08.2004 року про встановлення неповного робочого дня двірникам; довідкою виданою бухгалтером Лановецького КПБ про розміри нарахування та одержання позивачем заробітної плати за період з травня 2003 року по травень 2006 року, табелями обліку використання робочого часу за вказаний період та показами свідків. З вищезазначеними наказами про встановлення неповного робочого дня позивачка ОСОБА_2 була ознайомлена і погоджувалася, про що свідчать її заяви. Дані накази нею не оскаржувались.

Статтею 56 КЗпП України передбачено, що у випадку встановлення неповного робочого часу оплата праці провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оплата праці ОСОБА_2 за період з січня 2003 року по липень 2006 року здійснювалась пропорційно до відпрацьованого нею часу і тому немає підстав вважати про наявність заборгованості заробітної плати відповідача перед позивачем.

Отже, суд першої інстанції повно та правильно зясував характер спірних правовідносин, вірно застосував норми матеріального права, висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, тому рішення є законним та обґрунтованим.

Однак, з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції слід виключити посилання суду на те, що позивачка ОСОБА_2 пропустила строк звернення до суду, оскільки право звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати не обмежено будь - яким строком ( ст. 233 ч. 2 КЗпП України).

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лановецького районного суду від 24 грудня 2009 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск строку позовної давності.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий підпис

Судді два підписи

З оригіналом вірно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_3