Дата документу 17.11.2010
Справа № 2-2517/2010
Провадження № 2-2517/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2010р. Ленінський районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого-судді Лихосенко М.О.,

при секретарі Череп М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , 3-тя особа приватний нотаріус ОСОБА_4К про визнання шлюбного договору частково недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання шлюбного договору від 4.07.06р. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4 , недійсним в частині передачі належної частки кафе з навісом /літ. А, літ. Б/ по бул. Вінтера, 9 в м.Запоріжжі, яке перебуває у спільній сумісній власності.

В позові вказав, що 12.12.01 р. між фізичною особою ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладений договір про спільну діяльність, який зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 в реєстрі за № 2423.

Згідно вказаного договору, сторони приймають на себе зобов'язання спільно діяти, шляхом проведення фінансових та інших вкладень для досягнення господарських та комерційних цілей для будівництва та експлуатації кафе, яке знаходиться за адресою: ОСОБА_6, бул. Вінтера 9.

На виконання вказаного договору ОСОБА_1 проведено грошові інвестування в будівництво зазначеного кафе на загальну суму 70900 доларів США.

10.01.04 р. між ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору про спільну діяльність від 12.12.01 р., згідно з якої сума грошових вкладень ОСОБА_1 в будівництва кафе складає 70900 доларів США, і ПП ОСОБА_2 зобов'язується щомісячно, починаючи з 10.01.04 р. виплачувати ОСОБА_1 суму прибутку в розмірі 2000 доларів США.

22.09.04 р. рішенням Господарського суду Запорізької області за позовом ОСОБА_2 до ОП ЗМБТІ, відповідача зобов'язано зареєструвати право власності за приватним підприємцем ОСОБА_2 на об'єкт нерухомості (кафе), розташоване за адресою: ОСОБА_6, бул. Вінтера, 9.

ПП ОСОБА_2, незважаючи на укладений з ОСОБА_1 договір про сумісну діяльність та вищезазначеної додаткові угоди до нього, відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання та виплачувати грошові кошти ОСОБА_1

У зв'язку з цим, у жовтні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ПП ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за незаконно набуте майно та стягнення заборгованості.

В свою чергу, ПП ОСОБА_2 в лютому 2006 року звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору про спільну діяльність між ними від 12.12.01 р. та додаткових угод до нього, оскільки згідно чинного на час укладення угоди законодавства, договори вказаної категорії не можуть бути укладені між фізичною особою та суб'єктом господарської діяльності.

22.05.06 р. ухвалою Ленінського районного суду позов ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв'язку із неявкою позивача. Рішенням суду від 22.05.06р. зустрічний позов ПП ОСОБА_2 про визнання договору про спільну діяльність недійсним - задоволено.

Однак, при винесенні вказаного рішення судом не враховані вимоги ст..48 ЦК України в редакції 1963 р., і не вирішене питання про повернення сторонам всього отриманого за угодою майна, а при неможливості повернення відшкодування грошової вартості переданого майна.

У зв'язку із не вирішенням в судовому рішенні від 22.05.06 р. питання про відшкодування ОСОБА_1 вартості вкладених грошей у будівництво кафе за договором про сумісну діяльність, він в червні 2006 року звернувся із апеляційною скаргою на зазначене рішення .

04.07.06 р., знаючи про оскарження ним рішення, ОСОБА_2 як фізична особа, з метою позбутися своєї частки у праві власності на кафе, уклав зі своєю дружиною ОСОБА_3 шлюбний договір, згідно з якого подружжя домовилося, що після його укладення ОСОБА_2 зобов'язується передати в особисту приватну власність ОСОБА_3 свою частку кафе з навісом по бул. Вінтера 9 в м. Запоріжжі, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Після укладення цього шлюбного договору, ОСОБА_3 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та про визнання за нею права власності на вищезгадане кафе.

20.07.06 р. рішенням Ленінського районного суду позов ОСОБА_3 задоволено, поділено спільне майно набуте в період шлюбу та за нею визнано право власності на вказаний об'єкт нерухомості кафе.

06.09.06 р. ухвалою апеляційного суду Запорізької області скарга ОСОБА_1 на рішення суду від 22.05.06р. розглянута та задоволена частково, вказане рішення доповнено та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 358045 гривень. В іншій частині рішення залишено без змін.

На виконання цього рішення виданий виконавчий лист від 26.09.06 р. про стягнення з ОСОБА_2 на його користь . зазначеної суми грошових коштів.

13.08.07 р. головним державним виконавцем Ленінського ВДВС ЗМУЮ ОСОБА_7 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану ОСОБА_1, у зв'язку із відсутністю у ОСОБА_2 будь-якого майна.

Таким чином, фактичне відшкодування ОСОБА_1 вартості вкладених у будівництво кафе грошових коштів не відбулося, оскільки відповідач ОСОБА_2, передбачаючи стягнення з нього грошових коштів, вкладених за договором про сумісну діяльність в кафе, та можливість накладення арешту на належне йому майно, уклав зі своєю дружиною вищезгаданий шлюбний договір, за яким він як фізична особа, а не як приватний підприємець, передав свою частку в спільній сумісній власності кафе своїй дружині ОСОБА_3

У ПП ОСОБА_2 відсутнє будь-яке майно, окрім права власності на вищезгадане кафе по бул. Вінтера 9, якого він 20.07.06 р. за рішенням суду на підставі шлюбного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 04.07.06 р. позбувся, з метою уникнення зобов'язань по відшкодуванню грошових коштів на його користь .

Вважаємо, що вищезазначений шлюбний договір, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 свою частку кафе, порушує його права та інтереси, оскільки не дає змоги забезпечити виконання стягнення грошових коштів за рішенням суду .

Крім того, вважає, що вказаний шлюбний договір повинен бути визнаний частково недійсним оскільки укладений із порушення чинного законодавства.

Майно фізичної особи підприємця чи приватного підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, вважає, що шлюбний договір від 04.07.06 р., укладений між фізичними особами(подружжям) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині передачі прав на частку кафе не відповідає вимогам ст..52 ЦК України та _ст..57, 61 СК України, оскільки об'єкт нерухомості кафе по бул. Вінтера 9, набуто та зареєстровано за ОСОБА_2 як за приватним підприємцем тобто суб'єктом господарської діяльності , а не як за фізичною особою, отже відповідач ОСОБА_2 не мав права за шлюбним договором передавати ОСОБА_3 свою частку кафе, оскільки вказаний об'єкт нерухомості не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя , а є власністю приватного підприємця ОСОБА_2

Просить суд визнати недійсним шлюбний договір від 4.07.06р., укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 в частині передачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 своєї частки кафе з навісом /літ. А, літ. Б/ по бул. Вінтера, 9 в м.Запоріжжі, яке перебуває у спільній сумісній власності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день слухання справи був повідомлений, своїх заперечень на позов суду не надав.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечує проти позову, суду пояснив, що 04.07.2006 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4

Пунктами 1.1.-1.5., 2.1.-2.9. цього договору сторони визначили правовий режим майна, що було набуто ними у власність за час шлюбу та порядок його поділу.

Згідно ч. 1 ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки.

Визначення правового режиму майна у шлюбному договорі врегульовано ст. 97 СК України.

Сторони шлюбного договору можуть на свій розсуд:

*розповсюдити режим спільної сумісної власності на все або індивідуально визначене майно, яке належить одному з подружжя і є його особистою приватною власністю;

*розповсюдити режим особистої приватної власності одного з подружжя на все або індивідуально визначене майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

*визначити режим спільної часткової власності на майно.

Отже, сторони шлюбного договору - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діючи на підставі ст. 97 СК України, укладенням цього шлюбного договору самі визначили правовий режим майна, що було придбаного за час шлюбу. Вони мали право за законом це робити незалежно від того, чи є певне майно об'єктом спільної сумісної власності або особистою приватною власністю кожного з них, або об'єктом спільної часткової власності кожного з них.

Таким чином, незалежно від того, чи було кафе з навісом по бул. Вінтера, 9 спільною сумісною власністю, чи було воно особистою приватною власністю ОСОБА_2, шлюбний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідні його умови відповідають ч. 5 ст. 97 СК України.

Вважає доводи позивача з приводу незаконності передачі ОСОБА_2 в особисту приватну власність своєї частки кафе безпідставними , оскільки згідно ч.5 статті 93 Сімейного кодексу України, за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Однак, відповідними пунктами договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 лише встановили порядок поділу майна, натомість переходу права власності за даним договором не відбулось. Підставою для реєстрації права власності на кафе за ОСОБА_3 стало рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 20.07.2006 року по справі №2-2756, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку та не скасоване на даний час.

Крім того, до суду особа звертаються у разі порушення її прав та інтересів.

В даному ж випадку позивач не обґрунтовує, яким чином порушене його право тим, що відповідачі врегулювали шлюбним договором правовий режим майна та порядок його поділу. Позивач не вказує, які саме норми чинного законодавства дають йому право заявити позов про визнання правочину недійсним, якщо він не є стороною договору. Також не зазначає, яким саме чином вирішення майнових питань подружжя могло вплинути на його інтереси у зв'язку з неможливістю виконання рішення суду про стягнення на його користь грошових коштів.

Просить в позові відмовити.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 заперечує проти позову, суду пояснила, що за шлюбним договором не визнається право власності на майно та він не є документом, який підтверджує право власності та за яким воно реєструється. Цим шлюбним договором сторони домовилися про можливий порядок поділу майна та він не передбачає переходу права власності на майно. В подальшому питання про розподіл майна подружжя повинно вирішувати на підставі договору відчуження або судом, про що було зазначено в п.2.2 шлюбного договору.

Шлюбний договорі не підлягає примусовому виконанню та його невиконання не є підставою для визнання його не чинним.

Цим шлюбним договором між відповідачами права позивача не були порушені, оскільки за ним не відбулося переходу права власності на майно.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої були порушені цим договором, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, передбачених ЦК України.

Судом встановлено, що 12.12.01 р. між фізичною особою ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладений договір про спільну діяльність, який зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 в реєстрі за № 2423.

Згідно вказаного договору, сторони прийняли на себе зобов'язання спільно діяти, шляхом проведення фінансових та інших вкладень для досягнення господарських та комерційних цілей для будівництва та експлуатації кафе, яке знаходиться за адресою: ОСОБА_6, бул. Вінтера 9.

На виконання вказаного договору ОСОБА_1 проведено грошові інвестування в будівництво зазначеного кафе на загальну суму 70900 доларів США.

10.01.04 р. між ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору про спільну діяльність від 12.12.01 р., згідно з якої сума грошових вкладень ОСОБА_1 в будівництва кафе складає 70900 доларів США, і ПП ОСОБА_2 зобов'язується щомісячно, починаючи з 10.01.04 р. виплачувати ОСОБА_1 суму прибутку в розмірі 2000 доларів США.

22.09.04 р. рішенням Господарського суду Запорізької області за позовом ОСОБА_2 до ОП ЗМБТІ, відповідача зобов'язано зареєструвати право власності за приватним підприємцем ОСОБА_2 на об'єкт нерухомості (кафе), розташоване за адресою: ОСОБА_6, бул. Вінтера, 9.

Однак, вказане рішення відмінено постановою Вищого господарського суду України від 15.11.05р. та справа направлена на новий розгляд, а в подальшому припинена.

ПП ОСОБА_2, незважаючи на укладений з ОСОБА_1 договір про сумісну діяльність та вищезазначеної додаткові угоди до нього, відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання та виплачувати грошові кошти ОСОБА_1

У зв'язку з цим, у жовтні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ПП ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за незаконно набуте майно та стягнення заборгованості.

В свою чергу, ПП ОСОБА_2 в лютому 2006 року звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору про спільну діяльність між ними від 12.12.01 р. та додаткових угод до нього, оскільки згідно чинного на час укладення угоди законодавства, договори вказаної категорії не можуть бути укладені між фізичною особою та суб'єктом господарської діяльності.

22.05.06 р. ухвалою Ленінського районного суду позов ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв'язку із неявкою позивача. Рішенням суду від 22.05.06р. зустрічний позов ПП ОСОБА_2 про визнання договору про спільну діяльність недійсним - задоволено.

Однак, при винесенні вказаного рішення судом не враховані вимоги ст..48 ЦК України в редакції 1963 р., і не вирішене питання про повернення сторонам всього отриманого за угодою майна, а при неможливості повернення відшкодування грошової вартості переданого майна.

04.07.06 р., ОСОБА_2 як фізична особа уклав зі своєю дружиною ОСОБА_3 шлюбний договір, згідно з якого подружжя домовилося, що після його укладення ОСОБА_2 зобов'язується передати в особисту приватну власність ОСОБА_3 свою частку кафе з навісом по бул. Вінтера 9 в м. Запоріжжі, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Після укладення цього шлюбного договору, ОСОБА_3 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та про визнання за нею права власності на вищезгадане кафе.

20.07.06 р. рішенням Ленінського районного суду позов ОСОБА_3 задоволено, поділено спільне майно набуте в період шлюбу та за нею визнано право власності на вказаний об'єкт нерухомості кафе.

На підставі вказаного рішення за відповідачем ОСОБА_3 в ЗБТІ зареєстровано право власності на вказане кафе, що підтверджено витягом з реєстру прав власності.

06.09.06 р. ухвалою апеляційного суду Запорізької області скарга ОСОБА_1 на рішення суду від 22.05.06р. розглянута та задоволена частково, вказане рішення доповнено та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 358045 гривень. В іншій частині рішення залишено без змін.

На виконання цього рішення виданий виконавчий лист від 26.09.06 р. про стягнення з ОСОБА_2 на його користь . зазначеної суми грошових коштів.

Таким чином, порушене право позивача було захищене шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів.

Ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Посилання позивача на те, що шлюбний договір не відповідає чинному законодавству безпідставні.

Згідно ст.. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їх майнові права та обовязки.

Згідно ч. 2 цієї статті, сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. За ч. З цієї статті, сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. І нарешті, згідно ч. 5 цієї статті, сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Відтак, законом встановлена можливість укладення шлюбного договору - тобто законом надана можливість подружжю самостійно визначити майнові відносини в період шлюбу, в тому числі змінити правила, передбачені законодавством щодо правового режиму майна подружжя.

Отже, сторони шлюбного договору-відповідачі по справі, відповідно до вимог ст.. 97 СК України, укладенням шлюбного договору самі визначили правовий режим майна, що було придбане під час шлюбу. Вони мали право за законом це робити незалежно від того, чи є це майно обєктом спільної сумісної власності або особистою приватною власністю кожного з них, або обєктом спільної часткової власності кожного з них.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору.

Доводи позивача про те, що, що при укладенні цього шлюбного договору порушені його права як власника майна неспроможні, оскільки на нього ніколи не було зареєстроване право власності на вказане кафе.

Посилання позивача на те, що шлюбний договір від 04.07.06 р., укладений між фізичними особами(подружжям) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині передачі прав на частку кафе не відповідає вимогам ст..52 ЦК України та _ст..57, 61 СК України, оскільки об'єкт нерухомості кафе по бул. Вінтера 9, було набуто та зареєстровано за ОСОБА_2 як за приватним підприємцем тобто суб'єктом господарської діяльності , а не як за фізичною особою, а отже він не мав права за шлюбним договором передавати ОСОБА_3 свою частку кафе, оскільки вказаний об'єкт нерухомості не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя , а є власністю приватного підприємця ОСОБА_2 також безпідставні та нічим не підтверджені.

Суду не надано доказів того, що кафе було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 як за приватним підприємцем на час укладання шлюбного договору.

З пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_4 видно, що за шлюбним договором не визнається право власності на майно та він не є документом, який підтверджує право власності та за яким воно реєструється. Цим шлюбним договором сторони домовилися про можливий порядок поділу майна та він не передбачає переходу права власності на майно. В подальшому питання про розподіл майна подружжя повинно вирішувати на підставі договору відчуження або судом, про що було зазначено в п.2.2 шлюбного договору.

Шлюбний договір не підлягає примусовому виконанню та його невиконання не є підставою для визнання його не чинним.

За укладеним шлюбним договором не відбулося переходу права власності на майно.

Підставою для реєстрації права власності на кафе за ОСОБА_3 стало рішення суду 2-2756 від 20.07.06р. , яке набрало законної сили та на даний час не скасоване.

Крім того, згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В даному разі позивач не обґрунтував, яким чином порушене його право тим , що відповідачі врегулювали шлюбним договором правовий режим майна та порядок його розподілу а також яким саме чином вирішення майнових питань подружжя могло вплинути на його інтереси у звязку з неможливістю виконання рішення суду про стягнення на його користь грошових коштів.

Таким чином, судом не встановлено, що шлюбний договір між відповідачами не відповідає вимогам закону або порушує права відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213 ЦПК України, ст. 57, 93, 97, 103 СК України, ст.ст. 15, 203, 215 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання шлюбного договору від 04.07.2006 р. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частково недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів.

Суддя: Лихосенко М. О.