Справа №22-ц-4784 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Шевченка В.А.,

суддів - Білецького О.М., Кононенко О.Ю.,

при секретарі Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 03 листопада 2010 року

в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Засульської сільської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування рішення Виконавчого комітету Засульської сільської ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

встановила:

У липні 2010 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду із вказаним вище позовом, у якому зазначали, що на підставі рішення Виконавчого комітету Засульської сільської ради Недригайлівського району Сумської області № 16 від 17 березня 2005 року про оформлення права власності на житловий будинок № 22 по пров. Линника у с. Засулля 28 березня 2005 року на імя ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на дане майно.

Посилаючись на те, що рішення виконкому суперечить актам цивільного законодавства та порушує їхні права як спадкоємців на спірний будинок, в якому вони до того ж безперервно проживають з 2000 року, набувши ще й з цих підстав право власності на нього, позивачі з огляду на положення ст. 21 ЦК України просили визнати рішення виконкому незаконним, скасувати його, а свідоцтво про право власності визнати недійсним.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 03 листопада 2010 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення їхніх вимог.

Колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір за будинок № 22 по пров. Линника в с. Засулля Недригайлівського району Сумської області, що раніше на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1981 року, зареєстрованому у виконкомі Засульської сільради, належав ОСОБА_5 діду ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який помер 01 липня 1992 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що після смерті ОСОБА_5, а потім 20 липня 1992 року його дочки ОСОБА_6 (матері позивачки і відповідачки), а також у 1996 році його дружини ОСОБА_7 лише ОСОБА_4 прийняла спадщину у вигляді згаданого будинку, тому Виконком Засульської сільради своїм рішенням № 16 від 17 березня 2005 року правомірно постановив оформити на неї право власності на нерухоме майно.

Втім з таким рішенням погодитися неможливо з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим згідно з цим Кодексом, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У даному випадку позивачі, як потенційні спадкоємці чи як особи, які на їхній погляд, набули право власності на будинок з підстав набувальної давності, будь-яких вимог щодо визнання за ними такого права, встановлення факту прийняття спадщини тощо не заявляли, а предявлені вимоги обґрунтовували лише невідповідністю рішення виконкому вимогам закону і недійсністю у звязку з цим свідоцтва про право власності на домоволодіння.

Незважаючи на це, суд відмовив у позові не з недоведеності обставин, на які позивачі посилалися, як на підставу своїх вимог, а у звязку з тим, що ОСОБА_2 не прийняла спадщину, відмовилася від неї, а ОСОБА_4 є єдиною особою, що прийняла спадщину, про яку йде мова, тобто з підстав, з приводу яких позов взагалі не заявлявся, вийшовши таким чином за межі останнього.

У той же час висунутих у заяві доводів позивачів суд усупереч вимогам ст. ст. 10, 179, 212, 214, 215 ЦПК не перевірив і належної правової оцінки їм не дав, хоча це має суттєве значення для вірного вирішення спору.

Зокрема, поза увагою суду залишилося те, що приймаючи рішення про оформлення за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, виконком керувався втратившою чинність Іструкцією про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Держбуду України від 09 червня 1998 року № 21.

Крім того, виконком у такий спосіб вирішив питання щодо права на спадкове майно, правовстановлюючий документ на яке у вигляді договору купівлі-продажу раніше було вже оформлено на іншу особу, підмінивши собою компетентні нотаріальні органи, саме які у встановленому законом порядку вправі за зверненням спадкоємців видати свідоцтво про право на спадщину (Розділ VII ЦК УРСР, Гл. 89 ЦК України).

Відносно ж спадкоємців, які прийняли спадщину, у складі якої є нерухоме майно, то їх звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на таке майно є обовязковим (ст. 1297 ЦК України).

З урахуванням викладеного доводи відповідачів, у тому числі й про те, що рішення виконкому по суті ґрунтується на нормах Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 підлягають відхиленню.

Стосовно пропуску позивачами строків позовної давності, то й ці доводи відповідачів є безпідставними, оскільки про порушення своїх прав позивачі дізналися лише весною 2010 року, коли до них офіційно в судовому порядку були предявлені вимоги про виселення з будинку.

Наданий відповідачами витяг із журналу реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян не містить даних про те, що ще у 2005 році ОСОБА_2 була ознайомлена зі змістом рішення виконкому від 17 березня 2005 року.

За таких умов права позивачів у зазначеному вище статусі слід визнати порушеними відповідачами.

Обраний позивачами спосіб захисту порушених прав відповідає положенням ст. ст. 16, 21 ЦК України.

Перелічені порушення судом норм матеріального і процесуального права в силу п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивачів по 4 грн. 25 коп. на компенсацію витрат по сплаті судового збору та по 18 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді першої інстанції, а також по 2 грн. 25 коп. на відшкодування витрат зі сплати судового збору і по 18 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в апеляційному суді.

Керуючись, ст. ст. 88, 303, 304, ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 316 ЦПК України колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 03 листопада 2010 року в даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Виконавчого комітету Засульської сільської ради № 16 від 17 березня 2005 року визнати незаконним і скасувати його.

Свідоцтво про право власності на імя ОСОБА_4 від 28 березня 2005 року, видане Засульською сільською радою, визнати недійсним.

Стягнути з Виконавчого комітету Засульської сільської ради та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 4 грн. 25 коп. на компенсацію витрат по сплаті судового збору та по 18 грн. 50 коп. витрат на інформаційнотехнічне забезпечення розгляду справи в суді першої інстанції, а також по 2 грн. 25 коп. на відшкодування витрат зі сплати судового збору і по 18 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в апеляційному суді.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -