Справа № 2-2422/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2010 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого - судді Масленикова О.А., при секретарі Д'яченко М.В.

за участю: позивачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивачів ОСОБА_3,

представника відповідача ВАТ «Дунай-Авто» : ОСОБА_4,

представника третьої особи : ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_3 від імені та в інтересах

ОСОБА_1, ОСОБА_2

та особисто ОСОБА_1, ОСОБА_2

до

Відкритого акціонерного товариства «Дунай-Авто»,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача,

ОСОБА_4

про

стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 та особисто ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 5000 гривень та моральної шкоди в сумі 50000 гривень.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 21.10.2008 року неналежний відповідач ОСОБА_4 замінений на належного відповідача Відкрите акціонерне товариство «Дунай-Авто» (надалі ВАТ «Дунай-Авто»).

В процесі розгляду справи, позивачами неодноразово змінювались та уточнювались позовні вимоги і в кінцевій редакції ними було предявлено до стягнення з відповідача ВАТ «Дунай-Авто» на користь позивача ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 250000 гривень., а також до стягнення з відповідача ВАТ «Дунай-Авто» на користь позивача ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в сумі 250000 гривень.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 уточненні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили суду, що 17 січня 2008 року Кілійський районний суд Одеської області по кримінальній справі за № 1-19/2008 р. за звинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України постановив вирок, яким визнав ОСОБА_4 винним та призначив йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на п'ять років і шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та у відповідності до п. «б» ст.1 Закону України «Про амністію» № 955-V від 19 квітня 2007 року звільнив засудженого ОСОБА_4 від призначеного основного покарання.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.05.2008 року вищезазначений вирок суду першої інстанції було скасовано, а ОСОБА_4 було звільнений від кримінальної відповідальності за ст. 286 ч. 2 КК України з застосуванням до нього п. «б» ст.1 Закону України «Про амністію» № 955-V від 19 квітня 2007 року з закриттям провадження в зазначеній кримінальній справі на підставі п.4 ч.1 ст. 6 КПК України.

Як вказали позивачі та їх представник, зазначеними вироком та ухвалою встановлена винність ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, а саме в тому, що 26 серпня 2005 року, на свій день народження, ОСОБА_4, в світлий час доби, за гарної погоди, керуючи технічно справним автомобілем ГАЗ-2411, державний номер НОМЕР_1, порушив правила дорожнього руху України (п.12.3 ПДР) та допустив зіткнення з ОСОБА_6. В результаті скоєного ДТП з вини ОСОБА_4, згідно висновку судово-медичної експертизи за №135 від 29.09.2005 року, миттєво настала смерть ОСОБА_6 в результаті травматичного шоку, що знаходиться у прямому причинному зв'язку з порушенням ПДР України, які введені в дію постановою КМ України № 1306 від 10.10.2001 року, а саме: п.2.3, який встановлює, що водій не має права відволікатися на дорозі при керуванні транспортним засобом.

Як зазначив представник позивачів ОСОБА_3 - відповідно до Закону України «Про амністію» засуджений та амністований звільняється від кримінального покарання, але не від відшкодування шкоди.

Відповідно до ст.28 КПК України цивільний позов не заявлений або залишений без розгляду в кримінальній справі може бути пред'явлений в порядку цивільного судочинства.

Як пояснюють позивачі, в результаті скоєного злочину сім'я трагічно втратила голову родини, ще молодого, 55 років, чоловіка, з доволі гарним здоров'ям. Відповідно до ст.213 ЦК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. В судових засіданнях по кримінальній справі сторона позивача незаперечно підтвердила письмовими доказами і показаннями свідків підстави своїх вимог по цивільному позову.

Законодавство не містить визначення способів обчислення розміру моральної шкоди.

Моральна шкода, як правило, супроводжує будь-яке порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу. Тому інколи визнається, що факт заподіяння моральної шкоди не вимагає окремого доказування, що позивачі вважають саме таким випадком. Предметом доказування є глибина моральної шкоди, від якої залежить розмір та форма відшкодування. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою і таке інше. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням.

Позивачі просять суд врахувати тривалу тяганину та зволікання у остаточному вирішенні справи, виклики до слідчих, тривалість судових засідань, і, спогади, душевні страждання, які залишаться в них на все життя.

Представник позивачів в обґрунтування розміру моральної шкоди зазначив, що згідно постанови КМ України за народження третьої дитини Держава Україна виплачує допомогу у розмірі 50000 гривень, за нещасні випадки, повязані із загибеллю шахтарів, сім'ям загиблих сплатили адекватні суми відшкодування, а в даному випадку має місце злочин, і злочинець не бідна людина, а володілець мікроавтобусів, голова правління автопідприємства «Дунай-Авто».

Зміну позовних вимог в частині розміру присудженої до стягнення моральної шкоди вони аргументують заміною неналежного відповідача на юридичну особу, яка має можливість сплатити предявлені до стягнення суми моральної шкоди, в звязку з чим просять суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - ВАТ «Дунай-Авто», голова правління ВАТ «Дунай-Авто» ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнав частково. Не оспорюв факт того, що вироком суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції встановлена винність ОСОБА_4 в скоєнні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України і згоден з тим, що ВАТ «Дунай-Авто», як власник джерела підвищеної небезпеки, повинен нести матеріальну відповідальність. Що стосується розміру заявлених позовних вимог, ВАТ «Дунай-Авто» погоджується виплатити по 30000 гривень відшкодувння на кожного позивача, що ними було зроблено після звернення позивачів до суду з відповідним позовом до ухвалення судового рішення по справі.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача - ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні надали пояснення, згідно яких вважають необґрунтовано завищеними вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди, у розмірах, як були заявленими позивачами, виходячи з вимог їх обґрунтованості та послались на існуючу судову практику в аналогічних справах, за якими тотожні позовні вимоги судом задовольнялись в межах 10000 40000 гривень, залежно від обставин справи. Також ОСОБА_4 просить суд при винесенні рішення врахувати, що присуджене до стягнення судом з ВАТ «Дунай-Авто» відшкодування моральної шкоди він буде повинен відраховувати підприємству в порядку регресу.

Вислухавши пояснення учасників процесу, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Судом достовірно встановлено і не оспорюється особами, які беруть участь у справі, що 26 серпня 2005 року, ОСОБА_4, керуючи технічно справним автомобілем ГАЗ -2411, державний номер НОМЕР_1, що належить ВАТ « Дунай-Авто», рухався на ньому у світлий час доби по автодорозі Кілія - Вилкове в напрямку м. Вилкове. Під час руху, наближаючись до території СВК «Маяк», розташованої по лівому узбіччю автошляху, на значній відстані від автомобіля, ОСОБА_4 побачив велосипедиста, що рухався по узбіччю правого краю проїзної частини. Продовжуючи подальший рух у прямому напрямку, ОСОБА_4, належною мірою не оцінив дорожню обстановку, не обрав швидкість, безпечну для руху, відволікся від керування автомобілем, перестав стежити за дорожньою обстановкою й спостерігати за проїзною частиною, а протягом 2 секунд дивився на прилади автомобіля. У зв'язку із цим, ОСОБА_4 не побачив, як велосипедист змінив напрямок руху й, виїхавши на праву смугу руху, став рухатися у бік м.Кілія. У результаті того, що ОСОБА_4 відволікся від спостереження за проїзною частиною, він не зміг вчасно зреагувати на небезпеку для руху, застосувати гальмування, внаслідок чого о 17 годині 20 хвилин, навпроти території СВК «Маяк», скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_6, що рухався по правій смузі руху, який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці ДТП.

У результаті наїзду, згідно висновку судово-медичної експертизи № 135 від 29.09.2005 року, ОСОБА_6 заподіяні наступні тілесні ушкодження: забита рана потиличної області голови, садна й рани лобової ділянки голови, садно носа, і правої виличної області, садно правого плеча, садно задньої поверхні грудей, садно правої половини поперекової області, крововилив у м'яких тканинах потиличної області голови, переломи 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11 ребер справа, крововилив у праву плевральну порожнину, відкрита рана задньої поверхні правого колінного суглоба, з ушкодженням правої підколінної артерії. Смерть ОСОБА_6 наступила від травматичного шоку, у результаті заподіяної йому закритої травми грудей і відкритої рани правого колінного суглоба з розривом правої підколінної артерії, що перебуває в прямому причинному зв'язку з наявними в нього ушкодженнями. Зазначена дорожньо-транспортна пригода знаходиться в прямому причинному зв'язку із грубим порушенням водієм ОСОБА_4 Правил дорожнього руху (уведені в дію з 1 січня 2002 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1 306 від 10.10.2001 р.), а саме:

- п.2.3., за змістом якого, - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати за її зміною, стежити за розміщенням й кріпленням вантажу, технічним станом транспортного засобу й не відволікатися від керування цими засобами в дорозі;

- п.12.3, відповідно до якого: у випадку виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно здатний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди.

Таким чином, ОСОБА_4 скоїв злочин, передбачений ст.286 КК ч.2 України.

Провина ОСОБА_4 в скоєнні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України встановлена Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.05.2008 року, що набрала законної сили, у відповідності до якої ОСОБА_4 звільнений від кримінальної відповідальності з застосуванням до нього п. «б» ст.1 Закону України «Про амністію» № 955-V від 19 квітня 2007 року, провадження по кримінальній справі закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 6 КПК України.

Потерпілими від даного злочину є позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Автомобіль ГАЗ-2411, державний номер НОМЕР_2 належить ВАТ «Дунай-Авто», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ОІС № 253488, виданим 14.08.1998 року Ізмаїльським МРЕВ Одеської області.

Зазначений автомобіль був закріплений за працівником ВАТ «Дунай-Авто» ОСОБА_4, що підтверджується наказом № 21-а від 18.04.2005 року, шляховим листом № 0015127, характеристикою на голову правління ВАТ «Дунай-Авто» ОСОБА_4 від 10.10.2006 року.

Як вбачається з постанов про закінчення виконавчого провадження, винесених 15 травня 2009 року, тобто до ухвалення рішення по справі, державним виконавцем відділу ДВС Кілійського районного управління юстиції, - ВАТ «Дунай-Авто» було добровільно сплачено ОСОБА_1 30000 гривень відшкодування моральної шкоди та добровільно сплачено на користь ОСОБА_2 30000 гривень відшкодування моральної шкоди. Вказана обставина не оспорюється сторонами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України - вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

При розгляді справи судом враховано відповідні положення цивільного законодавства, згідно яких:

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї, чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до ст. ст. 1166 - 1168 ЦК України майнова та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 1187 ЦК України (відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки), джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У відповідності до ст.14 Закону України «Про амністію» № 955-V від 19 квітня 2007 року, амністія не звільняє від обовязку відшкодувати заподіяну злочином шкоду, який покладено на винну особу вироком або рішенням суду.

Згідно положень ч. 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, у відповідності до ч.2 ст.1187 ЦК України, обовязок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, яким керував ОСОБА_4, покладається на ВАТ «Дунай-Авто», оскільки шкоду заподіяно працівником під час виконання трудових обовязків, що відповідає вимогам п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в частині відповідальності організації з якою працівник перебуває в трудових відносинах за спричинення шкоди , і який відповідає перед нею в порядку регресу згідно ст.130 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України та п. п . 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб; розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань, зазнаних позивачем та інших обставин.

Дослідивши обставини справи та беручи до уваги наведені положення законодавства, суд враховує значний душевний біль позивачів, викликаний втратою чоловіка та батька і що вказана втрата є безповоротною, ту обставину, що шкоду заподіяно злочином, а також те, що негативні наслідки події тривають вже більше 4 років. При цьому суд не приймає до уваги аргументацію позивачів щодо збільшення позовних вимог про стягнення моральної шкоди в звязку з заміною неналежного відповідача на юридичну особу, яка має можливість сплатити в повному обсязі заявлені суми моральної шкоди, а також тривалість досудового слідства в кримінальній справі та судового розгляду, оскільки вказані обставини обєктивно не залежали від відповідача.

З іншого боку, суд також враховує необережну форму провини, майновий стан ОСОБА_4, його відповідальність перед підприємством в порядку регресу.

На підставі викладеного, з урахуванням зазначених обставин та вимушеності змін у житті потерпілих, з урахуванням часткового визнання відповідачем предявленого позову та відповідного добровільного погашення визнаної суми відшкодування у розмірі по 30000 гривень на кожного з позивачів до ухвалення судового рішення по справі, суд вважає позовні вимоги позивачів про стягнення з ВАТ «Дунай-Авто» моральної шкоди в сумі 250000 гривень на кожного позивача підлягаючою частковому задоволенню та визначає розмір належного до стягнення відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 гривень на кожного позивача, яка підлягає стягненню з ВАТ «Дунай-Авто», як шкода, заподіяна працівником під час виконання трудових обовязків, що відповідає вимогам п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4, в частині відповідальності за спричинення шкоди організації, з якою працівник перебуває в трудових відносинах, і який відповідає перед нею в порядку регресу згідно ст.130 КЗпП України.

Керуючись ст.ст.8, 10,11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК ст.ст. 16, 23, 1167, 1187 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Дунай-Авто» на користь ОСОБА_1 10000 /десять тисяч /гривень відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Дунай-Авто» на користь ОСОБА_2 10000 /десять тисяч /гривень відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Дунай-Авто» на користь держави судовий збір в сумі 51 гривні та 8,5 гривень, всього 59,5 гривень.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Дунай-Авто» витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_7