Ленінський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 2-637/2010
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2010р. Ленінський районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого-судді Лихосенко М.О.,

при секретарі Череп М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПП КАРПЕНКА ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПП ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, а також внесення запису в трудову книжку в якому вказав, що 24.07.09р. між ним та відповідачем було укладено трудовий договір, згідно якого він повинен стежити належним чином за станом автомобіля НОМЕР_1, а також виконувати роботу, повязану з вантажними перевезеннями.

Цим договором також було обумовлено і розмір заробітної плати в сумі 600 грн. щомісячно.

Крім того, між ним та відповідачем була досягнута в усній формі угода про додаткову оплату праці в сумі 50 коп. за кожний кілометр шляху.

Цей договір було зареєстровано Правобережним центром зайнятості населення 24.07.09р.

За період роботи у відповідача він виконував перевезення вантажу, отримував гроші за доставлений вантаж та передавав їх відповідачу.

За домовленістю з відповідачем від отриманих за вантаж грошей, частину він витрачав на придбання палива та запасних частин для автомобіля.

За час роботи у відповідача він проїхав 5447 км. . Крім передбаченою трудовим договором заробітної плати в сумі 600 грн., він повинен був йому додатково сплатити 2723 грн.

16.08.09р. він поїхав на автомобілі відповідача з вантажем до Криму, де розвантажився та отримав гроші в сумі 3610 грн.

Після цього, йому стало зле та він залишив автомобіль та документи на нього на стоянці в с.Комсомольське Сімферопольського р-ну, повідомив про це роботодавця, забрав з собою гроші за вантаж і поїхав додому в м.Мелітополь.

Після цього він на роботу до відповідача не виходив, не працював, ніяких заяв не писав.

Після цього відповідач написав заяву до Ленінського РВ ГУМВС України в Запорізькій обл. з приводу крадіжки грошових коштів. Його опитували з цього приводу та він повернув йому гроші в сумі 2300 грн., які в нього залишилися, бо частину грошу він витратив на придбання палива в дорозі.

Відповідач припинив з ним трудові відносини, однак трудовий договір на сьогоднішній день не розірвано.

З 16.08.09р. він не працює з вини відповідача, оскільки він не сплачував йому заробітну плату.

Відповідач до теперішнього часу не виплатив йому заробітну плату за відпрацьований час, а тому просив стягнути з нього заборгованість по заробітній платі в сумі 1200 грн., відповідно до умов трудового договору, середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16.08.09р., виходячи із середньомісячної заробітної плати в сумі 600 грн.

Крім того, позивач вказав, що неправомірними діями відповідача йому спричинено і моральну шкоду, оскільки йому н виплачувалася заробітна плата в період праці, його сім"я мала матеріальні труднощі, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя, у звязку з чим просив стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Також просив зобовязати відповідача внести в його трудову книжку запис про роботу.

В судовому засіданні представник позивача уточнив свої позовні вимоги, відмовився від вимог про внесення запису в трудову книжку про роботу у відповідача.

Крім того, просив стягнути з нього заборгованість по заробітній платі за відпрацьований час в сумі 1200 грн., з яких 600 грн. обумовлена трудовим договором заробітна плата та 600 грн., згідно усної домовленості за проїхані кілометри шляху.

Представник позивача також пояснив, що позивач сам залишив роботу у відповідача 16.08.09р. тому, що йому не виплачувалася заробітна плата та забрав собі гроші, які отримав за вантаж в рахунок заробітної плати, які потім повернув відповідачу в міліції. Потім, з приводу розрахунку та виплати заробітної плати за відпрацьований час він до відповідача не звертався.

Просив стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки розрахунку, виходячи з середньомісячної заробітної плати 600 грн.

Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн., оскільки йому не виплачувалася заробітна плата в період праці. Крім того, коли він покину роботу у відповідача та забрав гроші в рахунок заборгованості по заробітній платі, відповідач подав заяву до міліції, звинуватив його в крадіжці грошей. Він вимушений був давати пояснення та повернув відповідачу 2300 грн., що спричинило маральні страждання.

Відповідач заперечував проти позову, суду пояснив, що між ним та позивачем дійсно було укладено трудову угоду 24.07.09р., згідно якої ОСОБА_1 повинен виконувати роботу, повязану з вантажними перевезеннями. Він повинен був сплачувати йому щомісячно заробітну плату в розмірі 600 грн. Ніякої усної домовленості про додаткову заробітну плату між ним та позивачем не було. За доставлений вантаж позивач отримував гроші та з його згоди на шляху витрачав їх частину на паливо, запчастини та як витрати на відрядження, про що звітував перед ним.

15.08.09р. на його автомобілі НОМЕР_2 позивач виїхав з вантажем до Криму, де одержав гроші в сумі 4000 грн.

Після цього, він повідомив йому, що в дорозі йому стало зле, він залишив автомобіль на стоянці та поїхав додому в м.Мелітополь. Він самостійно припинив роботу, ні повідомив його про причини відсутності, не надав ніяких документів, підтверджуючих хворобу. Крім того, він забрав гроші, отримані від доставленого вантажу та не звітував перед ним.

По телефону він просив позивача приїхати з приводу вирішення питання подальшої роботу, звітувати перед ним та повернути отримані від вантажу гроші, однак він відмовився, у звязку з чим, наказом від 18.08.09р. він розірвав трудовий договір з ним достроково за п.2 ст. 41 КЗпП України на підставі втрати довіри. Крім того, 19.08.09р. він вимушений був звернутися із заявою до міліції, після чого позивач повернув йому 2300 грн., які залишилися в нього, пояснивши, що частину він потратив на шляху на придбання палива.

Провести остаточний розрахунок з позивачем за відпрацьований час він не зміг, оскільки на роботу з 16.08.09р. він не з'являвся, його запрошення для розрахунку ігнорував, із заявою про звільнення, про виплату розрахунку до нього не звертався.

Його діями позивачу не було спричинено ніякої моральної шкоди, оскільки він сам відмовився працювати та покинув роботу. Розрахунок не було проведено з ним, оскільки в день звільнення він не працював, вимог про розрахунок до нього не предявляв.

Втім, відповідач не заперечує проти виплати йому заборгованості по заробітній платі за відпрацьований час в розмірі 600 грн., з урахуванням відрядження.

В іншій частині позовних вимов просить відмовити, оскільки вони безпідставні.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатить працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Судом встановлено, що 24.07.09р. між сторонами було укладено трудовий договір, згідно якого позивач повинен стежити належним чином за станом автомобіля НОМЕР_1, який належить позивачу, а також виконувати роботу, повязану з вантажними перевезеннями.

Цим договором також було обумовлено і розмір заробітної плати в сумі 600 грн. щомісячно.

Доводи позивача про те, що між ним та відповідачем була досягнута в усній формі угода про додаткову оплату праці в сумі 50 коп. за кожний кілометр шляху нічим не підтверджені. З цього приводу суду не надано ніяких доказів.

Цей трудовий договір було зареєстровано Правобережним центром зайнятості населення 24.07.09р.

За період роботи у відповідача позивач виконував перевезення вантажу, отримував гроші за доставлений вантаж та передавав їх відповідачу.

За домовленістю з відповідачем від отриманих за вантаж грошей, частину він витрачав на придбання палива та запасних частин для автомобіля, що підтвердив у своїй позовній заяві.

16.08.09р. він поїхав на автомобілі відповідача з вантажем до Криму, де розвантажився та отримав гроші в сумі 3610 грн.

Після цього, йому стало зле та він залишив автомобіль та документи на нього на стоянці в с.Комсомольське Сімферопольського р-ну, повідомив про це роботодавця, забрав з собою гроші за вантаж і поїхав додому в м.Мелітополь.

Після цього він на роботу до в відповідача не виходив, не працював, ніяких заяв не писав.

З пояснень представника позивача видно, що він сам залишив роботу у відповідача 16.08.09р. тому, що йому не виплачувалася заробітна плата, та забрав собі гроші, які отримав за вантаж в рахунок заробітної плати, які потім повернув відповідачу в міліції. Потім, з приводу звільнення, розрахунку та виплати заробітної плати за відпрацьований час він до відповідача не звертався

З пояснень сторін, а також відмовного матеріалу ЖРЗПЗ 5147 від 19.08.09р. видно, що позивач самостійно припинив роботу у відповідача 16.08.09р., а потім не повідомив його як роботодавця про причини відсутності, не надав ніяких документів, підтверджуючих хворобу. Крім того, він забрав гроші, отримані від доставленого вантажу та не звітував перед ним.

По телефону відповідач просив позивача приїхати з приводу вирішення питання подальшої роботи, звітувати перед ним та повернути отримані від вантажу гроші, отримати розрахунок, однак він відмовився, у звязку з чим наказом від 18.08.09р. відповідач розірвав трудовий договір з ним достроково за п.2 ст. 41 КЗпП України на підставі втрати довіри. Крім того, 19.08.09р. він вимушений був звернутися с заявою до міліції, після чого позивач повернув йому 2300 грн., які залишилися в нього, пояснивши, що частину він потратив на шляху на придбання палива.

Провести остаточний розрахунок з позивачем за відпрацьований час відповідач не зміг, оскільки на роботу з 16.08.09р. він не з"являвся, на його запрошення для розрахунку не з"явився, с заявою про звільнення, про виплату розрахунку до нього не звертався.

Вказані обставини підтверджені поясненнями ОСОБА_1 від 21.08.09р. відмовного матеріалу.

Він не оспорює підстави звільнення з роботи.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач має перед позивачем заборгованість по заробітній платі за відпрацьований час в сумі 600 грн., яка не була сплачена йому при звільнені , оскільки з 16.08.09р. та в день звільнення він не працював.

Вказана сума заборгованості не оспорюється відповідачем та підлягає стягненню на користь позивача.

Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то судом встановлена відсутність вини відповідача в невиплаті звільненому робітнику розрахунку, оскільки він не працював з 16.08.09р., самостійно покинув роботу, в день звільнення не працював, ніяких заяв не писав, не предявляв вимог до відповідача про розрахунок. На вимоги відповідача з"явитися для розрахунок не реагував.

З приводу зазначеного, суд вважає, що в цій частині позивачу слід відмовити в задоволені позову.

Не підтверджені позивачем і позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, не підтверджено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні.

Позивач не відпрацював у відповідача і одного місяця. При цьому судом встановлено, що за згодою роботодавця він витрачав частину отриманих від вантажу грошей в дорозі для придбання палива, запчастин та добові. Остаточний розрахунок з ним не було проведено, оскільки він самостійно покинув роботу 16.08.09р.

В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. суд також вважає необхідним відмовити позивачу за безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213 ЦПК України, ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ПП Карпенка ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 600 грн.

В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, а також відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ПП Карпенка ОСОБА_2 в доход держави судовий збір в сумі 51 грн., а також витрати на ІТЗ в сумі 120 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: