Справа № 2-422/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2010 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі: головуючого судді Зими І.Є.

при секретарі Савула О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики, позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_2,

ОСОБА_5 про визнання розписки недійсною ,-

встановив:

18.05.07 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Залізничного райсуду м.

Львова з заявою, в якій просили суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір позики від 06.03.98 року. Ухвалою Залізничного райсуду м. Львова від 16.07.09 р. дану справу було скеровано на розгляд Шевченківського райсуду м. Львова. Ухвалою Шевченківського райсуду м. Львова від 11. 12.09 р. дану справу було обєднано в одне провадження зі справою за позовом ОСОБА_1 від 18.05.07 р. про визнання недійсною розписки від 06.03.98 року, що перебувала в провадженні Франківського райсуду м. Львова.

В первинній позовній заяві позивачі покликались на те, що ніколи не позичали коштів у ОСОБА_3, оспорюваного договору не укладали, проте їхні анкетні дані вказані у тексті договору від 06.03.98 р. Просили позов задовольнити. Крім того ОСОБА_1 просила суд постановити рішення, яким визнати недійсною боргову розписку від 19.05.98 р., написану нею на звороті оскаржуваного договору позики від 06.03.98 р. під впливом психологічного насильства з боку відповідачів. Заяву мотивує тим, що первинно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 змушували її підписати текст договору позики. Проте оскільки в приміщенні магазину не було ОСОБА_2 та ОСОБА_5 прізвища яких теж зазначені у тексті угоди, відповідачі під тиском змусили її під диктовку написати на звороті договору розписку про те, що ними було позичено 10 тис дол. США у ОСОБА_3 під 100 % річних. Проте жодних коштів у ОСОБА_3 позивачка не позичала. Кошти були отримані у серпні 1997 року і у вересні 1998 року всі отримані у ОСОБА_4 гроші були повернуті в звязку з чим він повернув позивачці оригінал боргових розписок. Просила позов задовольнити, поновивши строк позовної давності, оскільки такий нею було пропущено з поважних причин - в звязку з погіршенням стану здоровя та розглядом інших справ судами м. Львова.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, покликаючись на викладені в заяві мотиви. Крім того пояснила, що у 1997 році ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5 кошти в розмірі 8 тис дол. США під відсотки . Позивачка лише була присутньою при їх домовленості та їй відомо, що частину з вказаної суми була не особисто ОСОБА_4, а його знайомої ОСОБА_3 Оскільки тривалий час ОСОБА_5 коштів не повертала, а згодом взагалі виїхала за межі України, відповідач постійно приходив в магазин, де працювала позивачка та вимагав повернення суми боргу, скандалив, наполягав на дачі нових розписок із зазначенням збільшення суми боргу за рахунок відсотків. 19.05.98р. ОСОБА_4 в черговий раз прийшов виясняти щодо дати повернення коштів із вготовленим текстом договору позики від 06.03.98 р. , де сторонами були зазначені учасники даного процесу. Він вчинив скандал, наполягав на підписанні угоди, хоча жодні кошти при цьому не передавались. Оскільки в магазині на той час не було ні ОСОБА_2 на ОСОБА_5, тому договір не було підписано, а на зворотній стороні оспорюваного договору під тиском відповідач заставив її написати боргову розписку, що вона ніби-то отримала кошти. Вона намагалась дописати уточнюючий текст щодо дійсних обставин даної позики, проте ОСОБА_4 вирвав у неї текст розписки. У серпні-вересні 1998 року вона повернула ОСОБА_4 всі кошти і він повернув їй боргові розписки, що були датовані 1997 роком. Про розписку від 19.05.98 року вона на той час забула , тому не вимагала у нього повернення оригіналу. Вважала, що конфлікт вичерпано. Проте згодом її викликали у Галицький райсуд м. Львова в звязку із розглядом цивільних справ про повернення коштів в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Оскільки 06.03.98 р. вона жодного договору не підписувала, кошти їй ніхто не передавав, розписка від 19.05.98 р. стосувалась іншої позики, просила задовольнити позов.

ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Додатково пояснила, що в її присутності жодні кошти не передавались як при підписанні боргових розписок 1997 року, так і при підписанні оспорюваної розписки від 19.05.98 р. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що у серпні-вересні 1998 року нею повернуто всі кошти ОСОБА_4 Свої вимоги підтримує, оскільки вважає що її право порушене, так як у тексті договору позики від 06.03.98 р. зазначено її прізвище, хоча коштів вона не позичала і обовязків по поверненню на себе не брала, договір не підписувала.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та пояснив, що обставини отримання позики були предметом розгляду Галицького райсуду м. Львова по справах за позовами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення боргу. Рішення по справах набрали законної сили. Рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 коштів по розписці від 19.05.98 р. виконано, строк позовної давності на предявлення даного позову позивачка пропустила. Оскільки фактично ніхто з учасників договору позики від 06.03.98 р. не підписав його тексту , то такий взагалі не може вважатись угодою. Просив відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та пояснив, що спір щодо боргової розписки від 19.05.98 р. був предметом розгляду Галицького райсуду м. Львова і рішенням від 18.03.02 р. в користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 стягнуто кошти по договору позики. Дійсно після написання ОСОБА_1 боргової розписки від 19.05.98 р. він повернув їй оригінали тих розписок, які вона давала у 1997 році при отриманні коштів. Проте жодних грошей у серпні-вересні 1998 року йому позивачка не повертала, тому ОСОБА_3 змушена була звернутись до суду з питання повернення боргу. Що стосується оскаржуваного договору, то такий, на думку відповідача, взагалі не можна вважати угодою, оскільки довільний текст був набраний ним особисто і ніхто крім ОСОБА_3 даного договору не підписав, відтак жодних правових наслідків він не має.

ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась повторно, хоча належним чино повідомлялась судом про час та місце розгляду справи за останньою відомою адресою проживання.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позови не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Статтею З ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести П обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 19.05.98 р. ОСОБА_1 було дано боргову розписку» відповідно до умов якої у ОСОБА_3 було взято в борг 10 тис. дол. США терміном півроку під 100 % річних, з яких 2 тис. дол. повернуто на момент видачі розписки.

Статтею 61 ЦПК України врегульовано, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення Галицького райсуду м. Львова від 18 березня 2002 року спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по вказаній борговій розписці був предметом розгляду судової інстанції та з ОСОБА_1 стягнуто в користь ОСОБА_3 47 411 грн. 84 коп. рішення набрало законної сили , на даний час за повідомленням сторін виконано . Відтак вимоги позивачки ОСОБА_1 є безпідставними. Крім того, нею без поважних причин пропущено строк звернення до суду.

Не підлягає , на думку суду, задоволенню і вимога в частині визнання угоди недійсною з підстав ст. 203, 207,215,258 ЦК України (в редакції 2004 року).

Текст оспорюваного договору датований 06.03.98 р. Відтак на момент укладення такого діяв ЦК України в редакції 1963 року.

Статтями 151, 153, 154 ЦК України в редакції 1963 року зазначені умови укладення договорів. Так договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

З наявного в матеріалах справи тексту договору вбачається, що такий сторонами не підписано, сторони не досягали згоди по істотних його умовах, відтак вказаний текст взагалі не є договором, який тягне настання будь-яких правових наслідків.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовів слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3,10,11,57,60, 61, 209,214 ЦПК України, ст.ст. 151,153,154 ,

374 ЦК України в редакції 1963 року , суд,- ^

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики від 06.03.1998 року , позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання розписки від 19.05.1998 року недійсною відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя ОСОБА_6