Галицький районний суд Івано-Франківської області
Справа № 2-36/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2010 року м.Галич

Галицький районний суд Івано-Форанківської області в складі:

головуючого - судді Юсип І.М.

секретарів Антоник Ю.О.,Мартищук С.П. Воробчак Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2 JI.I., ОСОБА_3

адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5,Залукв»янської сільської ради про визнання недійсним договору дарування,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та Залукв»янської сільської ради про визнання недійсним договору дарування.

Позивач зазначав, що до 1967 року сім'я його діда проживала в господарстві №292 батьків бабусі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а в 1967 р. перейшла жити до свого будинку № 786. Його дід ОСОБА_8 і бабуся ОСОБА_9 проживали в с. Залуква і на праві спільної сумісної власності мали жилий будинок з господарськими спорудами по вул..І.Франка.20. 12.10.1969 р. рішенням виконком) діду дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на старому місці. При цьому старий будинок не підлягав знесенню,а підлягало знесенню частина сараю. В цьому будинку проживав його батько ОСОБА_10 та його сестра ОСОБА_11,тобто відповідач. Новий будинок побудований у 1972 р. і тоді дід з бабусею перейшли жити до нового будинку. Батько одружився і перейшов проживати в інше господарство а в старому будинку залишилась проживати ОСОБА_5 Однак за господарством дідуся рахувалося 1А старого будинку,спорудженого в 1939р. стайня,стодола споруджені в 1962 р. та новий будинок,споруджений в 1972 р. За цим господарством рахувалось 0,7 га. землі.

В 1977 р. ОСОБА_11 одружилася і стала носити прізвище ОСОБА_5.

В січні 1984 р. помер його дід і господарство переписано на бабусю ОСОБА_9 З січня 1988 р. бабуся проживала з ОСОБА_12 який перейшов жити до її господарства, а в 1988 р. ОСОБА_12 купив у сусідки ОСОБА_13 будинок по вул, ї.Франка.20 «а» в с.Залуква. і на нього було відкрито рахунок № 307. За цим господарством рахувалась земельна ділянка і він дозволив ОСОБА_5 побудувати на його ділянці власний будинок. Спорудила вона цей будинок в 1992 р. без будь-якого дозволу і відведення для цієї мети земельної ділянки. Сім'я ОСОБА_5 проживала в цьому будинку але права власності на нього не мала. Згідно із записами в по господарських книгах за 1996-2000 p.p. на ОСОБА_5 відкрито по господарський № 298,але житловий будинок за цим господарством не рахувався,а лише було записаноприсадибну ділянку ).58 га. 11.11.2000 р. ОСОБА_5 сільська рада видала Свідоцтво про право власності на будинок по вул. І.Франка,20 «а» в с. Залуква Галицького району.

01.08.2000р. бабусі ОСОБА_9 на підставі рішення Залукв'янської сільської ради видано Свідоцтво про право власності на жилий будинок № 22 по вул. І.Франка.

У 2002 р. помер ОСОБА_12

13.02.2002 р. ОСОБА_9М все своє майно заповіла йому. 27.10.2004 р. ОСОБА_9 подарувата йому новий будинок по вул. І.Франка. 17.08.2005 р. ОСОБА_9 померла.

Вважає, що так як в договорі дарування нічого не говориться про земельну ділянку на якій розміщені два будинки новий і старий, а рішенням виконкому Залукв'янської сільської ради від 17.10.1969 р. дано дозвіл на його спорудження на старому місці і межі земельної ділянки визначені планом відводу земельної ділянки під будівництво та земельна ділянка на час дарування знаходилась в користуванні, то відповідно до ч,2 ст. 120 Земельного кодексу України до нього перейшло право користування цією земельною ділянкою і право її приватизації.

Рішення сільської ради від 2005 р. вирішено передати йому у власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд площею 0,95 га однак приватизувати цю земельну ділянку не може так як відповідач ОСОБА_5-дочка його бабусі,яка спорудила свій будинок в 1992 р. на земельній ділянці 0,05 га самовільно добудувала до своєї господарської споруди ще приміщення яке вийшло не тільки на межу, а й на його земельну ділянку і на його земельній ділянці в іншому місці ще самовільно побудувала автонавіс. Дане порушення було зафіксовано інспекцією Держархбудконтролю в Івано-Франківській області та накладено на неї штраф.

ОСОБА_5 було представлено договір дарування житлового будинку від 12.02.1979 р. по якому його дід ОСОБА_8 подарував їй належний йому на підставі запису в по господарській книзі № 4 одну кімнату і кухню та половину господарського будинку. Договір посвідчений головою сільської ради, а тому відповідач Басарабвважає.що їй належить і частина земельної ділянки,на якій знаходяться мої будівлі. Хоча договір і посвідчений в сільській раді однак у ньому немає застереження,що страхом його недійсності договір підлягає реєстрації у виконкому протягом 6-ти місяців що і не зроблено.

Так як ОСОБА_5 бажає зараз використати угоду для привласнення половини старого будинку,який йому заповіла бабуся і під цим приводом забрати у нього частину земельної ділянки. їй ніколи не надавалася земельна ділянка по вул. І.Франка,20»а» але вона проводить приватизацію. Про даний договір йому стало відомо місяць тому. Просить задовольнити його позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав викладених в позові. Одночасно просив поновити строк звернення до суду.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 не визнав пояснивши суду, що між ОСОБА_8 та відповідачкою при укладенні договору дарування не було порушення вимог Закону (який діяв в час укладення даного договору) так і форми договору дарування. Окрім того зазначив,що жодного дня в будинку який подарував ОСОБА_5 батько позивач не проживав,будь- яких заяв на прийняття спадщини по закону чи по заповіту у визначеному законом порядку не писав та не приймав спадщини. Та і про те,що існування договору дарування ОСОБА_1 стало відомо у 2009 р. є неправдивим. Договір дарування укладено тому 20 років, ОСОБА_9 про це знав, з 2004 р. проживає ІНФОРМАЦІЯ_1»а»,бачив що відповідач використовує спірне житло та земельну ділянку,яка розташована по периметру будинку і за цей час жодної претензії до неї не було та і використовує Viчастину господарської споруди,яка була предметом договору дарування. Просить в позові відмовити.

Представник відповідача -голова Залукв'янської сільської ради позов не визнав і пояснив що договір дарування відповідає закону як по змісту так і по формі. Будь- якого самовільного будівництва зі сторони ОСОБА_5 не було. Чому відсутнє рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_5 йому не відомо так як в той час не працював. Впевнений, що без рішення сільської ради ОСОБА_5 не могло проводитися будівництво. Покійна ОСОБА_9 неодноразово приходила в сільську раду після чого комісія з участю представника земельного відділу виходила на місце де проводилися обміри земельної ділянки. Комісії були представлені як договір дарування так і заповіт і на підставі всіх даних між сторонами була досягнута мирова угода що і не заперечив сам позивач. Посилання позивача на те,що ОСОБА_5 бажає захопити земельну ділянку біля старого будинку якого йому заповіла ОСОБА_9 є безпідставними. Належним чином позивач не оформив спадщину, а тому не має законних підстав визнавати договір дарування недійсним. Просить в позові відмовити.

Заслухавши доводи позивача,заперечення представників відповідача, вивчивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено,що дід позивача ОСОБА_8 помер 01.01.1984р. а баба ОСОБА_9 померла 17.08.2005 р.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - є батьками відповідача ОСОБА_5

При житті ОСОБА_9 13.02.2002 р. склала заповіт,який було посвідчено Залукв'янською сільською радою і в якому залишила заповітне розпорядження про те,що все своє майно,яке належить їй в даний час та буде належати їй в день її смерті заповідає ОСОБА_1 Окрім того на праві приватної власності 27.10.2004р. подарувала позивачу житловий будинок з господарськими будівлями,що знаходиться в с.Залуква, по вул. І.Франка,22. ,тобто новий будинок який побудувала разом з чоловіком ОСОБА_8

З оглянутих в судовому засіданні по господарських книг за 1984 р. вбачається,що після смерті ОСОБА_8 господарство переписано на ОСОБА_9

З копії договору дарування від 12.02.1979 року посвідченого у виконкомі Залукв'янської сільської ради вбачається,що ОСОБА_8 маючи право на Уг частини старого будинку подарував а ОСОБА_5,прийняла у дар належний ОСОБА_8 на підставі запису в по господарських книгах № 4,а саме одну кімнату,кухню,половину господарського будинку,що знаходиться в с.Залуква. Друга половина будинку як стверджує позивач згідно заповіту належить йому так як і вважає,що належить йому і земельна ділянка на якій розташована половина будинку. До нотаріальної контори для прийняття спадщини згідно заповіту не звертався.

Однак,оскільки оспорюваний договір дарування було укладено 12.02.1979 року то суду слід керуватись нормами Цивільного кодексу в редакції 1963 року який регулював на той час спірні правовідносини. Відповідно до ст. 76 ЦК України в редакції 1963 p.,що також встановлено ст. 261 ЦК України в редакції 2003 року,перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов,право на позов виникає з дня,коли особа довідалася.або повинна була довідатись про порушення свого права.

Як встановлено в судовому засіданні позивач дізнався про порушення його права при зверненні із заявою про приватизацію земельної ділянки.тобто у липні 2009 року,а тому йому слід поновити строк звернення до суду.

Відповідно до ст. 243 ЦК України ( в редакції 1963 р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Із змісту п 3 ст. 244 ЦК України ( в редакції 1963 р.) вбачається.що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 цього ж кодексу.

Форму договору купівлі-продажу житлового будинку або його частини передбачено ст.227 ЦК України (1963р.), а саме-договір купівлі-продажу житлового будинку повинен був нотаріально посвідчений,якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Невиконання цієї вимоги тягне недійсність договору ( ст. 47 цього ж кодексу). Будь-яких інших підстав визнання договору дарування нерухомого майна( а саме будинку або його частини) недійсним законом не передбачено.

За змістом ст. 244 ч.2 ЦК України ( в ред.,1963 р.) договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у відповідному виконавчому комітету місцевої Радинародних депутатів. Будь-яких застережень щодо не реєстрації договору дарування або не додержання його форми що можуть потягнути негативні наслідки немає. Відповідно до роз'яснень щодо значення та правової сили реєстрації договорів купівлі-продажу ( дарування) ст. 227 ЦК України ( 1963р.) не пов'язувала з такою реєстрацією момент виникнення права власності на будинок, а також дійсність договору купівлі-продажу або дарування. Законодавець зазначив,що реєстрація необхідна для обліку будівель і виявлення їх дійсних власників. Окрім того реєстрація права власності не обмежується в часі і в будь-який момент власник може реалізувати своє право.

З відповіді архівного відділу Галицького РДА від 28.12.2009р. виднолцо рішення «Про виділення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд» ОСОБА_5 немає.

З інформації Івано-Франківського ОБТІ вбачається,що інвентаризаційна справа за адресою по вул. І.Франка.20»а» в с.Залуква відсутня. Копією свідоцтва про право на спадщину за законом стверджується,що спадкоємцем майна ОСОБА_14 є ОСОБА_5

Посилання позивача на привласнення ОСОБА_5 половини старого будинку,який йому заповіла ОСОБА_9 і під цим приводом забрати у нього частину земельної ділянки судом до уваги не приймається. Будь-яких даних про те,що ним прийнято у передбаченому законом порядку дану спадщину суду не представлено та і сам позивач ствердив в судовому засіданні про те,що спадщина ним взагалі не оформлялася.

Договір дарування від 12.02.1979 року укладений з дотриманням вимог ст.ст. 47, 244,227,227-1 ЦК України ( в редакції 1963 p.).Під час укладення даного договору дарування позивач не був стороною даного договору і не набув відносно спірного майна будь-яких прав,а тому його права не були порушені.

Доказів на підтвердження того,що зазначений договір дарування не відповідає вимогам закону та укладений неправомірно позивач суду не представив.

Таким чином зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують що позовні вимоги позивача є безпідставними а тому слід йому в позові відмовити.

Не підлягає до задоволення і вимога про стягнення з відповідача судових витрат.

На підставі вищенаведеного,ст.ст. 227,243,244, ЦК України ( в редакції 1963 p.). керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України суд,-

вирішив:

В позові - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано- Франківської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з часу його проголошення.

Суддя: ОСОБА_15