Апеляційний суд Чернігівської області
Справа №22-ц-2122/2010 Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_1
Категорія - цивільна Доповідач Зінченко СП.
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2010 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: ІВАНЕНКО Л.В.

суддів: ЗІНЧЕНКО С.П., ІШУТКО В.М.

при секретарі: Бивалькевич Т.В.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Менська житлово-експлуатаційна дільниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, посилаючись на те, що рішеням Менського районного суду Чернігівської області від 14 липня 2009 року його поновлено на посаді виконуючого обов'язки Товариства з обмеженою відповідальністю „Менська житлово-експлуатаційна дільниця" і стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення суду виконано, він поновлений на роботі з 15 липня 2009 року з посадовим окладом 2127 грн. в місяць. Вважає, що оскільки він з 15.06.2009 року виконував посадові обов'язки, то відповідач повинен виплатити йому заробітну плату за період з 15 липня 2009 року по 31 грудня 2010 року у розмірі 11837грн.22 коп. та стягнути моральну шкоду.

У зв'язку з відмовою позивача від позову в частині стягнення моральної шкоди, ухвалою Менського районного суду від 03 лютого 2010 року провадження у справі в цій частині закрито. Зазначеною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи - засновника Товариства з обмеженою відповідальністю „Менська житлово-експлуатаційна дільниця" ОСОБА_4.

Ухвалою Менського районного суду від 25 лютого 2010 року позов задоволено. Постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Менська житлово-експлуатаційна дільниця" невиплачену заробітну плату за період з 15 липня 2009 року по 31 грудня 2010 року у розмірі 11837 грн.22 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постановлену у справі судову ухвалу та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги його посилання на те, що з 01.08.2009 року господарська діяльність підприємства не здійснюється, у штаті підприємства значиться тільки посада позивача.

Також вважає, що посилання суду першої інстанції, як на доказ фактичного виконання роботи з 15 липня по 31 грудня 2009 року на графік роботи та розпорядок робочого дня не підтверджено в суді жодним доказом.

Крім того вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував ст.236 КЗпП України , оскільки рішення суду про поновлення на роботі від 14 липня 2009 року було виконано 15 липня 2009 року, що не заперечував сам позивач.

Також зазначає, що суд вирішуючи питання про стягнення заробітної плати постановив ухвалу по справі, хоча посилався в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення на ст.215 ЦПК України, яка визначає зміст саме рішення.

Крім того, вказує, що суд розглянув справу без його участі, у зв'язку з чим, він не міг реалізувати власні процесуальні права належні третій особі, хоча він завчасно повідомив суд про причини неявки - знаходження на лікуванні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача заборгованість по заробітній платі з 15 липня 2009 року по 31 грудня 2009 року в сумі 11837грн.22 коп. суд першої інстанції виходив з того, що фактично рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконано, хоча, і був виданий наказ про поновлення його роботі, позивач кожного дня виходив на роботу, проте заробітна плата йому не виплачувалася, іншої роботи, згідно ст.49-2 КЗпП України йому не пропанувалося, при цьому суд посилаючись на ст.236 КЗпП України прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до положень ст.ст. 10,11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі з 15 липня 2009 року по 30 грудня 2009 року та моральну шкоду, вважаючи, що він був поновлений на роботі та виконував посадові обов'язки з 15 липня 2009 року.

Суд, всупереч вимог закону, вийшов за межі позовних вимог, вирішив питання про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до ст.236 КЗпП України, та постановив ухвалу в окремій судовій справі, хоча питання про стягнення середнього заробітку за ст.236 КЗпП України повинно вирішуватися шляхом постановления ухвали в одному провадженні з вимогами про поновлення на роботі.

При вирішенні спору суд не дав належної правової оцінки наявним у справі доказам, не врахував даних про фактичне припинення фінансово-господарської діяльності Товариства, не перевірив чи мав місце факт поновлення позивача на роботі відповідно до положень чинного законодавства та чи є будь-які фактичні дані про виконання позивачем посадових обов'язків з 15 липня 2009 року по 30 грудня 2009 року.

Крім того, суд першої інстанції порушив порядок вирішення питання пов"язанного з розглядом цивільної справи по суті, передбачений ст.208 ЦПК України.

За таких обставин, оскаржувана ухвала є незаконною і за правилами п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд в іншому складі судів.

Керуючись ст.ст. 303, п.4 ст.307, ч.1.п.З ст. 312, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2010 року скасувати, а справу направити в той же суд іншим судовим складом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий: Судді: