Миргородський міськрайонний суд Полтавської області
Справа №2-754 /2010 рік
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2010 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

в складі:

головуючої судді - Куцин В.М.,

при секретарі - Кононенко Н. О.

з участю адвоката - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миргород справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми індексації грошового боргу з урахуванням індексу інфляції, стягнення процентів за час прострочення виконання грошового зобовязання та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення збитків в наслідок інфляції та процентів в звязку з не своєчасним виконанням грошового валютного зобовязання по договору позики з ОСОБА_3

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказував, що рішенням Миргородського міськрайонного суду від 23.03.2007року стягнуто з відповідача на його користь 62424,99 гривень в тому числі 60784 грн. 80 копійок грошового боргу, яке апеляційним судом залишено без змін. Так як при заявленні позовних вимог про стягнення грошового боргу ОСОБА_2 не було поставлена вимога про відшкодування збитків від інфляції в звязку не своєчасним виконанням грошового валютного зобовязання по договору позики, процентів за несвоєчасне виконання зобовязання тому він 23.04.2010 року звернувся з вказаним позовом до суду .

Просив відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України стягнути з відповідачки на його користь матеріальну шкоду, яку він поніс в звязку з несвоєчасним виконанням зобовязання відповідачкою: суму індексації грошового боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції з 01.01.2002 року часу коли підлягала поверненню позика відповідачкою , по 28.12.2009року, часу фактичного виконання рішення суду - 48 533грн.07 коп. та 3 % річних за цей же період в розмірі 13553 грн. 23 коп .

Крім того тривале не виконанням грошового зобовязання завдало значних хвилювань та душевних страждань тому позивач просив стягнути на відшкодування моральної шкоди на його користь з відповідачки 50000грн

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові.

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_1, вважав що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки положення ст. 625 ЦК України на валютні грошові зобовязання не поширюються, так як грошовою одиницею в Україні є гривня. Крім того згідно з платіжними документами які наявні у відповідачки, остання станом на 24.09.2008року на виконання рішення суду перерахувала на рахунок стягувача та на рахунок ВДВС на підставі виконавчого листа 74238грн. 62 коп., тобто повністю погасила суму визначену рішенням суду. Не можуть бути задоволені вимоги позивача за період з 2001 року до 2007року, також тому, що відповідачка ніколи добровільно спірне грошове зобовязання не виконувала, про що свідчить її позиція при розгляді справи судом, а перераховуючи кошти на рахунок стягувача здійснювала це в ході примусового виконання рішення суду, тому підлягає застосуванню позовна давність. Також при здійсненні розрахунку суми яка підлягає стягненню позивач в супереч вимог ЦПК України не обґрунтував її розмір так як не вказав законодавчі підстави застосування індексу інфляції в розмірі менше 101% ,та методику встановлення розміру щоденної інфляції. Крім того при проведені розрахунку не виключив періоди коли виконавче провадження було зупинено. Також позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов задоволений бути не може виходячи з наступного.

Судом встановлено, рішенням Миргородського міськрайонного суду від 23.03.2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової позики, яке колегією суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області 18.06.2007 року залишено без змін встановлено на початку жовтня 2001року ОСОБА_3 взяла у борг у ОСОБА_2 6100доларів США та 5300 доларів США, а всього 11400доларів США терміном на 2 місяці (а.с.6). Оскільки зобовязання відповідачкою не було виконано, вищевказаним рішенням суду, яке 31.12.2009року виконано (а.с.11) стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок грошового боргу 60784 грн.80 коп. з урахуванням курсу долара США до гривні на момент постановлення рішення(а.с.7-10) .

Відповідно до ст.99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Конкретизуючи конституційну вимогу, Цивільний кодекс України статтею 192 визначає, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю по всій території України є грошова одиниця України гривня.

Стаття 524 ЦК України, якою встановлено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривня, закріплює правило про те, що грошові зобовязання повинні бути виражені у гривні, що означає, що вони також підлягають оплаті у гривнях.

Частиною 3 ст.533 ЦК України передбачено, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Випадки і порядок використання іноземної валюти як платіжного засобу визначаються ЗУ «Про національний банк України», ЗУ «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно з зазначеними актами здійснюються розрахунки в іноземній валюті на території України між юридичними та фізичними особами: при проведенні розрахунків, повязаних з одержанням комерційного та банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні, а також при проведенні операцій по покупці і продажу валюти на внутрішньому валютному ринку. Здійснення розрахунку у іноземній валюті між фізичними особами вказаним спеціальним законодавством не передбачений.

Виходячи з аналізу вищевказаного законодавства, суд вважає, що положення ч.2 ст.625 ЦК України, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, не відносяться і не можуть застосовуватися до валютних боргових зобовязань, отже вимоги позивача про стягнення коштів (втрачених в звязку з інфляцією та 3% річних) в звязку з не виконанням грошового валютного зобовязання відповідачкою з 01.01.2002року, терміну виконання зобовязання до 28.12.2009року, часу виконання рішення суду, не ґрунтуються на законі і задоволені бути не можуть. Сам факт стягнення судом суми боргу в національній валюті України не може служити підставою для зміни природи зобовязання що існувало між сторонами, як грошового валютного зобовязання .

В даному випадку суд вважає безпідставними посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України по справах за позовами про відшкодування збитків завданих інфляцією грошових коштів, оскільки вказана правова позиція Верховного Суду України стосується наслідків порушення грошових зобовязань в національній валюті України.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивачем не підтвердженні будь-якими доказами. Крім того законодавче регулювання спірних правовідносин, які випливають з договору позики та з обовязку виконання зобовязання не передбачає відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення, тому суд вважає, що в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

В звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати(оплата судового збору, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи) не підлягають стягненню з відповідача .

Керуючись ст.ст.10, 11,81,88,213-215, 294 ЦПК України, ,суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми індексації грошового боргу з урахуванням індексу інфляції, стягнення процентів за час прострочення виконання грошового зобовязання та моральної шкоди, відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з часу проголошення рішення через Миргородський міськрайонний суд до апеляційного суду Полтавської області.

Суддя: