Комсомольський міський суд Полтавської області
Справа № 2-584/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2010 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді при секретарі ОСОБА_1 ОСОБА_2
з участю:представника позивачаОСОБА_3
відповідачаОСОБА_4
представника відповідачаОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Комсомольськ цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним та стягнення відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідача на його користь борг за договорами позики в сумі 15500 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн. (а.с.5)

Під час судового розгляду ОСОБА_6 уточнив свої вимоги і остаточно просив стягнути з відповідача борг в 15500 грн. (а.с.18)

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 серпня 2009 року на підставі договору позики відповідач ОСОБА_4 взяв у нього в борг 15500 гривень і зобовязався їх повернути до 04 січня 2010 року, але своїх зобовязань не виконав і борг повертати відмовляється.

В ході судового розгляду ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати договір позики від 15 серпня 2009 року недійсним, як удаваним, застосувати наслідки недійсності договору позики, визнати приховану угоду на вкладання грошей у розвиток спільного бізнесу у розмірі 7500 грн. наприкінці 2008 року нікчемним, стягнути з ОСОБА_6 відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 10000 грн., в задоволенні первісного позову відмовити (а.с.22).

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2008 року між ним та відповідачем в усній формі було укладеного договір про спільну підприємницьку діяльність в сфері надання послуг. Для реалізації згаданої домовленості ОСОБА_4 отримав в банку кредити на загальну суму 7000 грн., ОСОБА_6 теж вклав 7500 грн. своїх готівкових коштів. Після того, як стало зрозуміло, що спільна підприємницька діяльність прибутку не приносить, ОСОБА_6 став вимагати повернення вкладених грошей, для чого вдався до психологічного тиску у вигляді погроз застосувати фізичне насилля.

15 серпня 2009 року ОСОБА_4 було викликано до начальника ЦВО-2 ВАТ «Полтавський ГЗК», де останній, в присутності ОСОБА_6, погрозами звільнити ОСОБА_4 та його батька, примусив відповідача у робочий час поїхати до нотаріуса та оформити оскаржений договір позики.

В судовому засіданні позивач та його представник проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 заперечували та пояснили, що договір про спільну підприємницьку діяльність між позивачем та відповідачем не укладався і спільною діяльністю вони не займалися. Відповідач ОСОБА_4 декілька разів отримував від ОСОБА_6 в борг готівкові кошти на загальну суму 15500 грн. і 15 серпня 2009 року цю позику було оформлено нотаріально. Факт укладення договору під впливом насилля ОСОБА_6 заперечував.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник проти задоволення позову ОСОБА_6 заперечували та наполягали на задоволенні зустрічного позову з підстав, викладених у позовній заяві.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що 15 серпня 2009 року між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом. Згідно згаданого договору відповідач отримав від позивача у борг 15500 грн. та взяв на себе зобовязання повернути до 04 січня 2010 року (а.с.6).

Розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позов ОСОБА_6 є обґрунтованим і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом ст.ст.10, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги твердження відповідача ОСОБА_4 та його представника, в яких вони заперечують дійсність оспорюваного договору позики та наполягають на його удаваності, так як суду не надано жодного доказу на підтвердження обставин з якими закон повязує визнання правочину недійсним (ст.231 ЦК України).

Доводи відповідача та його представника про те, що згаданий правочин вчинено проти справжньої волі ОСОБА_4 внаслідок застосування до нього психологічного тиску в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Посилання представника відповідача на безгрошовість договору позики є хибними, так як спростовуються змістом договору посвідченого нотаріально та поясненнями відповідача ОСОБА_4, який фактично не заперечував в судовому засіданні факту отримання від позивача готівкових коштів.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_7 факт застосування насилля не підтвердила.

Обґрунтування недійсності оспорюваного договору тим, що його було посвідчено у нотаріуса під час робочої зміни відповідача не заслуговують на увагу, так як в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 не заперечував тієї обставини, що в цей день з дозволу керівництва він відлучався з робочого місця. Це підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_7

Вимоги ОСОБА_4 про визнання договору про здійснення спільної підприємницької діяльності удаваним задоволенню не підлягають, так як суду не надано доказів на підтвердження факту укладення такого договору.

З огляду на викладене, вимоги про відшкодування ОСОБА_4 завданої моральної шкоди теж задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п.п. «а» п.1 ст. 3 Декрету КМУ «Про державне мито» ставки державного мита із позовних заяв встановлюється в розмірі 1 відсотка ціни позову, таким чином з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню 155 грн. /15500 х 1%/ державного мита та 120 грн. витрат на інформаційне забезпечення розгляду справи (далі ІТЗ) (а.с.2-4).

Приймаючи до уваги, що при зверненні до суду із зустрічним позовом відповідач судовий збір та ІТЗ не сплатив, суд вважає, що з ОСОБА_8 на користь держави підлягає стягненню витрати на ІТЗ в розмірі 37 грн. та державне мито в розмірі 17 грн. (8,50 + 8,50).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.231, 625, 1046 ЦК України, ст.213 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_6 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в розмірі 15500 грн. та понесені судові витрати в розмірі 275 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави державне мито в розмірі 17 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 37 грн.

Рішення суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції. Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: підпис ОСОБА_1

Копія вірна.

Суддя: В.В.Крикливий