Справа №22-ц-183/10 Суддя-доповідач - Лузан
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В.О.,

суддів - Лузан Л.В., Сибільової Л.О.,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 грудня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про визнання права власності на ? частину квартири

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Охтирського МВ УМВС України в Сумській області в особі сектору громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб, третя особа: служба у справах дітей Охтирської міської ради,

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, її виселення без надання жилого приміщення та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 грудня 2009 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення за безпідставністю вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення за безпідставністю вимог.

В апеляційних скаргах ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог сторін з тих підстав, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були невірно застосовані норми матеріального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що з 06 серпня 2005 року по 29 вересня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі. Сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 червня 2005 року ОСОБА_2 купив за 5944 грн. однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною пл. 30,7 кв. м, житловою пл. 17,2 кв. м. Право власності на названу квартиру ОСОБА_2 зареєстрував в КП «Охтирське МБТІ» 20 липня 2005 р. ( ас. 54).

З вересня 2005 р. ОСОБА_1 зареєстрована у вказаній квартирі та проживає в ній до цього часу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на ? частину вищеназваної квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_1 посилалась на те, що до реєстрації шлюбу вона і відповідач вирішили, що відповідач на своє імя оформить кредит для придбання житла. 17.05.2005 р. між відповідачем і Сумським філіалом Приватбанку був укладений договір про надання йому кредиту в сумі 6000 грн. Після отримання кредиту за заявою ОСОБА_2, починаючи з травня 2005 року по жовтень 2006 року включно, бухгалтерією за місцем його роботи із його заробітної плати стали проводитись утримання в розмірі 467 грн. для перерахування в банк на повернення кредиту.

Позивачка посилалась також на те, що після придбання квартири вона зі своєю матірю зробили в квартирі ремонт. Зокрема, поміняли наличники на нові вхідні двері, поміняли два замки у ці ж двері, зробили штукатурку, відремонтували кладовку, купили новий унітаз, мийку на кухню, змішувачі води на кухню та у ванну. Повністю зробили ремонт у ванній кімнаті, побілили стіни та стелю, поштукатурили, покрасили, зробили нову підлогу з кахелю, замінили балкон.

Вбачається, що як на підставу позову позивачка посилалась на те, що за нею повинно бути визнане право власності на ? частину квартири, так як взятий відповідачем на придбання квартири кредит виплачувався нею і відповідачем спільно під час шлюбу, а також спільно був зроблений ремонт у квартирі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що на підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 не надала належних доказів, які б давали підстави для задоволення її позову. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Безспірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була куплена відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачкою, а саме, 30 червня 2005 року.

З матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ПриватБанком був укладений договір про відкриття карткового рахунку і обслуговування платіжної карти, відповідно до якого Банк відкрив на імя ОСОБА_4 платіжну картку з кредитним лімітом 6000 грн. під 36% річних, строк дії кредитного ліміту до травня 2007 року ( ас. 12, 35, 41).

З пояснень представника ОСОБА_1 в судовому засіданні вбачається, що відповідач отримав 6000 грн. з карткового рахунку в травні 2005 року, а вартість купленої квартири оплатив продавцю під час оформлення договору куплі-продажу квартири у нотаріуса, тобто 30 червня 2005 року.

Приймаючи до уваги наведене, а також категоричні заперечення відповідача про те, що на придбання квартири він витратив інші кошти, ніж отримані ним з карткового рахунку в Банку 6000 грн., а також приймаючи до увагу, що з часу отримання в Банку 6000 грн. і до часу розрахунку за куплену квартиру пройшов значний проміжок часу - більше одного місяця, колегія суддів вважає, що позивачка не надала належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що відповідач розрахувався за куплену квартиру отриманими в кредит коштами.

Колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що у даній справі не вирішувалось питання про повернення коштів, які виплачувались за рахунок спільного майна подружжя на погашення боргу за зобовязанням одного із подружжя, яке він мав до шлюбу, так як ці питання знаходяться поза межами заявленого у справі позову про визнання права власності на ? частину квартири.

Колегія суддів також вважає, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження своїх доводів про те, що спірна квартира істотно збільшилась у своїй вартості внаслідок спільних трудових і грошових затрат сторін у справі, а також її особистих затрат до реєстрації шлюбу. Є вірним висновок суду першої інстанції про те, що ремонтні роботи, про які йде мова у позовній заяві ОСОБА_1, відносяться до поточного ремонту і їх виконання не потягло за собою істотного збільшення вартості квартири.

Позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною квартирою, про її виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що в 2005 році ОСОБА_1 поселилась у спірній квартирі як його дружина, в цій же квартирі народився його син ОСОБА_3. Після розірвання шлюбу подальше проживання у квартирі бувшої дружини стало суперечити вимогам ст. 47 ЖК (по нормам житлової площі) та ст. 158 ЖК (відсутності договору найму житлового приміщення).

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні названого позову. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 156, 64 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать, зокрема, дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Встановлено, що ОСОБА_1 вселилась у квартиру АДРЕСА_1 як член сімї власника квартири та 15.09.05 р. була зареєстрована на постійне проживання в даному жилому приміщенні. В такому разі, відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє ОСОБА_1 права користування займаним приміщенням.

Відсутність у спірній квартирі достатньої житлової площі та відсутність договору найму житлового приміщення ( саме на ці обставини посилається апелянт як на підставу для задоволення позову про визнання такою, що втратила право користування спірною квартирою та виселення ) не є тими обставинами, які можуть обмежити передбачене ч.4 ст.156 ЖК право ОСОБА_1 на подальше користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування постановленого рішення.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 грудня 2009 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців .

Головуючий -

Судді -