Справа № 2-874/2010
Провадження № б/н
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2010 року. Татарбунарський районний суд Одеської області у складі

Головуючого-судді ПРИЙМАК Г.І.

при секретарі ГЕРМАН В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Сільськогосподарського кооперативу «Дельжилер» Татарбунарського району Одеської області до ОСОБА_1, за участю третіх осіб - суб'єкта підприєм¬ницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна, з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарський кооператив «Дельжилер» звернувся до суду з позовними вимогами, в яких просив витребувати у ОСОБА_1 базу відпочинку «Золоте ко¬лосся», розташовану за адресою: Одеська область Татарбунар¬ський район село Приморське (Расейка) вул. Радісна 7, що складається з наступних будівель і споруд: будинок відпочи¬нку літера «А» - 132,2 кв.м., будинок відпочинку літера «Б» - 133 кв.м., убиральня літера «В», будинок відпочинку літе¬ра «Г» - 11259,9 кв.м., будинок відпочинку літера «Д» - 11183,1 кв.м., їдальня літера «Е» - 241,1 кв.м., будинок відпочинку літера «Ж» - 15,1 кв.м., душева літера «З», бу¬динок відпочинку літера «І» - 16,6 кв.м., будинок відпочин¬ку літера «К» - 16,7 кв.м. будинок відпочинку літера «Л» - 7.1 кв.м., будинок відпочинку літера «М» - 7,0 кв.м., мед¬пункт літера «Н» - 7,0 кв.м., медпункт літера «О» - 12," кв.м., будинок відпочинку літера «П» - 12,7 кв.м.,. будиної відпочинку літера «Р» - 14,9 кв.м.,' ворота № 1, огородженню № 2, хвіртка № 3, альтанки № 4, 5 загальною площею 1059,2 кв.м., балансовою вартістю 210955 грн. Крім того, на тери¬торії бази відпочинку знаходиться електрична підстанцій (трансформатор) , дві ємності для води та визнати за ними право власності на вищевказане майно.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між СПД-ФО ОСОБА_2 та СК «Дельжилер» було укладено до¬говір міни від 10.09.2004 року у простій письмовій формі.

Згідно даного договору СПД ОСОБА_2 передала у власність СК „Дельжилер" дизельне паливо у кількості 90 тон по ціні 2600 грн. за тону, загалом на суму 234 000 грн., а СК „Дельжилер" передало у власність СПД ОСОБА_2 базу відпочинку «Золоте колосся», розташовану за адресою: Одеська область Татарбунарський район село Приморське (Расейка) вул. Радісна 7.

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.03.2006р. визнано дійсним договір міни від 10.09.2004р., та визнано право власності за СПД - ФО ОСОБА_2 на базу відпочинку «Золоте колосся», розташовану за адре¬сою: Одеська область Татарбунарський район село Приморське (Расейка) вул. Радісна 7.

В подальшому ОСОБА_2 вищевказана база відпочи¬нку була продана ОСОБА_3 згідно договору купівлі- продажу 25.07.2006 року, яка в свою чергу подарувала її ОСОБА_1 згідно договору дарування від 09.06.2008 ро¬ку.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.02.2010р. рішення господарського суду Одеської області від 17.03.2006р. по справі № 2/24-06-867 скасовано, а спра¬ву направлено на розгляд до господарського суду Одеської області.

Рішенням господарського суду Одеської області від 21.07.2010 року у позові СПД - фізичною особою ОСОБА_2 до СК «Дельжилер» відмовлено повністю.

Таким чином, на думку позивача, договір міни від 10.09.2004 року укладений між СПД ОСОБА_2 та СК «Дельжилер» є нікчемним. А відповідно і база відпочинку «Золоте колосся», розташована за адресою: Одеська область Татарбунарський район село Приморське (Расейка) вул. Радіс¬на 7 повинна бути повернута у власність СК «Дельжилер».

У судовому засіданні представник позивача позовні вимо¬ги підтримав та просив позовну заяву задовольнити повністю.

Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, оскільки прийняла в дар базу відпочинку «Золоте колосся» у ОСОБА_3, яка теж була добросовісним набувачем на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.2006 року, а спірне майно вибуло з володіння позивача на підставі договору міни від 10.09.2004 року, з волі самого позивача, а тому дане майно не може бу¬ти витребуване на підставі ст. 388 ЦК;України.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, належним чином повідомлені,двічі в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не ПОВІДОМИЛИ.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги СК «Дельжи- лер» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні 10.09.2004 року між СПД-ФО ОСОБА_2 та СК «Дельжилер» було укладено до¬говір міни від 10.09.2004 року у простій письмовій формі. Згідно даного договору СПД ОСОБА_2 передала у вла¬сність СК „Дельжилер" дизельне паливо у кількості 90 тон по ціні 2600 грн. за тону, загалом на суму 234 000 грн., а СК „Дельжилер" передало у власність СПД ОСОБА_2 базу відпочинку «Золоте колосся», розташовану за адресою: Одесь¬ка область Татарбунарський район с. Приморське (Расейка) вул. Радісна 7.

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.03.2006р. договір міни від 10.09.2004р. визнано дійсним, та визнано право власності за СПД - ФО ОСОБА_2 на базу відпочинку «Золоте колосся», розташовану за адресою: Одеська область Татарбунарський район с. Приморське (Расей¬ка) вул. Радісна 7 /а.с.7-9/.

25 липня 2006 року, ОСОБА_2, як власник, вка¬зану базу відпочинку продала ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу, /а.с.17/. ОСОБА_3 подарувала цю базу відпочинку ОСОБА_1 згідно договору дарування від 09.06.2008 року /а.с.19/.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.02.2010р. рішення господарського суду Одеської області від 17.03.2006р. по справі № 2/24-06-867 скасовано, а спра¬ву направлено на розгляд до господарського суду Одеської області.

Рішенням господарського суду Одеської області від 21.07.2010 року у позові СПД-ФО ОСОБА_2 до СК «Де¬льжилер» відмовлено /а.с.10-16/.

Судом встановлено, що на протязі з 2004 до 2010 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, як власники, розпоряджалися своїм майном на свій розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є пра- вочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікче¬мний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення догово¬ру такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання догово¬ру, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального по¬свідчення, суд МОЖЕ визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимага¬ється.

Оскільки рішенням господарського суду Одеської області від 17.03.2006р. договір міни від 10.09.2004 року було ви¬знано дійсним, було визнано право власності за ОСОБА_2,то на момент укладання договору купівлі-продажу від 25.07.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та до¬говору дарування від 09.06.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ніяких обмежень у власника щодо продажу ба¬зи відпочинку «Золоте колосся» не було.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_4 є добросо¬вісним набувачем бази відпочинку «Золоте колосся» згідно договору дарування від 09.06.2008 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шля¬хом.

Як вбачається з матеріалів справи база відпочинку «Зо¬лоте колосся» вибула з володіння СК «Дельжилер» з його волі та дій не заборонених законом, на підставі договору міни від 10.09.2004 року, в результаті чого СК «Дельжилер став власником 90 тон дизельного пального.

Оскільки договір міни від 10.09.2004 року є недійсним в силу Закону (нікчемний договір), а не визнаний судом недій¬сними, вбачається, що керівництво СК «Дельжилер» на момент укладання нікчемного договору бажало настання правових наслідків за договором міни від 10.09.2004 року та відчужити базу відпочинку «Золоте колосся», тобто діяло на свій роз¬суд .

Таким чином, база відпочинку «Золоте колосся», яка роз¬ташована за адресою: Одеська область Татарбунарський район с. Приморське (Расейка) вул. Радісна 7 не може бути витре¬бувана на підставі ст. 388 ЦК України, оскільки свого часу ОСОБА_3 була власником спірного майна за відплатним до¬говором (на підставі договору купівлі-продажу 25.07.2006 року) та в свою чергу подарувала базу відпочинку «Золоте колосся» ОСОБА_1

Крім того, позивач, в судовому засіданні, не довів не¬законність набуття ОСОБА_1 бази відпочинку «Золоте колосся», яка розташована за адресою: Одеська область Та¬тарбунарський район с. Приморське (Расейка) вул. Радісна 7.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право ви¬требувати своє майно від особи, яка незаконно, без відпо¬відної правової підстави заволоділа ним.

Але встановити в судовому засіданні право власності по¬зивача на спірне майно, суд не мав можливості, оскільки по¬зивачем не були надані до суду документи, що підтверджують безумовне право власності СК «Дельжилер» на базу відпочинку «Золоте колосся». Як пояснив представник позивача, докумен¬ти, що підтверджують право власності на базу відпочинку «Золоте колосся», у СК «Дельжилер» відсутні, так як ніколи не оформлялися, база будувалася господарським способом і питання про набуття права власності на цей об,єкт позивачем ніколи не ставилося, тобто в природі документів про право власності не існує.

Оскільки позивач не є власником спірного майна, то він не має право вимагати від відповідача повернення майна, яке фактично йому не належить.

Керуючись ст.ст. 213, 214, 215 ЦПК України, 220, 386- 388 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Сільськогосподарського кооперативу «Дельжилер» Татарбунарського району Одеської об- ласті до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів с дня отримання копії рішення.

Суддя Приймак