Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа№2-20

2010 р.

28 вересня 2010 р.

м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Веселова В.М.,

секретарів Іванишин Х.І.,Максимюк М.А.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3,Пядицької сільської ради про визнання недійсним договору дарування,свідоцтва про право власності,незаконним рішення сільської ради та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому вказує , що з січня 1977 року перебував в фактичних шлюбних стосунках з відповідачкою ОСОБА_5 ,в червні 1989 року зареєстрував з нею офіційний шлюб. 25 січня 2007 року у відділі ОСОБА_6 по Коломийському району Коломийського міськрайонного управління юстиції було зареєстровано розірвання шлюбу між подружжям. В період з 1990 по 1996 року подружжям було збудовано житловий будинок в с.Пядики Коломийського району по вул.Довженка,20,який був готовий до проживання. Оскільки майно, яке набуте протягом шлюбу між сторонами, між подружжям не поділено до цього часу вважає,що йому має належати половина будинку з господарськими спорудами по вул.Довженка,20 в с.Пядики Коломийського району вартістю 152 008 грн.50 коп. диван вартістю 800 грн.,стіл вартістю 200 грн., телевізор «Акай» вартістю 1500 грн., магнітофон «Соні» вартістю 460 грн., 6 рушників вартістю 150 грн., 7 простиней вартістю 56 грн., 5 підодіяльників вартістю 150 грн., 3 покривала вартістю 240 грн., 2 ковдри вартістю 600 грн., 2 подушки вартістю 70 грн., одіяло вартістю 50 грн., сервіз чайний вартістю 150 грн. Вказує на той факт, що згідно заяви від 11 березня 2003 року, яку він не підписував, і яка посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_7, і довіреності від 3.03.2003 року ,яку відповідач ОСОБА_3 не підписував, відповідачка ОСОБА_5 подарувала будинок відповідачу ОСОБА_3 В подальшому відповідач ОСОБА_3 отримав рішення Пядицької сільської ради про визнання за ним права власності на будинок та відповідне свідоцтво про право власності на даний будинок. Вказує, що він жодних заяв у нотаріуса 11 березня 2003 року на згоду на дарування будинку незакінченого будівництвом не підписував, довіреність від 3.03.2003 року відповідачем ОСОБА_3 на ОСОБА_8 в сільській раді не підписувалась,оскільки відповідач ОСОБА_3 в цей час знаходився за кордоном. Вважає укладений договір дарування будинку недійсним. Представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали вимоги позову, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Просять суд визнати недійсними довіреність від 6 березня 2003 року,посвідчену Пядицькою сільською радою від імені ОСОБА_3 та договір дарування укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 11 березня 2003 року за реєстром №795, повернувши сторони в попереднє положення, визнати незаконним рішення №87 Пядицької сільської ради від 13 вересня 2007 року про визнання права власності за ОСОБА_3, визнати недійсним свідоцтво про право власності видане ОСОБА_3 на будинок по вул.Довженка,20 в с.Пядики Коломийського району від 1 жовтня 2007 року та провести поділ майна , що придбано в шлюбі та виділити йому в натурі майна на загальну суму 157 034 грн.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовну заяву не визнала, вказала , що дійсно вона та позивач перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі і побудували спільними зусиллями будинок. Однак, вказує,що основний внесок і питому вагу для будівництва внесла саме вона -ОСОБА_5, оскільки у 1992 році перебувала в Німеччині на роботі і по поверненні в Україну на виручені кошти купила цеглу та деревину для будівництва. У 1993 році їй було виділено земельну ділянку для будівництва будинку, а в 1994-1997 роках вона перебувала на роботі в Чехії і саме за ці кошти змогла придбати основні будівельні матеріали для будівництва будинку. Крім цього , вказує, що у 2000-2001 роках вона працювала в Англії і за виручені кошти купила у 2002 році цеглу для будівництва будинку. Вказує на те,що шлюб між нею та відповідачем було розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду у 1999 році,а у 2003 році позивач надав їй нотаріально посвідчену заяву про згоду на дарування незакінченого будівництвом будинку,готовність якого становить 56% та земельної ділянки площею 0.1672 га для обслуговування житлового будинку та будівництва, після чого вона даний будинок подарувала своєму сину ОСОБА_3, відповідачу в справі. Вказує на те,що укладання договору дарування було на законних підставах, що позивач добровільно надав їй нотаріально посвідчену заяву про можливість дарування будинку третім особам. Зазначає,що позивач працював комірником, мав заробітку плату від 300 до 600 гривень, і цих грошей не було достатньо для ведення будівництва, тому основний тягар по будівництву будинку несла вона. Вказує на той факт, що на момент укладення договору дарування готовність будинку була 56% ,а отже в випадку поділу майна, слід виходити саме з відсоткової вартості незавершеного будівництвом будинку на момент укладення договору дарування, тим більше ,що позивач в позовній заяві просить повернути сторони в попереднє положення. Зазначає, що позивач має негативну характеристику,знищував майно, участь в будівництві була мінімальною, а отже ці фактори слід врахувати при поділі майна. Вказує на те,що закінчено будівництво будинку тільки у 2007 році.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив,що позивач , перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_5 особливих зусиль для будівництва будинку не застосовував. За час шлюбу позивачем було придбано старий холодильник,старий диван, бувший у вжитку телевізор, шафа та кухонний набір, який позивач привіз з м.Коломия від свого сина. Вказує на те,що у 2003 році на час укладення договору дарування була зведена тільки коробка будинку, готовність становила 56%. Також вказує на те,що близько 5-ти років він працював за кордоном , був зайнятий, тому під час короткотермінової відпустки підписав відповідну довіреність в сільській раді на представлення його інтересів при підписанні договору дарування. Просить у позові відмовити.

Відповідач - голова Пядицької сільської ради вказав,що на посаді голови працює з 2009 року, знає цю сімю, бачив,що вони будувались, однак чи проживає хтось в новозбудованому будинку він не знає. Вказав, що рішення сільської ради про право власності на новозбудований будинок видається тільки на підставі висновку інвентарного бюро при 80% готовності будинку. Вважає,що якщо таке рішення сільської ради було щодо відповідача то мабуть всі документи були в порядку.

Свідок приватний нотаріус ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що до неї звернулась у 2003 році відповідач ОСОБА_5 з проханням проконсультувати на предмет укладення договору дарування,а пізніше для бпосереднього підписання договору дарування. Вона перевірила весь пакет документів,встановила особу сторін і їх вільне волевиявлення. Так само в нотаріальну контору був запрошений позивач в справі ОСОБА_1, який добровільно і особисто підписав заяву згоду на дарування його дружиною незакінченого будівництвом будинку,що знаходиться в с.Пядики Коломийського району.

Заслухавши пояснення позивача, відповідачів, представників сторін,свідків, розглянувши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами був укладений 24.06.1989 року. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 8.04.1999 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по Коломийському району Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області,актовий запис №16 від 25.01.2007 року. Дітей від спільного шлюбу не було. У відповідачки ОСОБА_5 був син від першого шлюбу ОСОБА_6 , який досяг повноліття. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі подружжя вирішило побудувати будинок, рішенням Пядицької сільської ради №39 від 20.09.1993 року було виділено земельну ділянку відповідачці під будівництво житлового будинку, а рішенням від 24 грудня 1993 року відповідачці було передано у приватну власність 0.18 га земельної ділянки. Будинок було побудовано спільними зусиллями і станом на березень 2003 року, готовність будинку була 56%, про що свідчить договір дарування будинку незакінченого будівництвом та земельної ділянки від 11.03.2003 року. Крім цього, перебуваючи у шлюбі сторони придбали наступне майно 2 дивана вартістю по 800 грн.,ліжко 2шт. вартістю по 600 грн.,стіл 3 шт. вартістю по 200 грн., телевізор «Акай» вартістю 1500 грн., пральна машинка автомат 2000 грн., порохотяг «Вітек» вартістю 260 грн.,магнітофон «Соні» вартістю 460 грн.,6 крісел по 100 грн., 12 рушників вартістю 300 грн., 14 простиней вартістю 112 грн., 9 підодіяльників вартістю 270 грн., 6 покривал вартістю 480 грн., 4 ковдри вартістю 1200 грн., 4 подушки вартістю 140 грн., 3 одіяла вартістю 150 грн., сервіз чайний вартістю 150 грн.,сервіз столовий вартістю 150 грн.

На клопотання позивача ухвалою суду від 15 квітня 2009 року, а в подальшому від 5 червня 2009 року було призначено почеркознавчу експертизу.У відповідності до висновку №5282 від 20.08.2009 року,складеного експертом Київського НДІСЕ, підпис від імені ОСОБА_1 (позивача) та рукописний запис «ОСОБА_1Ф.» в заяві від імені ОСОБА_1 від 11.03.2003 року посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 виконані самим ОСОБА_1. Ухвалою від 15 квітня 2009 року до матеріалів справи було долучено справу №2-73/2008, в якій є висновок експерта Львівського НДІСЕ №680 від 27.05.2008 року, яким визначено,що підпис від імені ОСОБА_1 (Федосійовича) , розташований в рядку «підпис» заяви від його імені про надання згоди на дарування незакінченого будівництва,посвідченого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_7 11.03.2003 року виконаний самим ОСОБА_1 (Федосійовичем).

Відповідачами та їх представником до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся з першою позовною заявою 25 липня 2007 року, потім повторно звернувся до суду з позовом 5 січня 2009 року, пропустив строк позовної давності,не подав клопотання про його відновлення, не навів причин поважності пропущення строку. Оскільки у відповідності до ст.258 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, а згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, просить відмовити у позові.

Згідно до ч.1 ст.22 КпШС України 1970 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, спільною сумісною власністю подружжя є майно, яке нажите за час шлюбу. Згідно ст.60,61 СК України майно,набуте подружжям за час шлюбу , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу,крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності,незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У відповідності до п.3 ст.208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. У відповідності з ст.220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним,тобто таким, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки.

Як свідчать матеріали справи, шлюб між сторонами було розірвано згідно рішення Коломийського міськрайонного суду 8 квітня 1999 року, свідоцтво про розірвання шлюбу було видане 5 березня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Коломийському району Коломийського міськрайонного управління юстиції ,шлюбного договору між сторонами не було укладено,неповнолітніх дітей у сторін не було. Оскільки спірне майно придбане сторонами у шлюбі та дане майно згідно з ст.60 Сімейного кодексу, ст.368 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 ЦК України частки в майні подружжя є рівні. Отже їм повинно належати по 1/2 частині вищевказаного майна.

Однак,оскільки оспорюваний договір дарування було укладено 11.03.2003 року, то суду слід керуватись нормами Цивільного кодексу в редакції 1963 року, який регулював на той час спірні правовідносини. Відповідно до ст.76 ЦК України в редакції 1963 року,що також встановлено ст.261 ЦК України в редакції 2003 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, право на позов виникає з дня,коли особа довідалась,або повинна була довідатись про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів справи, а саме висновків двох експертиз Львівського НДІСЕ та Київського НДІСЕ, які є в матеріалах справи - позивач особисто підписав заяву - надав згоду на дарування своїй дружині ОСОБА_5,відповідачці по справі, незавершеного будівництвом будинку,готовність якого становить 56%, підписавши відповідну заяву 11 березня 2003 року,тобто йому стало відомо про намір відповідачки здійснити відчуження нерухомого майна третім особам саме 11 березня 2003 року. Перше звернення до суду позивача до відповідачів датоване 25 липня 2007 року , вдруге позивач звернувся до відповідачів з позовом 5 січня 2009 року. Таким чином, суд приходить до висновку що ця обставина була відома позивачу з 11 березня 2003 року.

Згідно ст. 71 ЦК в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.У відповідності до ст.ст.74,75 цього ж кодексу вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності, а позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.Згідно ст.76 ЦК в редакції 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно ст.80 ЦК в редакції 1963 р. закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. В поданому до суду клопотанні Позивач не надав до суду жодних відомостей чи клопотань щодо поновлення пропущеного строку позовної давності з поважної причини за період з 11 березня 2003 року по 25 липня 2007 року.

У відповідності до статті 256 ЦК України в редакції 2003 року, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивачем на надано суду клопотання про пропущення позовної давності з поважної причини за період з 11.03.2003 року по 25.07.2007 року , то за таких обставин суд приходить до висновку що в позові слід відмовити.

На підставі ст.ст.60,69,70 СК України, ст.ст.71,74,75,76,80 ЦК України в редакції 1963 року, ст.ст. 256,267 ЦК України в редакції 2003 року, та керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд , -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської області може бути подана протягом десяти днів, з дня проголошення рішення, через Коломийський міськрайонний суд.

СУДДЯ Веселов В.М.