Миколаївський районний суд Львівської області
Справа № 2-462/2010 р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2010 року Миколаївський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1. при секретарі Волківській Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Миколаївської РДА про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звенулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Миколаївської РДА про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку № 155 по вул. Шевченка в м. Миколаїв Львівської області.

Обгрунтовує вимогу тим, що будинок № 155 по вул. Шевченка належить їй як одноосібному власнику, проживає за даною адресою, оплачує комунальні послуги. Відповідачі її син, невістка та їх донька. Факт непроживання відповідачів підтверджує складеними актами щодо встановлення режиму проживання, покликається на норму ст. 405 ЦК України, згідно якої член сімї власника втрачає право на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, навела пояснення, аналогічні позовній заяві, доповнила, що відповідачі не надавали їй коштів, така одна сплачує комунальні послуги, її чужі люди доглядають та надають допомогу, в тому числі з лікуванням, відповідачі, коли проживали разом після одруження з 1997 року, у будинку створювали для неї нестерпні умови проживання, сварились, щодо її побиття відповідачем, зверталась у міліцію. На даний час відповідачі у будинку не проживають, тому ставить питання про те, що такі втратили право користуватись жилим будинком.

Відповідач ОСОБА_3 відносно позову заперечив, пояснив, що він з народження проживав та зареєстрований у будинку матері позивачки, одружився в 1997 році та почали з дружиною проживати у цьому будинку, згодом зареєстрували і їх дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачка вчиняла безпідставні сварки, налаштовувала проти них батька та прогнала таких з будинку, вимушені були тимчасово винаймати житло, іншого житла ні він, ні дружина не має, на даний час проживає у свого знайомого ОСОБА_7, який тимчасово дозволив жити у старій хаті, де немає достатніх умов проживання пічне опалення, просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки відповідачки ОСОБА_5 відносно позову заперечила, навела пояснення, аналогічні поясненням відповідача ОСОБА_3, доповнила, що згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26.07.1999 р. її та її чоловіка зустрічний позов задоволено та вирішено щодо їх вселення у спірне житло, однак позивачка чинила перешкоди судовим виконавцям під час виконання даного рішення суду один раз, коли прийшла комісія з судовими виконавцями, впала на сходи та імітувала погіршення стану здоровя та другий раз зачинилась та не впустила судових виконавців.

Третя особа представник органу опіки та піклування Миколаївської РДА ОСОБА_8 пояснила, що дитина відповідачів, відповідач ОСОБА_5 не може бути знятою з реєстрації, так як це порушує її законні права, суперечить її волі та волі батьків та порушує ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства». Відсутність відповідачів за місцем реєстрації вважає вимушеним та тимчасовим явищем.

Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд приходить до наступного.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 проживає та є власником будинку № 155 по вул. Шевченка, в м. Миколаїв Львівської області, який складається з чотирьох житлових кімнат та літньої кухні.

Така була співвласницею зазначеного майна разом з своїм чоловіком ОСОБА_9, однак після смерті такого 08.03.2001 р. оформила як спадкоємець за заповітом ? частину житлового будинку та господарських будівель та стала в цілому власником вказаного будинку (а.с. ).

Як встановлено, відповідачі є сином, невісткою з неповнолітньою їх дитиною та зареєстровані у будинку, де мешкає позивач. Відповідно, відповідач син, зареєстрований з 1964 року, його дружина з 1997 року, їх донька з 2001 року.

Встановлено, що на даний час відповідачі винаймають житло у свого знайомого ОСОБА_7 по вул. Шевченка, 121, даний будинок такий успадкував (а.с. ).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 ствердили, що відповідачі вимушено на даний час винаймають житло, яке таким надав їх знайомий тимчасово, даний будинок є старим без належних умов, позивачка чинить перешкоди у проживанні таких за місцем прописки, свідок ОСОБА_10, яка є сестрою відповідача та доньокою позивачки, пояснила, що брат з народження проживав у батьківському будинку, постійно ходив з батьком на будови, чим заробляв кошти в сімейний бюджет, на час проживання у будинку відповідач їздив до Польщі на роботу, оплачував комунальні послуги. Вимушено не проживають, так як позивачка не дає проживати, її та відповідача не допускала до хати на похорон батька, викидувала принесені вінки на похорон, за життя батько вимушений був слухати позивачку, щоб уникнути скандалів.

Як видно з рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26.07.1999 р. позивач ОСОБА_2, ОСОБА_9 звертались до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання втратившими право на користування жилим приміщенням. Згідно рішення суду у даному позові відмовлено за недоводеністю, зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено та вирішено вселити позивачів за зустрічним позовом з дитиною ОСОБА_5 у будинок № 155 по вул.Шевченка м. Миколаїв Львівської області (а.с. ).

Як встановлено з пояснень сторін, на даний час зазначене рішення суду не виконане, так як при виконанні такого державною виконавчою службою (судовими виконавцями) позивач ОСОБА_2 чинила перешкоди та не дозволила вселити позивачів за зустрічним позовом у будинок, що підтвердила в судовому засіданні і позивач.

Таким чином встановлено, що відповідачі всупереч рішенню суду від 26.07.1999 р., який у даній справі має преюдиціальне значення, не можуть вселитись у спірний житловий будинок з метою проживання, що на думку суду вказує на поважність причини залишення будинку відповідачами та тимчасове проживання у будинку свого знайомого. Та такі обставини не вказують на втрату права користування житлом через відсутність без поважних причин понад один рік, як вказано у ст. 405 ЦК України та на яку покликається позивачка. Навпаки, з метою уникнення сварок з матірю відповідачі не наполягають на виконанні рішення суду, винаймають тимчасово інше житло та вимушено не користуються спірним житлом.

Враховуючи наведене, позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 207, 208, 209, 213, 215 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, суд,

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Миколаївської РДА про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з дня проголошення шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження та протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції до Апеляційного суду Львівської області.

Суддя : Береза В.І.