Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2010 року м.Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Шавули В.С.,

при секретарі Волкобоєвій О.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом відкритого акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Регіональне відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області, Дочірнє підприємство відкритого акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» «Дніпровськпромбудсервіс» про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2009 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом, у якому зазначив, що є балансоутримувачем гуртожитку по пр.Петровського, 43 у м.Дніпропетровську, державної форми власності. При перевірці фактичного проживання осіб у березні 2009 року ним було встановлено, що без ордеру в кімнату № 34 самоправно вселився та у ній проживає ОСОБА_2, зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, кв.№ 3. Оскільки відповідач добровільно відмовляється звільнити гуртожиток, вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Просив суд виселити ОСОБА_2 з жилого приміщення № 34 гуртожитку без надання іншого житла, понесені судові витрати по справі стягнути із відповідача на свою користь.

Ухвалою суду до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних позовних вимог, з метою захисту прав та інтересів держави залучено орган, уповноважений на управління та розпорядження обєктом права державної власності гуртожитком по пр.Петровського,43 у м.Дніпропетровську, Регіональне відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області, дружину відповідача ОСОБА_3, а також Дочірнє підприємство відкритого акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» «Дніпровськпромбудсервіс».

У судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1, посилаючись на викладені у позові обставини, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, у звязку із безпідставністю доводів, тому просив суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень в ході судового розгляду він та його адвокат ОСОБА_6 посилалися на те, що із 19.12.2003 року відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, яка отримала право на вселення у гуртожиток згідно до ордеру. Вселився до неї у кімнату ще до одруження у червні 2003 року з дозволу коменданта гуртожитку. В подальшому, на умовах договору найму, укладеного 01.01.2005 року із Дочірнім підприємством відкритого акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» «Дніпровськпромбудсервіс», разом із дружиною отримав право на строкове платне користування кімнатою. Договір із ними не розірвано, іншого житла не мають, у звязку із чим продовжують проживати у кімнаті сімєю, сплачуючи за послуги та дотримуючись правил користування і внутрішнього розпорядку. Неодноразово дружина зверталася до керівництва підприємства із проханням зареєструвати його у гуртожитку, на що отримувала відмову.

Третя особа по справі ОСОБА_3 підтримала позицію свого чоловіка, заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на його доводи, а також на те, що виселення чоловіка із гуртожитку призведе до порушень її сімейних особистих немайнових прав та майнових інтересів.

Представник Регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області, третьої особи по справі без самостійних позовних вимог, за довіреністю ОСОБА_4, заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що зазначений гуртожиток є обєктом державного житлового фонду, позивач як балансоутримувач, договору на утримання будинку із Фондом держмайна не укладав, речових прав на управління гуртожитком не має, отже проживання у ньому відповідача не може змінювати чи порушувати обсяг будь-яких його прав, у тому числі, й на користування та розпорядження гуртожитком. Згідно наказу Регіонального відділення № 12/10-24-УДМ «Про прийняття управлінського рішення» від 05.04.2007 року, гуртожиток підлягає передачі до комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська, однак, процес його передачі ще не закінчився, у звязку із відсутністю відповідної на те згоди місцевого органу самоврядування.

Представник Дочірнього підприємство відкритого акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» «Дніпровськпромбудсервіс» ОСОБА_7 позовні вимоги позивача підтримала, не заперечувала проти їх задоволення судом.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.18 ЖК України, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Підставою звернення позивача до суду є захист прав та майнових інтересів, повязаних із правом користування та розпорядження приміщенням гуртожитку державного житлового фонду.

Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Житлового кодексу УРСР, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року та інших законів України, практику Верховного Суду України.

Суд, з`ясувавши обставини у справі та перевіривши їх письмовими доказами, вислухавши сторони, адвоката, представників третіх осіб вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення, а саме:

Відповідно до ст.ст.127, 128, 129 ЖК, гуртожитки використовуються для проживання робітників у період їх роботи. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, та відповідного профспілкового комітету, на підставі якого адміністрація підприємства, видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Як вбачається із зібраних по справі матеріалів, на підставі спільного рішення правління та профкому ВАТ від 26.05.2003 року працівникові дитячої клінічної лікарні № 6 ОСОБА_8 надано у жіночому холостяцькому гуртожитку по пр.Петровського, 43, койко-місце 6 кв.м. та видано ордер на вселення (а.с.54, 55, 97). Із 19.12.2003 року ОСОБА_8 перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі ОСОБА_2, який на правах чоловіка разом із нею фактично проживає у окремій кімнаті площею 17,5 кв.м. на умовах договору найму, укладеного із Дочірнім підприємством відкритого акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» «Дніпровськпромбудсервіс» 01.01.2005 року (а.с.33-36). Іншого житла ні відповідач, ні його дружина не мають.

Згідно до ст.65 ЖК України, наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.30 Конституції України, кожному громадянину гарантується право на недоторканість житла. Згідно ч.2 ст.311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За ст.9 ЖК України, житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Однак, суд зауважує, що в ході судового засідання позивачем в обґрунтування позовних вимог не надано відповідного рішення органу місцевого самоврядування у підтвердження правового статусу гуртожитку, у звязку із чим, суд вважає доводи ВАТ «Дніпровськпромбуд» щодо призначення гуртожитку саме для проживання одиноких громадян недоведеними .

Будівля гуртожитку, розташована по пр.Петровського, 43 у м.Дніпропетровську, є обєктом державного житлового фонду, який у процесі приватизації не увійшов до статутного фонду ВАТ «Дніпровськпромбуд», але залишився на балансі позивача (а.с.66,74-85). У відповідності до ст.7 Закону України «Про управління обєктами державної власності», ст.7 Закону України «Про приватизацію державного майна», органом, що здійснює функції управління цим гуртожитком є Фонд державного майна України в особі Регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області.

У судовому засіданні зясовано, що будь-яких правочинів чи то рішень зі сторони уповноваженого на право управління державним майном органу в особі Регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області, спрямованих на передачу позивачеві речових прав на гуртожиток у передбаченому законодавством порядку не вчинялося. Напроти, управлінським актом від 07.08.1995 року, 05.04.2007 року № 12/10-24-УДМ зазначений гуртожиток підлягає передачі до комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська.

За правилом ст. 133 ГК України, основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління, права володіння, права користування тощо, передбачені Цивільним кодексом України. Крім того, майно суб'єктів господарювання може бути закріплено на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна.

Поняття та основні повноваження балансоутримувача будинку закріплено у ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої балансоутримувачем будинку власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно до п.4 Наказу Фонду державного майна України «Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі» від 19.05.1999 року за № 908/68, господарські товариства, на балансі яких перебуває державне майно, що не увійшло до статутних фондів у процесі приватизації, несуть відповідальність за збереження такого майна відповідно до Цивільного кодексу України.

Доказів перебування гуртожитку на праві господарського відання чи праві оперативного управління у складі основних фондів підприємства на балансі ВАТ на підставі акту прийому-передачі майна чи то за формою встановленою наказом Міністерства фінансів України № 87 від 31.03.99 року «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 2 «Баланс» та стандарту бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затверджених наказом № 92 від 27.04.2000 року суду позивачем не надано, отже довідка підприємства про перебування гуртожитку на балансі та витяг із інвентарної книги основних засобів ПО «Дніпровськпромбуд» за період із 01.01.2009 року (а.с.6, 84-85) не можуть вважатися належними доказами, що підтверджували би наявність у позивача обсягу прав як балансоутримувача та, як наслідок, прав на звернення до суду за їх захистом.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, не дійшов до висновку щодо правомірності вимог відкритого акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_2 про виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення з підстав наведених у позові, у звязку із чим вважає за необхідне відмовити позивачу у їх задоволенні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд враховує, що позовні вимоги ВАТ «Дніпровськпромбуд» не належать до задоволення, від оплати судових витрат позивач не звільнений, у звязку із чим компенсації не підлягають.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.30 Конституції України, ст.311 ЦК України в редакції 2003 року, ст. ст. 9, 61, 65, 116 ЖК УРСР, ст. 133 ГК України, ст.7 Закону України «Про управління обєктами державної власності», ст.7 Закону України «Про приватизацію державного майна», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.85р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст.10,11,59, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Відмовити відкритому акціонерному товариству «Дніпровськпромбуд» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про виселення, треті особи: ОСОБА_3, Регіональне відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області, Дочірнє підприємство відкритого акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» «Дніпровськпромбудсервіс».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у 20-ти денний строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя В. С. Шавула