Справа № 22ц-1441/10 Головуючий у 1 інстанції: Грищук В.О.
Категорія: 34 Доповідач: Каблак П.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Каблака П.І.

суддів: Крайник Н.П., Кота І.Н.

при секретарі: Безп'ятко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2009 року, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особи ЖБК-161, ЛКП «Левандівка» про відшкодування шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 В апеляційній скарзі стверджує, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Так апелянт наголошує, що суд жодним чином не відреагував на клопотання відповідача про залучення ЛКП «Левандівка» в якості співвідповідача по справі, не взяв до уваги свідчення голови кооперативу ОСОБА_3, яка була присутня при роботі аварійної бригади і підтвердила у своєму усному поясненні, що під час роботи аварійної бригади не було виявлено забитості у стояку. На думку ОСОБА_1, після поновлення гарячого водопостачання у будинку, з відкритого крана у ванній кімнаті 5 квартири і почалося залиття її квартири, при цьому квартиру заливала саме гаряча вода. Враховуючи наведене просить рішення районного суду скасувати та передати справу на новий розгляд у той же суд іншим суддею.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як вірно встановлено районним судом факт залиття квартири № 2 у м. Львові по вул. Широка 88-а мав місце 2 серпня та 9 серпня 2008 року, зазначене обоє сторін не заперечують. На підтвердження цього в матеріалах справи міститься відповідні акти ЖБК №161 від 9 серпня 2008 року, ЛКП «Левандівка» від 04.08.2008 року та від 18.08.2008 року, з яких вбачається, що затоплення квартири №2 відбулось через халатне відношення до водонапірної арматури мешканців квартири №5, що знаходиться поверхом вище.

Згідно висновку спеціаліста №3971 будівельно-технічного дослідження за заявою громадянки ОСОБА_1 вартість відновлювального ремонту приміщень квартири АДРЕСА_1 для приведення їх у попередній стан становить 1945 грн.(а.с.25)

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статтей 440 і 450 ЦК України, шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причиновий зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Районний суд відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачем не представлено, а судом не здобуто доказів, що залиття водою квартири позивача відбулося внаслідок халатного відношення до сантехнічних приладів відповідачем.

Однак, дані висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, факт залиття квартири ОСОБА_1 з вини відповідача підтверджується зазначеними вище актами, поясненнями ОСОБА_4Д.(а.с. 15), поясненнями третьої особи голови ЖБК №161 ОСОБА_3 (а.с.74) та іншими доказами. Саме у своїх поясненнях ОСОБА_3 стверджує, що після проведеного обходу 2-кімнатних квартир 2 серпня 2008 року не було виявлено несправних сантехнічних приладів, загальний каналізаційний стояк не був забитий, бо вода з четвертого та третього поверхів вільно стікала аж до підвального приміщення, а саме залиття припинилося коли приїхала ОСОБА_2В.(відповідач) та перекрила воду у своїй квартирі. Як вбачається з листа ЛКП «РАС» від 15.10.2009 року аварійна служба 2 серпня 2008 року приїхала на виклик і прочистила каналізацію у ванній кімнаті квартири АДРЕСА_2 та у центральному стояку у будинку. Зазначений лист не спростовує вину відповідачки у затопленні спірної квартири, а також у сукупності з іншими доказами по справі свідчить, що каналізація була забита, ще у ванній кімнаті відповідачки. Викликів у інші дні аварійна служба не отримувала.

Згідно ч. 3 п. 4 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу з його вини. Таким чином, на думку колегії суддів, через неправомірні дій відповідачки - ОСОБА_2, була забита каналізаційна арматура у квартирі №5 у якій остання проживає. Відповідачка, відїжджаючи на відпочинок не перекрила водонапірний кран, що в подальшому призвело до залиття її квартири та квартири позивачки 2 серпня 2008 року після подання гарячої води до будинку. Тобто між неправомірними діями ОСОБА_2 і шкодою є безпосередній причиновий зв'язок. Доведена вина ОСОБА_2 також і у затопленні квартири позивачки, що мало місце 9 серпня 2009 року, про що також складено відповідний акт. При цьому будь-яких викликів в аварійну службу з боку відповідачки не було. ОСОБА_2 не надала доступу до своєї квартири представникам ЛКП, тому не має правових підстав вважати, що повторне затоплення також було, як вважає відповідачка, через забитий каналізаційний стояк.

При цьому колегія суддів, вважає, що матеріальний розмір заподіяної шкоди, що підлягає стягненню з відповідачки в користь позивачки слід визначити згідно з висновком спеціаліста №3971 будівельно-технічного дослідження складаного 20 жовтня 2008 року у розмірі 1945 грн. та вартості ремонту меблів після залиття квартири, що складає 900 грн., згідно довідки виданої приватним підприємцем ОСОБА_5 (а.с.55), і така у кінцевому розрахунку становить 2845 грн.

Позивачкою не представлено жодних належних доказів заподіяння шкоди у розмірі 12049 грн. (згідно останніх уточнених позовних вимог), таких суд не встановив і в засіданні апеляційної інстанції. Квитанції про купівлю ліків, що містяться у матеріалах справи, суд не може взяти до уваги, оскільки у справі не має будь-яких медичних рекомендацій лікаря про купівлю саме таких медикаментів для лікування позивачки, крім цього окремі ліки були придбані задовго до самого затоплення (за 7 місяців), а деякі набагато пізніше після затоплення (1,2 місяці).

Відповідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з наступними змінами розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Що стосується підстав та розміру відшкодування моральної шкоди, то враховуючи глибину фізичних та моральних страждань заподіяних ОСОБА_1 неправомірними діями, колегія суддів вважає, що матеріалами справи доведена підставність заподіяння такої з вини відповідачки ОСОБА_2 і в цей же час колегія суддів вбачає обгрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідачки моральної шкоди в розмірі 500 грн., а не в розмірі 3000 грн., виходячи з конкретних обставин справи, засад розумності, виваженості і справедливості.

Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, при подачі позову ОСОБА_1 було оплачено 51 грн. державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судових процесів, при подачі апеляційної скарги 30 грн. державного мита та 120 грн. витрат на ІТЗ судових процесів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 в користь позивачки.

Керуючись ст. 303, п. 3 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 309, ст. 314, ст. 316, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2009 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким частково задоволити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особи ЖБК-161, ЛКП «Левандівка» про відшкодування шкоди. Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2845 (дві тисячі вісімсот сорок п'ять) гривень відшкодування матеріальної шкоди, 500 (п'ятсот) гривень відшкодування моральної шкоди та 231 (двісті тридцять одну) гривню судових витрат. У решті позовних вимогах відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Каблак П.І.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_6