Справа №2-3244/09 29.09.2010 29.09.2010 29.09.2010
Провадження №22-ц-430/10
Справа 22ц-6582/10 Суддя суду 1інстанції ОСОБА_1 Категорія 5 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

29 вересня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів Кутової Т.З., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання - Бобуйок І.Ф.,

за участю:

- відповідачки ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

- представника третьої особи КП «Затишок» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2010 року у справі за

позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, треті особи: Підгороднянська селищна рада, казенне підприємство «Кіровгеологія», ОСОБА_10, Первомайське МБТІ, приватний нотаріус Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_11,

про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на приватизацію квартири, договорів міни та дарування квартири,

встановила:

У квітні 2009 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позову він посилався на те, що приблизно з 2001-2002 років проживає в м. Севастополі, однак з 1992 року прописаний у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, де залишалася проживати його дружина ОСОБА_12, яка померла 31 травня 2005 року.

Перебуваючи в Криму хворів, стосунків з дружиною не підтримував.

В 2008 році прибув в Первомайськ для відновлення втраченого паспорта й дізнався, що дружина незадовго до смерті в 2004 році приватизувала вказану квартиру, обміняла її на квартиру АДРЕСА_2, яка належала членам сімї ОСОБА_8, а 28 вересня 2005 року подарувала ОСОБА_3 отриману в порядку обміну квартиру.

Посилаючись на відсутність в квартирі з поважних причин та порушення його права на приватизацію, позивач просив поновити йому строк звернення до суду за захистом порушеного права та визнати недійсними:

- розпорядження Підгороднянської селищної ради № 16 від 10 вересня 2004 року про надання дозволу ОСОБА_12 на приватизацію спірної квартири та видане їй 14 вересня 2004 року тим же органом свідоцтво на право власності на квартиру;

- договір міни квартири АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_2, укладений 28 вересня 2004 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_11, а також договір дарування ОСОБА_3 від ОСОБА_12, отриманої в порядку обміну квартири, посвідчений в той же день тим же нотаріусом. Сторони повернути у попередній стан.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилались на безпідставність позовних вимог та законність здійснених угод, а також пропуск позивачем строку позовної давності.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_6 повністю задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3А, посилаючись на незаконність, необґрунтованість судового рішення, просила його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6, районний суд виходив з того, що під час здійснення приватизації спірного житлового приміщення порушені його законні права та інтереси, оскільки проживаючи в іншому населеному пункті, він не був визнаний рішенням суду таким, що втратив право користування спірною квартирою або ж безвісно відсутнім. Тому за ним зберігається право користування спірною квартирою (в смт. Підгородна), а відтак приватизація житла була проведена з порушенням законодавства України. В звязку з чим наступні угоди, повязані з обміном та відчуженням квартири є недійсними.

Між тим, такий висновок районного суду не відповідає вимогам закону.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12, прописаний в спірній квартирі разом з нею з 1992 року. Сумісних дітей вони не мали.

Приблизно в 2001-2002 роках між ними припинені сімейні стосунки й позивач виїхав до м. Севастополя, де проживав та проживає на час розгляду справи за адресою м. Севастополь ст. Водолаз, будинок № 191, Фіолентівське шосе, працює будівельником.

Після відїзду стосунків з ОСОБА_12, яка померла 31 травня 2005 року, позивач не підтримував, обовязків, що випливають з договору найма спірного житлового приміщення, не виконував.

В 2008 році позивач прибув в м. Первомайськ з метою відновлення втраченого паспорта, тоді й дізнався, як це вбачається з його ж пояснень, що його дружина померла, а у 2004 році без його згоди приватизувала спірне житлове приміщення, обміняла його й отримане в порядку обміну житло подарувала ОСОБА_3

30 березня 2009 року позивач отримав новий паспорт (а.с.15) та повернувся до Севастополя, зазначаючи, що там у нього склалася інша сімя та він має постійне місце роботи (бригадир приватної будівельної фірми) (а.с. 106,120).

8 квітня 2009 року позивач вперше звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на порушення його житлових прав.

Зазначені фактичні обставини справи не оспорюються сторонами, підтверджуються їх поясненнями, а також поясненнями представників третіх осіб, свідків, зокрема, змістом позовної заяви, письмовими заявами позивача на адресу суду, змістом медичних довідок, виданих на його імя в м. Севастополі (а.с.169, 98).

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» та пунктів 5,14, 30 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затверджене Наказом Державного комітету по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56) передача займаних квартир здійснюється (будинків) в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно проживають у квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Виходячи із змісту закону в поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК права та несе обовязки щодо користування цим приміщенням, на яке за особою зберігається таке право і при тимчасовій відсутності (лише у випадках, передбачених ст.71 ЖК), а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сімї.

Положеннями ст. 33 Конституції України та вимогами Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам гарантована свобода пересування і вільний вибір місця проживання, тому сама по собі наявність чи відсутність прописки (реєстрації) не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, так і для відмови в цьому.

В цьому ж законі визначено поняття місця проживання особи, яким є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік.

Відповідно до ст. 107 ЖК України в разі вибуття наймача або члена його сімї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту він втрачає право користування займаним приміщенням з дня вибуття.

Згідно з розясненнями п.11 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття , незалежно від предявлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписки, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Ці розяснення слід враховувати і при розгляді вимог про приватизацію, заявлених такою особою.

Таким чином, оскільки позивач на час приватизації спірної квартири вибув на інше постійне місце проживання до іншої місцевості, він у відповідності до вимог ст. 107 ЖК України втратив право користування спірним жилим приміщенням з дня вибуття. Тому висновок районного суду про порушення його житлових прав та підстави для їх захисту є помилковими й задоволенню не підлягають.

Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6, районний суд в порушення вимог ст. 33 ЦПК України та ст. 18 ЖК України не обговорив питання про залучення до участі у справі в якості відповідача, а не третьої особи, Підгороднянської селищної ради, розпорядження якої та видане свідоцтво визнав недійсним.

Враховуючи викладене та на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, у звязку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за його необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на приватизацію квартири, договорів міни та дарування квартири.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: