Ленінський районний суд м. Запоріжжя
№ 2-51/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2010 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді

ОСОБА_1, при секретарі Висоцькій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в

м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: друга державна нотаріальна контора

м. Запоріжжя, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсною довіреності на укладання договору дарування, визнання недійсним договору дарування від 28.02.1995 р., визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсним договору дарування від 12.07.2000 р. та витребування від добросовісного набувача та визнання права власності на 41/100 частину будинку,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: друга державна нотаріальна контора м. Запоріжжя, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5

У позові зазначив, що йому на праві приватної власності належала 41/100 частина будинку № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі, подарована йому його матір'ю ОСОБА_6 згідно договору дарування, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою м. Запоріжжя 28.02.1991р. реєстровий № 2-401. Право власності на належні позивачеві 41/100 частини будинку зареєстровано за ним ОП «ЗМБТІ».

07 листопада 2006р. в судовому засіданні під час розгляду Ленінським районним судом

м. Запоріжжя цивільної справи № 2-2348/2006 за його позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Друга державна нотаріальна контора м. Запоріжжя, ОСОБА_9 про визнання свідоцтва про право спадщину частково недійсним та визнання права власності, позивачеві зі слів ОСОБА_3 стало відомо, що ОСОБА_3, по виданій позивачем під час перебування у Росії на її ім'я довіреності подарувала належну позивачеві 41/100 частину будинку № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі його матері ОСОБА_6.

Про існування довіреності та укладеного на її підставі договору дарування від 28 лютого 1995 р. належних позивачеві 41/100 частин будинку № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі позивачеві було невідомо.

Позивач проживав у своїй 41/100 частині вказаного будинку усе своє життя та вважав себе власником цієї частини будинку, приймав участь у побудові будинку, повернувся до нього після служби в лавах армії.

Позивач зазначає, що ніякої довіреності своїй сестрі ОСОБА_3 на дарування від мого його імені належних йому 41/100 частин будинку його матері ОСОБА_6, посвідченої нотаріусом м. Одінцово Московської області 22 лютого 1995р. за реєстровим № 1-3524, він ніколи не давав. Також він нікому не дарував і ніколи нікого не уповноважував від його імені дарувати належну йому частину вказаного будинку.

У лютому 1995 р. у зв'язку із негараздами у бізнесі позивач перебував за межами України, тому не давав і фізично не міг дати зазначеної довіреності у м. Одінцово Московської області, оскільки ніколи не був у цьому місті та не підписував у тамтешнього нотаріуса ніяких довіреностей.

Вважає, що його сестра ОСОБА_3 якимось чином , підробивши довіреність, та скориставшись його відсутністю в будинку, маючи доступ до оригіналів його правовстановлюючих документів на належну йому частку будинку, уклала за цією підробленою довіреністю спірний договір дарування від 28 лютого 1995р. (реєстровий номер 697) у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 .

12.06.1999р. померла мати позивача.

17.05.2006 р. позивачеві було повідомлено Другою державною нотаріальною конторою

м. Запоріжжя, що за реєстровим №№ 4-1818, 4-1820, були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі та земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою, на ім'я відповідачки ОСОБА_3.

Ознайомившись в порядку ст. 27 ЦПК України з матеріалами цивільної справні 2-2348/2006, позивач дізнався також, що відповідач ОСОБА_3 подарувала належну їй на підставі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі, виданого Другою державною; нотаріальною конторою м. Запоріжжя на ім'я ОСОБА_3 21.12.1999 р. за реєстровим № 4-1818, 41/100 частину цього будинку - ОСОБА_3 (після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4) ОСОБА_11, про що свідчить договір дарування будинку від 20 липня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_8, скориставшись своїм правом власності на частину будинку, яка належала позивачеві, намагаються виселити позивача із будинку, через що він змушений звернутися за захистом свого права до суду

Просив суд визнати недійсною довіреність на дарування ОСОБА_6 41/100 частини будинку № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі, видану ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3, посвідчену нотаріусом м. Одінцово Московської області 22 лютого 1995р. за реєстровим номером 1-3524; визнати недійсним договір дарування ОСОБА_2 ОСОБА_2 ОСОБА_12 41/100 частини будинку № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в

м. Запоріжжі від 28 лютого 1995 р., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 28 лютого 1995 року, реєстровий номер 697; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок

№ 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі, видане Другою державною нотаріальною конторою

м. Запоріжжя на ім'я ОСОБА_3 21.12.1999 р. за реєстровим № 4-1818; визнати частково недійсним договір дарування будинку від 20 липня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 20 липня 2000 року за реєстровим № 3482 в частині дарування ОСОБА_3 ОСОБА_3 ОСОБА_11 41/100 частини будинку № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі; витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_8 41/100 частину будинку № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі; визнати за ОСОБА_2 право власності на 41/100 частину вказаного будинку.

Оскільки про порушення з боку відповідачів свого права власності на 41/100 частину будинку позивач дізнався у 2006р. після отримання повідомлення Другої державної нотаріальної контори

м. Запоріжжя від 17.05.2006 р., а наступні подробиці стали йому відомі під час розгляду Ленінським районним судом м. Запоріжжя цивільної справи № 2-2348/2006, просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності стосовно заявлених позовних вимог та відновити йому строк позовної давності.

У судовому засіданні позивач заявою уточнив свої позовні вимоги та просив залишити без розгляду його вимогу про відновлення строків позовної давності за заявленими позовними вимогами, оскільки вважає що строк позовної давності ним пропущений не був.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити із вищезазначених підстав.

Відповідач ОСОБА_3 надала суду письмові заперечення проти позову та доповнення до них, у яких зазначила, що позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності підстав для визнання оспорюваної довіреності та договору дарування від 28.02.1995 року недійсними. Матеріали, які були надані суду позивачем, та матеріли, отримані судом у порядку виконання судового доручення, містять відповіді лише від пяти з семи нотаріусів міста Одінцово Московської області, які здійснювали нотаріальну діяльність у лютому 1995 року. У матеріалах справі відсутня оспорювана довіреність, а без дослідження її тексту, а також без перевірки наявності та справжності у ній підпису позивача, встановити відсутність або наявність підстав для визнання цієї довіреності недійсною неможливо. Наявність у договорі дарування від 28.02.1995 року посилання на «довіреність, посвідчену нотаріусом

м. Одинцова Московської області 22 лютого 1995 року за реєстром № 1-3524», за відсутності самої зазначеної довіреності, не може свідчити про наявність підстав для визнання довіреності і договору дарування від 28.02.1995 року недійсними, оскільки можливо, що вказані реквізити довіреності були включені до тексту договору дарування від 28.02.1995 року внаслідок технічної помилки або описки. Посвідчення нотаріусом договору, який укладається представником, за відсутності у нього належним чином оформленої довіреності від сторони договору, містить склад службового злочину. Підробка або використання для укладення договору підробленої довіреності також містить ознаки злочину. Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що за фактом незаконного укладення договору дарування від 28.02.1995 року або за фактом підробки чи використання підроблено довіреності позивач або інші особи зверталися до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочину або що за цими фактами порушувалася кримінальна справа. Також відповідачка вважає, що своїми діями, які виразилися у поданні у травні 2006 року заяви до Другої державної нотаріальної контори м. Запоріжжя про отримання свідоцтва про право власності на ? частину (тобто без урахування 41/100 частини, яка раніше належала позивачеві) будинку № 47 по вул. Третьої пятирічки у м. Запоріжжі та позову до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з вимогою про визнання за ним права власності на вказану частку цього будинку, позивач фактично схвалив правочини, згідно з якими право власності на будинок повністю перейшло до його матері - ОСОБА_6

Вважає, що вимога позивача про визнання недійсними усіх наступних правочинів, що були вчиненні після видачі оспорюваної довіреності: договору дарування від 28.02.1995 р., свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування від 12.07.2000 р., не відповідає передбаченим законодавством способам захисту цивільних прав і не може бути задоволеною.

Крім того, відповідачка ОСОБА_13 вважає, що позивачем щодо заявлених позовних вимог порушено строк позовної давності та заявляє про необхідність його застосування як підстави для відмови у позові.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував з вищезазначених підстав.

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на ті ж підстави, що і ОСОБА_3

Треті особи - друга державна нотаріальна контора м. Запоріжжя та приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 у судове засідання не зявилися, однак надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 25, 28).

Вислухавши пояснення сторін, а також дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновків, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступними підставами.

28 лютого 1995 р. між ОСОБА_13, яка, як зазначено у тексті договору, діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом м. Одінцово Московської області 22 лютого 1995р. за реєстровим номером 1-3524, та ОСОБА_6 було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10, реєстровий номер 697, згідно з яким ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_6 прийняла в дар 41/100 частини будинку № 47 по вул. Третьої п'ятирічки в м. Запоріжжі (надалі спірний будинок) (а.с. 10).

12 червня 1999р. ОСОБА_6 померла, що посвідчується свідоцтвом про смерть, виданим Запорізьким міським відділом РАГС Запорізького обласного управління юстиції від 06.04.2006р., актовий запис № 5401 (а.с. 14).

21.12.1999 року Другою державною нотаріальною конторою м. Запоріжжя на ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок (реєстровий № 4-1818) (а.с. 29).

20 липня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4), було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 3482 (а.с. 11), згідно з яким ОСОБА_3В подарувала, а ОСОБА_8В, прийняла в дар 41/100 частини спірного будинку.

Крім того, за клопотанням представника відповідачки ОСОБА_3 судом було витребувано та оглянуто у судовому засіданні матеріали цивільної справи № 2-2348/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Друга державна нотаріальна контора

м. Запоріжжя, ОСОБА_9 про визнання свідоцтва про право спадщину частково недійсним та визнання права власності

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Основною вимогою позивача по справі є визнання недійсною довіреності від 22.02.1995 року реєстровий № 1-3524, посвідченої нотаріусом м. Одинцова Московської області, а також визнання недійсним договору дарування від 28.02.1995 р., який було укладено ОСОБА_3 від імені позивача на підставі зазначеної довіреності. Інші позовні вимоги є похідними від зазначених вимог, і можуть бути задоволеними лише у випадку задоволення цих вимог. При цьому, достатніх доказів на підтвердження наявності підстав для визнання зазначених довіреності та Договору дарування недійсними позивачем суду надано не було.

Так, зазначаючи у своєму позові, що оспорювану довіреність він не видавав та не підписував, позивач у якості доказу цього посилається на відповідь від 17.09.2008 року (а.с. 51), яка була отримана ним від Московської обласної нотаріальної палати, відповідно до якої перевіркою встановлено, що нотаріусами Одинцовського нотаріального округу, які працювали у 1995 році, довіреність від

22.02.1995 р. від імені ОСОБА_2 не посвідчувалась. Крім того, судом у цій справі до судових органів Російської Федерації направлялося доручення про надання правової допомоги, а саме: про витребування від компетентних органів Російської Федерації інформації про посвідчення нотаріусами

м. Одинцова Московської області довіреності від імені ОСОБА_2

На виконання доручення суду Одинцовським міським судом Московської області були направлені запити нотаріусам м. Одинцова та президенту Московської обласної нотаріальної палати. Згідно з відповідями, отриманими від нотаріусів м. Одинцова, довіреність від імені позивача у 1995 році ними не посвідчувалася.

Однак, у матеріалах справи міститься перелік нотаріусів м. Одинцова станом на лютий 1995 року (а.с. 50), який було отримано позивачем від Московської обласної нотаріальної палати. Згідно із зазначеним списком у лютому 1995 року у м. Одинцово працювало сім нотаріусів: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (яка склала повноваження 19.06.2000 р. і нотаріальний архів якої зберігається у нотаріуса ОСОБА_17Л.). При цьому, матеріали, які були надані суду позивачем, та матеріли, отримані судом у порядку виконання судового доручення, містять відповіді лише від пяти із семи зазначених нотаріусів, а саме: ОСОБА_14 (а.с. 81), ОСОБА_21 (а.с. 84), ОСОБА_16 (а.с. 82), ОСОБА_18 (а.с. 52) та ОСОБА_19 (а.с. 79). Інформація від двох нотаріусів ОСОБА_22 та ОСОБА_23 відсутня.

Відповіді від нотаріусів ОСОБА_24 (а.с. 76) та ОСОБА_25 (а.с. 77) не мають відношення до справи, оскільки як зазначено у відповідях нотаріальну діяльність вони розпочали після 1995 року.

Таким чином, письмові докази отримані судом від позивача, а також отримані у порядку виконання судового доручення, є неповними і не спростовують і факту видачі ОСОБА_2 оспорюваної довіреності та її нотаріального посвідчення нотаріусом м. Одінцово.

Крім того, позивачем не була надана суду сама оспорювана ним довіреність. Однак, без дослідження її тексту, а також без перевірки наявності та справжності у оспорюваній довіреності підпису позивача, встановити відсутність або наявність підстав для визнання цієї довіреності недійсною неможливо. Наявність у договорі дарування від 28.02.1995 року посилання на «довіреність, посвідчену нотаріусом м. Одинцова Московської області 22 лютого 1995 року за реєстром № 1-3524», за відсутності у матеріалах справи самої зазначеної довіреності, не може свідчити про наявність підстав для визнання оспорюваної довіреності і договору дарування від 28.02.1995 року недійсними, оскільки ніякими доказами не спростовується, можливість того, що вказані реквізити довіреності були включені до тексту договору дарування від 28.02.1995 року помилково, внаслідок, технічної помилки або описки. При цьому, невірне зазначення у договорі відомостей про довіреність, на підставі якої він укладався, не свідчить про відсутність довіреності на укладення такого договору і не є підставою для визнання такого договору недійсним;

Посвідчення нотаріусом договору, який укладається представником, за відсутності у нього належним чином оформленої довіреності від сторони договору, містить склад службового злочину. Так само підробка або використання для укладення договору підробленої довіреності також містить ознаки злочину. Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що за фактом незаконного укладення договору дарування від 28.02.1995 року або за фактом підробки чи використання підроблено довіреності позивач або інші особи зверталися до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочину або що за цими фактами порушувалася кримінальна справа. Тому твердження позивача про те, що ОСОБА_3 при укладенні договору дарування від 28.02.1995 року використала підроблену довіреність нічім не підтверджені і суперечать вимогам ст. 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Аналогічний припис містився і у ст. 63 ЦК УРСР (яка була чинною на момент вчинення оспорюваних Позивачем правочинів).

Своїми діями, які виразилися у поданні у травні 2006 року заяви до Другої державної нотаріальної контори м. Запоріжжя про отримання свідоцтва про право власності на ? частину (тобто без урахування 41/100 частини, яка раніше належала позивачеві) будинку № 47 по вул. Третьої пятирічки у м. Запоріжжі (справа № 2-2348/2006, а.с. 43) та позову до Ленінського районного суду м. Запоріжжя (справа № 2-2348/2006, а.с. 4) з вимогою про визнання за ним права власності на вказану частку цього будинку, позивач фактично схвалив правочини, згідно з якими право власності на будинок повністю перейшло до його матері - ОСОБА_6

Таким чином, у будь-якому випадку, оспорювана довіреність та договір дарування від 28.02.1995 року є дійсними та створюють права та обовязки для позивача з моменту їх укладення.

Позивачем у справі було заявлено вимоги про визнання недійсними усіх наступних правочинів, що були вчиненні після видачі оспорюваної довіреності: договору дарування від 28.02.1995 р., свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування від 12.07.2000 р.

Однак, як зазначено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсними договору дарування від 28.02.1995 р., свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування від 12.07.2000 р. задоволеними бути не можуть.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд вважає, що щодо заявлених позивачем вимог строк позовної давності сплив, а заява відповідачки про застосування до позовних вимог позовної давності також є підставою для відмови у позові.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У своїй позовній заяві позивач зазначає, що дізнався про наявність оспорюваної довіреності та договору дарування від 28.02.1995 року лише 07 листопада 2006 року під час судового засідання у цивільній справі № 2-2348/2006.

Однак, зазначені твердження позивача суд оцінює критично, оскільки предметом спору у зазначеній справі № 2-2348/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Друга державна нотаріальна контора м. Запоріжжя, ОСОБА_9 було визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на ? частку жилого будинку та ? частку земельної ділянки, розташованих за адресою: м. Запоріжжя, вул. 3-ї Пятирічки, буд. 47 (тобто спір стосувався тих самих обєктів нерухомого майна, про визнання права власності на які позивачем заявлено вимоги у цій справі).

У своїй позовній заяві у вказаній справі, яка датована 23.05.2006 року (справа № 2-2348/2006, а.с. 4), позивач зазначав, що 12.06.1999 року померла його мати ОСОБА_6. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 47 та земельної ділянки, яка розташована по вул. Третьої пятирічки у м. Запоріжжя. Вказаний будинок належав його померлій матері на праві приватної власності. Виходячи із положень пункту 1 частини 1 ст. 549 ЦК УРСР Позивач фактично вступив у володіння спадковим майном у вигляді житлового будинку № 47 по вул. Третьої пятирічки у м. Запоріжжя (що відповідно до вимог ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР можливо було зробити протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, тобто до 12.12.1999 року) та прийняв спадщину порівну з відповідачем (по ? частки на кожного).

При цьому, про наявність своїх прав на будь-яку частину будинку № 47 по вул. Третьої пятирічки у м. Запоріжжі позивач у своєму позові не згадував.

Крім того, до позовної заяви позивачем була додана копія технічного паспорту (справа № 2-2348/2006, а.с. 8) на вказаний будинок, складеного 02.02.1995 р., останні зміни до якого були внесені також у 1995 році, у якому зазначено, що реєстрація права власності на 41/100 цього будинку за ОСОБА_2 була погашеною у 1995 році і єдиним власником будинку зареєстрована його мати - ОСОБА_6.

Зазначені обставини свідчать про те, що на момент смерті його матері у 1999 році позивач знав, що весь будинок № 47 по вул. Третьої пятирічки у м. Запоріжжі перебував у її власності і будь-яка частка власності позивача у цьому будинку відсутня, а, відповідно, знав і про наявність оспорюваної довіреності та договору дарування від 28.02.1995 року, однак, проти їх чинності не заперечував.

Таким чином, строк позовної давності щодо заявлених у справі позовних вимог був позивачем пропущений і підстав для його відновлення не вбачається, що за наявності відповідної письмової заяви відповідача про застосування до вимог позивача позовної давності, є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 204, 241, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. 63 ЦК УРСР, ст.ст. 10, 11, 60, 81, 88, 212, 213 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В:

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_26, треті особи: друга державна нотаріальна контора м. Запоріжжя, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсною довіреності на укладання договору дарування 22.02.1995 р., визнання недійсним договору дарування від 28.02.1995 р., визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від

21.12.1999 р., визнання частково недійсним договору дарування від 12.07.2000 р. та витребування від добросовісного набувача та визнання права власності на 41/100 частину будинку відмовити повністю

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів . Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя