Справа №22-ц-3923/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого: Кононенко О.Ю.,

суддів: Білецького О.М., Семеній Л.І.,

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Фермерського господарства «Є.В.С.»

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 23 липня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Є.В.С.» про стягнення заборгованості по заробітній платі, доплати за виконання надурочних робіт, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди , -

в с т а н о в и л а :

У січні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 12 лютого 2007 року на підставі наказу № 4/1 її було прийнято на роботу в Фермерське господарство «Є.В.С.» продавцем торгівельного закладу «Супермаркет «Озеро». На наступний день після влаштування на роботу вона підписала запропоновані їй текст договору підряду та договору про повну матеріальну відповідальність, була ознайомлена з внутрішнім трудовим розпорядком, інструкцією про передачу змін і приступила до виконання своїх трудових обовязків, а 13 вересня 2007 року дізнавшись про те, що її та інших продавців звинувачують у недостачі товару, залишила роботу.

В судовому засіданні позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь 36 035,94 грн. в тому числі: 1450,39 грн. заборгованості по заробітній платі за липень - вересень 2007 року; 1676,08 грн. доплати за виконання надурочних робіт; 30 495,63 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, починаючи з 14 вересня 2007 року по 2 липня 2010 року; 413,84 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку, 2000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Крім того, просила суд визнати недійсним наказ керівника ФГ «Є.В.С.» № 4/2 від 12 лютого 2007 року, яким було скасовано наказ № 4/1 про прийняття позивачки на роботу.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 23 липня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Фермерського господарства «Є.В.С.», яке знаходиться на вул.Будильська, 153 в м. Лебедині Сумської області на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі, в розмірі 366,92 грн., кошти на оплату надурочних робіт в розмірі 1676,08 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 4888,84 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 413,84 грн., а всього 7345 грн. 68 коп.

Скасовано наказ по ФГ «Є.В.С.» №4/2 від 12.02.2007 року про скасування наказу №4/1 від 12.02.2007 року щодо прийняття ОСОБА_2 на роботу продавцем ФГ «Є.В.С.».

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду змінити і ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.

При цьому, зазначає, що суд неправомірно вирахував із суми заборгованості по заробітній платі 1083,47 грн. за продукти харчування, неправильно врахував період, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї Фермерське господарство «Є.В.С.», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Фермерське господарство «Є.В.С.» вважало, що місцевий суд порушив положення ст.212 ЦПК України щодо всестороннього, повного, обєктивного дослідження і оцінки всіх доводів по справі, їх належності і достовірності, що призвело до ухвалення неправильного рішення. Крім того, суд не врахував пропуск позивачем без поважних причин 3-х місячного строку на звернення до суду, а також відсутність між сторонами трудових відносин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, які підтримали доводи своєї скарги, заперечували проти доводів скарги ФГ «Є.В.С.» та доповнення до неї, представників ФГ «Є.В.С.» - ОСОБА_4, ОСОБА_5Є, які підтримали доводи своєї скарги, заперечували проти скарги ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи і, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а скарга ФГ «Є.В.С.» задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.п.1, 2, 3, 4 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з наказом директора ФГ «ЄВС» № 4/1 від 12 лютого 2007 року ОСОБА_2 прийнята на роботу на посаду продавця обєкту «Супермаркет», цього ж дня з нею був укладений договір про повну матеріальну відповідальність та договір підряду (а.с. 70,72-73, 172). За період роботи з 12 лютого 2007 року по 13 вересня 2007 року, зароблена нею заробітна плата складала 4 471,47 грн.(а.с.76).

Наказом директора ФГ «ЄВС» № 4/2 від 12 лютого 2007 року був скасований наказ № 4/1 від 12 лютого 2007 року про прийняття ОСОБА_2 на посаду продавця обєкту «Супермаркет» (а.с.71). З наказами № 4/1 та № 4/2 від 12 лютого 2007 року позивачка ознайомлена не була.

Робочі зміни, протягом яких позивачка виконувала свої обовязки тривали 24 години. Всього позивачкою було відпрацьовано 75 змін по 24 години кожна.

Датою виплати заробітної плати було визначено 12 число кожного місяця. Розмір заробітної плати визначався ОСОБА_6 щомісячно і кожного місяця був різним.

В липні - вересні 2007 року ОСОБА_2 не отримувала нарахованої їй заробітної плати, заборгованість по якій становить 1450,39 грн. (а.с.75).

13 вересня 2007 року дізнавшись про те, що її та інших продавців звинувачують у недостачі товару, ОСОБА_2 залишила роботу, не отримавши остаточного розрахунку.

20 вересня 2007 року керівником відповідача видано наказ № 4/3, відповідно до якого було припинено дію договору підряду з ОСОБА_2 № 12/02-1 від 12.02.07 року з 13.09.07 року (а.с. 78).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, місцевий суд виходив з того, що між сторонами існували трудові правовідносини і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути: нараховану та невиплачену заробітну плату за липень-вересень 2007 року (вирахувавши з неї вартість отриманих позивачем товарів і продуктів) в розмірі 366,92 грн.; за час роботи в надурочний час - 1676,08 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку за проміжок часу з дати звернення до суду до дати визначеної позивачкою в позовній заяві 02 липня 2010 року в розмірі 4888,84 грн.; компенсацію за невикористану відпустку 413,84 грн. Суд вважав недоведеним факт завдання позивачу моральної шкоди.

Однак, повністю погодитись з таким висновком суду не можна тому, що він не узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону, ґрунтується на невірному застосуванні норм матеріального права.

Судом вірно визначена юридична природа спірних правовідносин, встановлено існування трудових відносин і порушення прав позивача.

Проте, на думку колегії суддів, нараховану та невиплачену заробітну плату за липень-вересень 2007 року необхідно стягнути в розмірі 1450,39 грн., без вирахування вартості товарів і продуктів в сумі 1083,47 грн., оскільки їх отримання в рахунок оплати праці заперечується позивачем та, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідачем не підтверджено належними доказами.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої на підприємство покладено обовязок повного і своєчасного розрахунку з працівником, що звільняється. Тому, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути здійснено за період з 14 вересня 2007 року (слідуючого дня після дати звільнення) до 02 липня 2010 року в розмірі 30495,63 грн.

Відповідно до відомості на отримання заробітної плати позивачки, їй було нараховано заробітну плату в липні 2007 року 684,69 грн., в серпні 2007 року 719,75 грн. та доплату за надурочні роботи в липні 220 грн., а в серпні 223,77 грн., а всього 1848,21 грн., виходячи з розрахунку 684, 69 + 719,75 + 220 + 223,77 = 1848,21.

Кількість календарних днів у липні-серпні 2007 року становить 62 (31+31=62)

Розмір середньоденної заробітної плати для обчислення суми середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку складає 29,81 (1848,21 : 62 = 29,81).

Період за який необхідно стягнути середній заробіток з 14 вересня 2007 року по 02 липня 2010 року складає 1023 календарних дні.

Тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 30495,63 грн. (29,81 грн. - розмір середньоденної зарплати х 1023 календарних днів).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо стягнення моральної шкоди були предметом розгляду в суді першої інстанції і в задоволенні позову в цій частині обґрунтовано відмовлено.

Доводи апеляційної скарги ФГ «Є.В.С.» щодо порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 57-58 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів суперечать матеріалам справи, оскільки досліджені в судовому засіданні копії документів, які знаходяться в матеріалах справи, завірені належним чином. Крім того, відсутні підстави вважати, що надані позивачем докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення доводів скарги ФГ «Є.В.С.» і щодо порушення строку звернення до суду, оскільки відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскільки судом встановлено та не спростовано відповідачем у справі, що з наказом, який ОСОБА_2 просить скасувати, позивач не була ознайомлена, а дізналась про нього тільки під час розгляду даної справи, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги і щодо порушення строку оскарження наказу № 4/2 від 12 лютого 2007 року.

Твердження заявника апеляційної скарги про відсутність між сторонами трудових правовідносин, були предметом розгляду в суді першої інстанції та обґрунтовано ним спростовані.

Посилання апеляційної скарги щодо порушення місцевим судом положення ст.212 ЦПК України та інші доводи щодо порушення норм матеріального та процесуального права, є безпідставними і висновків суду не спростовують.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами ніяких доказів працевлаштування позивача, перебування його на обліку у центрі зайнятості та отримання допомоги по безробіттю в суді першої інстанції не надавалось.

Посилаючись на ці обставини у апеляційному суді, відповідач відповідних доказів не надав та не просив суд апеляційної інстанції сприяти їх витребуванню, тому колегія суддів з власної ініціативи позбавлена можливості вирішувати питання їх витребування.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність зміни рішення місцевого суду в частині стягнення невиплаченої за липень-вересень 2007 року заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та судового збору на користь держави з ухваленням нового рішення в цій частині.

В іншій частині рішення суду є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, п.п.1,3,4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу Фермерського господарства «Є.В.С.» відхилити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 23 липня 2010 року змінити у частині стягнення невиплаченої за липень-вересень 2007 року заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та судового збору на користь держави.

Стягнути з Фермерського господарства «Є.В.С.» на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за липень-вересень 2007 року в розмірі 1450,39 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14 вересня 2007 року до 02 липня 2010 року в розмірі 30495,63 грн. та судовий збір на користь держави в розмірі 340 грн. 36 коп.

В іншій частині рішення Лебединського районного суду Сумської області від 23 липня 2010 року залишити без змін.

Стягнути з Фермерського господарства «Є.В.С.» на користь ОСОБА_2 137 грн. 70 коп. в повернення судового збору та 120 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у апеляційному суді.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: