Комсомольський районний суд м.Херсона
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2010 року Комсомольський районний суд м. Херсона в складі:

головуючого Стамбули Н.В.

при секретарі Тавожнянській А.Ю.

з участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Фонду комунального майна м. Херсона ОСОБА_6 міської ради, треті особи Фонд приватизації житла відкритого акціонерного товариства «ОСОБА_6 нафтопереробний комплекс» (ВАТ «Херсоннафтопереробка»), Фірма «Ізумруд» про скасування рішення органу приватизації, визнання розпорядження про передачу у приватну власність квартири та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним, скасування права власності на квартиру, суд

в с т а н о в и в :

22.01.2008 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду до відповідача ОСОБА_5 із позовом про поділ майна, придбаного за час спільного проживання в якій просила поділити з відповідачем спірне майно, придбане за час проживання однією сімєю, а саме житловий будинок №64 по вул.. Нафтовиків у м. Херсоні та визнати за нею право власності на ? частину вказаного будинку.

В судовому засіданні 04.07.2008 року позивачка уточнила позовні вимоги та просила постановити рішення, яким визнати незаконним розпорядження фонду приватизації житла ВАТ «Херсоннафтопереробка» від 09.11.2000 року про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на АДРЕСА_2, видане на імя ОСОБА_5 фондом приватизації житла ВАТ «Херсоннафтопереробка» 09.11.2000 року; зобовязати фонд приватизації житла ВАТ «Херсоннафтопереробка» скасувати реєстрацію АДРЕСА_2 на імя ОСОБА_5 від 09.11.2000 року у реєстровій книзі за №6653. В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_3 зазначила, що з відповідачем ОСОБА_5 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 12.09.1986 року. 16.03.1988 року у них народилася дочка ОСОБА_4 позивачка по даній справі.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 17.02.1999 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано, однак вони продовжували сумісно із ОСОБА_4 проживати у спірній квартирі, вели спільне господарство, виховували дитину.

В березні 2007 року відповідач створив нову сімю, проживаючи з іншою жінкою, а позивачки залишилися проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1.

В 2008 році позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, але в процесі розгляду вказаної справи їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_5 одноособово приватизував спірну квартиру, позбавивши її та дитину права на безоплатну приватизацію їхніх часток житлового приміщення, в якому вони постійно проживали. Так, на запит адвоката ОСОБА_6 державне бюро технічної інвентаризації 19.05.2008 року надало довідку в якій повідомило, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва №665-3 про право власності на житло від 09.11. 2000 року, виданого фондом приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» згідно з розпорядженням від 09.11.2000 року №120. Квартира зареєстрована фондом приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності відповідача та записана у реєстрову книгу за № 665з.

У звязку із викладеним виникла необхідність уточнити позовні вимоги, що і було зроблено у судовому засіданні 04.07.2008 року.

Вважає, що свідоцтво про право власності на житло №665з від 09.11.2009 року, розпорядження №120 від 09.11.2000 року на право приватизації спірної квартири необхідно визнати недійсними, а реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, до обєктів приватизації належать квартири, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст.. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, квартири передаються наймачу та членам його сімї безоплатно, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно один раз.

В порушення вимог ст.. 5 вказаного вище Закону України, відповідач приватизував спірну квартиру одноособово, хоча на момент приватизації, тобто в листопаді 2000 року, ОСОБА_5 не був зареєстрований в спірній квартирі, а зареєструвався 07.06.2003 року, що підтверджується адресною довідкою.

Відповідно до ст.. 203 ч.1 ЦК України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Вищевикладені обставини вважає підставою для задоволення позову.

29.12.2008 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали суду доповнення підстав позову в якому вказали, що в судовому засіданні 11.12.2008 року представник третьої особи - ВАТ «Херсоннафтопереробка» долучив до матеріалів справи розпорядження АТ «Херсонафтопереробка» від 09.11.2000 року №120 «Про внесення змін до приватизаційних документів на АДРЕСА_2». Із п. 1 вказаного розпорядження вбачається, що свідоцтво про право власності на житло №572 від 23.03.2009 року, яке було видано на підставі наказу Фонду приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу, слід вважати недійсним. Згідно з п. 2 вказаного розпорядження позивачів було виключено з числа власників спірного житла, а уповноваженим власником визначено відповідача, і таке рішення Фонду приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу мотивується тим, що позивачі використали приватизаційні житлові чеки.

З даним рішенням позивачі не погоджуються, вважають його недійсним із наступних підстав.

Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом і у звязку з цим Фонд приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу не вправі був самостійно скасовувати свідоцтво про право власності на житло №572 від 23.03.1999 року у відповідності до якого спірна квартира була передана у приватну, спільну сумісну власність всім членам сімї.

Посилання Фонду приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу на довідку Комсомольського відділення № 8064 Ощадбанку України в м. Херсоні від 18.01.2000 року вважають безпідставним, оскільки з цієї довідки не вбачається, що позивачі використали житлові чеки для приватизації частини державного житлового фонду, тим більш, що ОСОБА_4 на момент приватизації була неповнолітньою, оскільки їй виповнилося 12 років. Ким та на які потреби були використані житлові чеки позивачам не відомо.

Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року кожний громадянин мав право приватизувати займане ним житло в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою. Безоплатна передача житла здійснюється з розрахунку 21 кв.м. загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв.м. на сімю. Загальна площа спірної квартири становить 44,84 кв.м. і вона була передана всім трьом членам сімї безоплатно, тобто, в межах норми визначеної Законом, громадяни мають право приватизувати житло в повному обсязі один раз. Будь-якого іншого приватизованого житла позивачі не мають і за викладених обставин вважають, що Фонд приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу незаконно скасував свідоцтво №572 від 23.03.1999 року.

За заявою позивачів до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Фонд комунального майна м. Херсона, оскільки представник третьої особи ВАТ «Херсоннафтопереробка» повідомив про те, що Фонд приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу ліквідований.

В судовому засіданні позивачки підтримали свої позовні вимоги та просили позов задовольнити в повному обсязі на підставі викладених у ньому обставин, оскільки фонд приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» після проведення приватизації був ліквідований, що стало відомо в судовому засіданні від представника ВАТ «Херсоннафітопереробка», то відпала необхідність просити суд зобовязати цей фонд скасувати реєстрацію спірної квартири на імя ОСОБА_5 у реєстровій книзі за №665з і вони відмовляються від своїх позовних вимог в цій частині, як і від позовних вимог щодо зобовязання Фонду комунального майна м. Херсона про скасування реєстрації спірної квартири за ОСОБА_7, оскільки приватизаційні документи фонду не передавалися. Додатково позивачка ОСОБА_3 пояснила суду, що на момент приватизації спірної квартири відповідач та неповнолітня дочка були прописані за іншою адресою, а в квартирі була прописана лише вона. ОСОБА_5 прописався у приватизовану квартиру майже через 3 роки після приватизації. Про те, що квартира приватизована лише ОСОБА_5 вона не знала до розгляду справи судом, а тому вважає, що не має підстав для застосування строку позовної давності. Просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на АДРЕСА_2, видане на імя ОСОБА_5 фондом приватизації житла ВАТ «Херсоннафтопереробка» 09.11.2000 року №665з та розпорядження АТ «Херсонафтопереробка» від 09.11.2000 року №120 «Про внесення змін до приватизаційних документів на АДРЕСА_2».

Представник позивачів вважав, що позов підлягає задоволенню із викладених в ньому підстав. Також зазначив, що житлові чеки вважаються використаними, якщо у власність громадян безоплатно передано з державного житлового фонду квартири з розрахунку санітарної норми.

Відповідач позов не визнав, позовні вимоги вважав необґрунтованими та безпідставними. В позові просив відмовити у повному обсязі, застосувавши позовну давність.

Представник відповідача вважав, що позов не підлягає задоволенню у звязку із пропуском позивачами строку позовної давності та пояснив суду, що ОСОБА_3 не могла не знати про хід приватизації спірної квартири, оскільки вона, будучи квартиронаймачем самостійно подавала до органу приватизації заяву на приватизацію квартири одночасно із довідкою ЖЕК про склад сімї від 09.02.1999 року. Розпорядженням №101 від 23.03.1999 року АТ «Херсоннафтопереробка» задовольнило її прохання та квартира була передана у приватну, спільну сумісну власність, Пізніше, розпорядженням №120 від 19.11.2000 року орган приватизації вніс зміні до приватизаційних документів на АДРЕСА_2 яким, у звязку із використанням приватизаційних житлових чеків наймачем ОСОБА_3 та членом сімї ОСОБА_4, вони були виключені зі складу власників квартири, а уповноваженим власником був визнаний ОСОБА_5 Таким чином, станом на 18.01.2000 року (дата видачі довідки Комсомольського відділення № 8064 Ощадбанку України в м. Херсоні) приватизаційні житлові чеки на власне імя та імя дочки були використані ОСОБА_3 за її розсудом, але не на приватизацію квартири. Вона не надала жодних доказів того, що чеки вибули з її володіння іншим чином, ніж за її волевиявленням. Відповідно до ст.. 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, житлові чеки це приватизаційні папери, які одержуються усіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Відповідно до п. 6 Положення «Про порядок використання житлових чеків для приватизації житла та частки майна державних підприємств», громадяни, які мають право на приватизацію займаного ними державного житлового фонду і не виявили бажання брати участь у процесі його приватизації, або з різних причин не скористалися цим правом, використовують житлові чеки у вигляді приватизаційного депозитного рахунку виключно для приватизації займаного ними житла у встановленому законом порядку. Таким чином, станом на 18.01.2000 року ОСОБА_3 використала житлові чеки на власне імя та імя дочки за власним розсудом, не направивши їх на приватизацію спірної квартири. Винесення органом приватизації АТ «Херсоннафтопереробка» розпорядження від 09.11.2000 року про передачу у приватну власність спірної квартири та видача свідоцтва про право власності ОСОБА_5 є логічним наслідком не направлення позивачкою ОСОБА_3 житлових чеків на приватизацію житла. У відповідності до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином слідує висновок, що ОСОБА_3 знала або могла дізнатися про винесення АТ «Херсоннафтопереробка» розпорядження від 09.11.2000 року про передачу у приватну власність спірної квартири та видача свідоцтва про право власності ОСОБА_5, отже перебіг позовної давності слід розраховувати з 2000 року, а позовна заява подана до суду в 2008 році, тобто строк позовної давності пропущений.

Представник Фонду комунального майна м. Херсона вважав, що Фонд комунального майна м. Херсона не є належним відповідачем по даній справі, оскільки відповідно до Положення про Фонд комунального майна м. Херсона від 09.11.2004 року здійснює приватизацію житла, яке у комунальній власності територіальної громади міста та не здійснював приватизацію спірної квартири у звязку з чим відсутня архівна справа, яка не передавалася до Фонду від ВАТ «Херсоннафтопереробка».

Представник третьої особи ВАТ «Херсонафтопереробка» в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити та вважав, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В 1999 році ОСОБА_8 написала заяву голові фонду приватизації АТ «Херсоннафтопереробка» ОСОБА_9 з проханням оформити передачу у спільну власність квартири АДРЕСА_4, яку вона займає на умовах найму. До заяви було додано довідку про склад сімї в якій зазначалося, що сумісно з нею в квартирі проживають ОСОБА_5 чоловік та ОСОБА_4 дочка. На підставі наданих документів голова фонду приватизації АТ «Херсоннафтопереробка» видав розпорядження №101 від 23.03.1999 року про передачу до сумісної власності спірної квартири. Під час оформлення документів передачі квартири було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 використали свої приватизаційні чеки, що підтверджувалося довідкою Комсомольського відділення №8064 Ощадбанку України в м. Херсоні. Враховуючи, що на момент оформлення передачі квартири шлюб між позивачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано, ОСОБА_3 разом із дочкою використали свої приватизаційні чеки, то квартира була передана у власність ОСОБА_5, що підтверджується розпорядженням №120 від 09.11.2000 року. ОСОБА_5 було видано свідоцтво №663з від 09.11.2000 року про право власності на квартиру АДРЕСА_4. Після виконання своїх функцій фонд приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» був ліквідований. В даний час ВАТ «Херсоннафтопереробка» є банкрутом. Вважає, що в даному випадку фондом приватизації АТ «Херсоннафтопереробка» не було допущено будь-яких порушень чинного законодавства.

Представник третьої особи фірми «Ізумруд» до суду неодноразово не зявлявся, про причини неявок суд не повідомляв.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, представника третьої особи, судом встановлено, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 з 12.09.1986 року та 16.03.1988 року у них народилася дочка ОСОБА_4.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 17.02.1999 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано, однак вони продовжували сумісно із дочкою ОСОБА_4 проживати у спірній квартирі, вели спільне господарство, виховували дитину, що не заперечує і відповідач.

В березні 2007 року відповідач створив нову сімю, проживаючи з іншою жінкою, позивачки залишилися проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1.

З довідки про склад сімї наймача від 09.02.1999 року, яка надавалася для приватизації житла, вбачається, що сумісно з ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_4 проживають ОСОБА_5 чоловік (проживає в квартирі з 1984 року) та ОСОБА_4 дочка (проживає в квартирі з 1988 року).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернулася до голови фонду приватизації АТ «Херсоннафтопереробка» ОСОБА_9 з проханням оформити передачу у спільну власність квартири АДРЕСА_4, яку вона займає на умовах найму. На підставі наданих нею документів фонд приватизації АТ «Херсоннафтопереробка» видав розпорядження №101 від 23.03.1999 року про передачу до сумісної власності наймача та членів родини спірної квартири.

З довідки від 19.05.2008 року, яку видало ОСОБА_6 державне бюро технічної інвентаризації, вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва №665-3 про право власності на житло від 09.11.2000 року, виданого фондом приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» згідно з розпорядженням від 09.11.2000 року №120. Квартира зареєстрована фондом приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності відповідача та записана у реєстрову книгу за № 665з.

В судовому засіданні представник ВАТ «Херсоннафтопереробка» долучив до матеріалів справи розпорядження АТ «Херсонафтопереробка» від 09.11.2000 року №120 «Про внесення змін до приватизаційних документів на АДРЕСА_2». Із п. 1 вказаного розпорядження вбачається, що свідоцтво про право власності на житло №572 від 23.03.2009 року, яке було видано на підставі наказу Фонду приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу, слід вважати недійсним. Згідно з п. 2 вказаного розпорядження позивачів було виключено з числа власників спірного житла, а уповноваженим власником визначено відповідача, рішення Фонду приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу мотивується тим, що позивачі використали приватизаційні житлові чеки, що підтверджується довідкою Комсомольського відділення №8064 Ощадбанку України в м. Херсоні.

Відповідно до ч.1 ст.. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, до обєктів приватизації належать квартири, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст.. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, квартири передаються наймачу та членам його сімї безоплатно, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно один раз.

Судом встановлено, що на момент приватизації спірної квартири в ній постійно проживали позивачка ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_4, однак, в порушення вимог ст.. 5 вказаного вище Закону України, відповідач приватизував спірну квартиру одноособово, хоча на момент приватизації, тобто в листопаді 2000 року, ОСОБА_5 не був зареєстрований в спірній квартирі, а зареєструвався 07.06.2003 року, що підтверджується адресною довідкою і не заперечується самим відповідачем.

Відповідно до ст. 203 ч.1 ЦК України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом і у звязку з цим Фонд приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу не вправі був самостійно скасовувати свідоцтво про право власності на житло №572 від 23.03.1999 року у відповідності до якого спірна квартира була передана у приватну, спільну сумісну власність всім членам сімї, а тому розпорядження від 09.11.2000 року 09.11.2000 року №120 «Про внесення змін до приватизаційних документів на АДРЕСА_2» є незаконним, таким чином, оскільки свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру було видано на підставі незаконного розпорядження, то воно підлягає визнанню недійсним.

Посилання Фонду приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу на довідку Комсомольського відділення № 8064 Ощадбанку України в м. Херсоні від 18.01.2000 року є безпідставним, оскільки з цієї довідки не вбачається, що позивачі використали житлові чеки для приватизації частини державного житлового фонду, а крім того, ОСОБА_4 на момент приватизації була неповнолітньою, оскільки їй виповнилося 12 років та не мала можливості розпоряджатися приватизаційними чеками на власний розсуд.

В судовому засіданні позивачі заявили, що їм не відомо ким та на які потреби були використані житлові чеки. Будь яких доказів, яки спростовують це твердження суду сторонами по справі не надано.

Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року кожний громадянин мав право приватизувати займане ним житло в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою. Безоплатна передача житла здійснюється з розрахунку 21 кв.м. загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв.м. на сімю. Загальна площа спірної квартири становить 44,84 кв.м. і вона була передана всім трьом членам сімї безоплатно, тобто, в межах норми визначеної Законом, громадяни мають право приватизувати житло в повному обсязі один раз.

Будь-якого іншого приватизованого житла позивачі не мають і за викладених обставин що Фонд приватизації житла ОСОБА_6 нафтопереробного заводу незаконно скасував свідоцтво №572 від 23.03.1999 року.

У відповідності з вимогами ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.60 ч. 4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином суд вважає, що доводи відповідача про те, що ОСОБА_3 не могла не знати про хід приватизації спірної квартири, оскільки вона, будучи квартиронаймачем самостійно подавала до органу приватизації заяву на приватизацію квартири одночасно із довідкою ЖЕК про склад сімї від 09.02.1999 року судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують твердження позивачки ОСОБА_3 про те, що вона дізналася про те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано тільки за відповідачем із відповіді, яка була надана на запит адвоката ОСОБА_6 державним бюро технічної інвентаризації 19.05.2008 року і з якої вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва №665-3 про право власності на житло від 09.11. 2000 року, виданого фондом приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» згідно з розпорядженням від 09.11.2000 року №120. Квартира зареєстрована фондом приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності відповідача та записана у реєстрову книгу за № 665з. Крім того, враховуючи, що свідоцтво №572 про приватизацію спірної квартири від 23.03.1999 року було фактично скасовано розпорядженням фонду приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» від 09.11.2000 року №120, тобто майже через 1 рік та 8 місяців, суд вважає, що не надано будь-яких доказів того, що позивачка ОСОБА_3 була повідомлена про розпорядження, видане фондом приватизації житла АТ «Херсоннафтопереробка» 09.11.2000 року.

На підставі викладеного, суд вважає, що не має підстав для застосування строку позовної давності відповідності до ч.1 ст. 261 ЦК України, якою передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, оскільки відповідачем не доведено, що ОСОБА_3 знала про хід приватизації спірної квартири та про те, що у відповідності до розпорядження від 09.11.2000 року право власності на АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 218 ЦПК України, ст. 64 ЖК України, ст.. ст.. 203, 215 ЦК України, ст.. 2, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на АДРЕСА_2, видане на імя ОСОБА_5 фондом приватизації житла ВАТ «Херсоннафтопереробка» 09.11.2000 року №665з та розпорядження АТ «Херсонафтопереробка» від 09.11.2000 року №120 «Про внесення змін до приватизаційних документів на АДРЕСА_2» незаконним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження через місцевий суд, який прийняв оскаржуване рішення.

Суддя Н.В. Стамбула