Справа №2-430/09 14.01.2010 14.01.2010 14.01.2010
Провадження №22ц-138/10
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2010 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.

при секретарі Дудник Ю.П.,

за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2

представника Держкомзему ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_2

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 2 листопада 2009 року по цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області

про визнання права власності на спадкове майно

У С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Ставківської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Позивачка зазначала, що після смерті її батька ОСОБА_4, померлого 1 квітня 2007 року, відкрилась спадщина на належне йому майно, у тому числі земельну ділянку площею 0,25 га, відведену для обслуговування будинку у с.Ставки по вул.Наберіжній, 10, а також земельну ділянку площею 0,14 га, відведену для ведення особистого підсобного господарства. Спадкоємцем ОСОБА_4 за заповітом є вона ОСОБА_1 Але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на це майно, пославшись на те, що державні акти на землю, видані на ім'я ОСОБА_4 у 1995 році, не відповідають вимогам законодавства, яке діяло на час їх складання.

Посилаючись на відсутність інших шляхів для усунення недоліків правовстановлюючих документів спадкодавця, ОСОБА_1 просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на кожну зі спірних земельних ділянок.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 2 листопада 2009 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт посилався на те, що суд невірно оцінив встановлені обставини, визначив характер спору та підстави позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності, крім іншого майна, належали:

-земельна ділянка площею 0,25 га, відведена для обслуговування житлового будинку у с.Ставки Веселинівського району Миколаївської області на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ( без номеру), виданого Ставківською сільською радою 15 березня 1995 року та зареєстрованого в книзі реєстрації за №276 ( а.с.8-10).

-земельна ділянка площею 0,14 га, відведена для ведення особистого підсобного господарства на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (без номеру), виданого Ставківською сільською радою 15 березня 1995 року та зареєстрованого в книзі реєстрації за №277 ( а.с.11-13).

3 квітня 2007 року ОСОБА_4 помер ( а.с.5)

31 липня 2007 року нотаріусом Веселинівської державною нотаріальної контори заведено спадкову справу ( а.с.6)

За заповітом ОСОБА_4 спадкоємицею всього належного йому майна є його донька ОСОБА_1 ( а.с.7).

Державний нотаріус відмовив спадкоємиці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказані земельні ділянки відповідно до п.31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, посилаючись на те, що державні акти на ім'я ОСОБА_4 за формою не відповідають вимогам чинного на той час законодавства, а саме не мають ні серії, ні номеру ( а.с.18).

Свідоцтва про право на спадщину на інше майно ОСОБА_1 отримала своєчасно( а.с.16,17).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права на спадщину щодо двох ділянок, позивачка зазначала, що невідповідність державних актів спадкодавця вимогам чинного на той час законодавства позбавила її права на отримання свідоцтв про право на спадщину на ці ділянки. Діючі нормативні акти у земельних правовідносинах не передбачать і інших шляхів усунення недоліків правовстановлюючих документів на землю, крім судового.

Представник районного відділу Держкомзему в суді також підтвердив неможливість для ОСОБА_1 реалізувати своє право на спадщину без судового визнання цього права. Отримати державний акт нового зразку може лише сам власник, а підставою для видачі державного акту спадкоємцю є свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом, чи судове рішення про визнання права на спадщину.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що, по-перше, право ОСОБА_1 на спадщину ніким не оспорюється, а відсутність спору про право є підставою для відмови у позові про судове визнання цього права.

Але з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, відповідно до правил ст.3 ЦПК України судовому захисту підлягають не тільки порушені субєктивні права, але порушені законні інтереси. Інтерес особи вважається порушеним тоді, коли особа зазнала перешкоди у реалізації свого субєктивного права.

До того ж, відповідно до змісту ст.392 ЦК України визнання права власності є способом судового захисту не тільки у разі оспорювання цього права, а і у разі його невизнання іншою особою. Відмова нотаріального органу у видачі свідоцтва через недоліки документів і є невизнанням прав ОСОБА_1 на спадщину за цих умов.

Отже, висновок суду про відсутність підстав для судового захисту субєктивного права позивачки на спадщину є помилковим.

Другою підставою відмови у позові став висновок суду про те, що державні акти ОСОБА_4 відповідали вимогам чинного тоді законодавства, а тому відмова нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину є безпідставною.

Але при цьому суд не дав оцінку тому недоліку правовстановлюючих документів спадкодавця, які вказав нотаріус, а саме невідповідності форми держаних актів вимогам Постанови ВР України від 13 березня 1992 року №2201-ХП «Про форми державних актів на право правильної власності на землю та право постійного користування землею» та п.2.6 Інструкції про складання, видачі та реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю, затверджених Наказом Держкомзему України 15 квітня 1993 року №28. Не зазначив суд і тих обставин, за яких нотаріус мав не зважати на ці недоліки та видати свідоцтва спадкоємцю.

Отже, визначивши інший порядок захисту прав позивачки нотаріальний, суд фактично вирішив питання про права та обовязки нотаріуса у такій ситуації. Але цих висновків суд дійшов без залучення до участі у справі цієї особи та без з'ясування всіх інших обставин, які перешкоджатимуть позивачці отримати свідоцтва ( відсутність грошової оцінки земель в межах сільради, відсутність кадастрового номеру тощо).

Таким чином, суд першої інстанції вважав встановленими недоведені обставини та вирішив питання про права та обовязки осіб, які не були залучені до участі у справі. Такі порушення є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 311, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 2 листопада 2009 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двох місяців може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: