Справа № 22ц-526/09 Головуючий у 1 інстанції: Ганич І.М.
Категорія: 42 Доповідач: Каблак П.І.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Каблака П.І.

суддів: Крайник Н.П., Кота І.Н.

при секретарі: Гарванко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 листопада 2009 року, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов Державного житлово-комунального підприємства Державного концерну ЛОРТА до ОСОБА_1 про визнання втратившим право користування жилим приміщенням і виселення. Визнано ОСОБА_1 втративши право користування кімнатою №53 в гуртожитку по вул. Каховській 33 у м. Львові та виселено його із такої без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 В апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду про його непроживання в гуртожитку суперечить матеріалам справи і судом при постановленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт стверджує, що в кімнаті знаходяться його речі тривалого користування: телевізор, холодильник та інші, він розпочав проводити ремонт, що беззаперечно свідчить про його проживання у спірній кімнаті. На думку відповідача, суд не звернув увагу на наказ Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 06.10.2008 року з якого вбачається, що приміщення гуртожитку по вул. Каховській 33 набули статус квартир, тому його виселення могло відбуватися тільки з наданням іншого житлового приміщення. Просить рішення районного суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Судом встановлено, що спільним рішенням адміністрації і профкому ДК ЛОРТА від 14.11.2000 року ОСОБА_1 виділено кімнату №53 у відомчому гуртожитку по вул. Каховська 33 у м. Львові.

Згідно вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається приміщення протягом шести місяців.

Задовольняючи позов ДЖКП ДК ЛОРТА про визнання ОСОБА_1 втратившим право користування жилим приміщенням (кімнатою) та виселення його з такої, районний суд виходив з того, що відповідач у спірній кімнаті не проживав з жовтня 2008 р. по березень 2009 року, тобто був відсутній у ній без поважних причин.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується, оскільки він ґрунтується на досліджених судом доказах, а саме актах від 23 жовтня 2008 року(а.с.8), 15 листопада 2008 року (а.с.6), 5 березня 2009 року (а.с.10), 20 травня 2009 року про непроживання відповідача у спірній кімнаті гуртожитку, показами свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Покликання апелянта на те, що судом не дано оцінки всім доказам по справі про те, що він проживав у спірній квартирі є безпідставними, так як судом дано належну оцінку всім доказам по справі, а ОСОБА_1 всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не подано доказів того, що він не був відсутній у кімнаті гуртожитку протягом тривалого періоду.

Згідно вимог п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судоми Житлового кодексу України», з якого вбачається, що коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови у позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Крім цього, інший абзац зазначеного пункту говорить, що наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що стратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Покликання апелянта на ст. 132 ЖК України, є безпідставним, так як на час видачі ОСОБА_1 ордеру на проживання в кімнаті, останній не працював на підприємстві, що підтверджується копіями наказів, які містяться у матеріалах справи. Крім цього, відповідач забезпечений житлом, що підтверджується свідоцтвом про право власності №06747-3 від 23.09.1996 р., з якого вбачається, що останній є співвласником квартири №9 по вул. Ряшівській у м. Львові. Наявність у кімнаті особистих речей відповідача, оплата комунальних послуг після заявленого позивачем позову, а також початок проведення ремонтних робіт не можуть самі по собі свідчити, про проживання ОСОБА_1 у спірній кімнаті гуртожитку, тому суд не може взяти зазначене як аргумент доводів апеляційної скарги.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, подані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують.

Судом першої інстанції прийнято рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 листопада 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Каблак П.І.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_5