Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2010 року колегія судців судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області у складі:

головуючого судді: Товянської О.В.

суддів: Микитюк О.Ю.

ОСОБА_1

при секретарі: Сапінській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, відділу РАЦС Бердичівського МРУЮ, (треті особи: орган опіки та піклування Бердичівської міської ради, прокуратура м. Бердичева Житомирської області) про відібрання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 жовтня 2010 року, -

встановила:

В вересні 2009р. ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом. Просив визнати його батьком малолітнього ОСОБА_4, зобовязати Бердичівський міськвідділ РАЦС Бердичівського МРУЮ внести відповідні зміни до актового запису та свідоцтва про народження дитини, зобовязати орган опіки та піклування Бердичівської міськради відібрати дитину від ОСОБА_3 та передати для подальшого виховання йому в порядку ст. 170 СК України. Він перебував з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах з 2006р., вів з нею спільне господарство, допомагав та матеріально забезпечував. У 2007р. народився син - ОСОБА_5. Реєструючи сина, відповідачка не вказала його батьком дитини. Сімейне життя не склалось. Відповідачка має невиліковне інфекційне захворювання, не лікується, відмовляється від обстеження, приховує хворобу, що є вкрай небезпечним. Мирним шляхом дане питання відповідачка відмовляється вирішувати, що змусило позивача звернутися до суду за захистом прав сина ОСОБА_5.

Ухвалою суду від 08 квітня 2010р. задоволено клопотання позивача про розєднання заявлених позовів про встановлення батьківства та про відібрання дитини.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 жовтня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення скасувати, ухвалити нове - про задоволення позову. Суд порушив норми матеріального і процесуального права. Відповідачка ухиляється від виконання батьківських обовязків по відношенню до сина, проігноровані всі дійсно важливі для доказування предмету позову обставини та докази, рішення ґрунтуються на недостовірних доказах, припущеннях та перекручених фактах.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що батьком малолітнього ОСОБА_5 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які не перебували в зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи положення ч. 1 ст.З Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст.ст.163,164,170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках: коли вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і передачі її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п.2-5 ч.1 ст.164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Як видно із матеріалів справи, відповідачка із жовтня 2009р. перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, має у приватній власності за договором дарування 43/ 100ід.ч. будинковолодіння №36 по вул.Ковпака в м. Бердичеві (а.с. 13,22), яке складається із трьох кімнат, підсобних приміщень, земельної ділянки біля хати. У сина є окрема дитяча кімната.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ці обставини не повинні братись до уваги, оскільки ці події відбулись під час розгляду справи у суді, є безпідставними. Відповідачка перебуває у шлюбі більше року, її чоловік працює. Договір дарування будинку є чинним, ніким не оспорений. Доказів про те, що шлюб відповідачки є фіктивним або укладеним про людське око, позивач не надав, даних про те, що договір дарування є недійсним також у справі немає.

Суд перевірив матеріально - побутові умови проживання дитини з матірю. Пояснення позивача про те, що у дитини відсутні належні побутові умови нічим необгрунтовані.

Погоджуючись із висновком органу опіки та піклування №67 від 10.02.2010р. про доцільність проживання ОСОБА_5 із матірю, суд врахував, що як у висновку цього органу, так і в акті обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_3, зазначено про характер ставлення дитини та матері одне до одного, наявність у них відповідного контакту, прихильність дитини до матері, дитина займає окрему кімнату, перебуває в умовах, які можна визнати сприятливими для її правильного виховання та розвитку, хлопчик з боку всіх членів сімї ОСОБА_3 оточений піклуванням і доброзичливістю (а.с.32,51-52).

Пояснення позивача про те, що у нього дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від матері. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до розєднання матері з дитиною, наприклад, забезпеченням фінансової підтримки сина. При цьому необхідно взяти до уваги й поведінку батька: чи є вона такою, щоб дитина тягнулася до нього; чи зможе він, керуючись почуттям любові до дитини, проявити життєву мудрість щодо поступового переходу дитини від одних умов життя до інших (тобто проживання з позивачем).

Судом встановлено, що мати ОСОБА_5 здатна забезпечити належні умови для його життя, освіти, оздоровлення, займається його вихованням та розвитком. Доказів, які б свідчили що ОСОБА_3 неналежно виконує свої обовязки по відношенню до дитини, не приділяє їй достатньо уваги, що її поведінка може зашкодити розвитку дитини, позивачем не подано.

Відповідно до ст. 17,18 Закону України „Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення ВІЛ-інфіковані та хворі на СНІД громадяни України користуються всіма правами та свободами, передбаченими Конституцією та законами України, іншими нормативно-правовими актами України. Забороняється відмова у прийнятті до лікувальних закладів, у поданні медичної допомоги, ущемлення інших прав осіб на підставі того, що вони є ВІЛ-інфікованими чи хворими на СНІД, а також ущемлення прав їх рідних і близьких на цій підставі.

Матеріалами справи доведено, що син сторін не є ВІЛ-інфікованим, тому знятий з диспансерного обліку інфекціоніста (а.с.37). Посилання батька на те, що проживання сина з матірю створює загрози для його життя через наявність у неї інфекційного захворювання не доведено. Згідно відповіді Бердичівської центральної міської лікарні №65 від 18.01.2010р. на запит органу опіки та піклування, ВІЛ-інфікована людина є безпечною при спілкуванні у побуті. При побутовому спілкуванні шляхи передачі ВІЛ не реалізуються, тому ВІЛ-інфікована мати не становить загрози для здоровя дитини при спільному проживанні (а.с.52).

Закон встановлює вичерпний перелік підстав, за яких можливе відібрання дитини. До таких підстав належить насамперед ухилення батьків від виконання своїх обовязків по вихованню дітей. Воно може бути лише навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї поведінки робить все, щоб звільнитись від утримання, догляду і будь-якого піклування, повязаного з вихованням дитини.

З врахуванням викладеного, коли мати може забезпечити нормальні умови для розвитку виховання дитини, який з часу народження проживає з нею, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що підстави для передачі дитини для проживання від неї до батька відсутні.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,324,325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 жовтня 2010 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути пс дана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цив.ільних і кримінальна справ протягом двадцяти_дні,в з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: