№2-10 / 10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2010 р. м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя в складі: судді Сараєва І.А., при секретарі Рослік Т.І., представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судововому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Маріурпольської міській раді про визнання права власності на житловий будинок, визнанні договору купівлі-продажу недійсним, визнанні державного акту недійсним, про зносе самовільно зведеної споруди, відновленні зруйнованої будівлі -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2007 р. ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок № 13 по вул. Багратіона в м. Маріуполі, визнання договору купівлі-продажу вказаного будинку, укладений 25 вересня 2007 р. між відповідачами недійсним з дати його винесення.

Пізніше, 12.02.2009 р., свій позов доповнила вимогами про визнання державного акту недійсним, про знос самовільно зведеної споруди, відновлення зруйнованої будови .

У судовому засіданні підтримала свої вимоги. Пояснила, що 06 березня 2006 р. помер ОСОБА_7, син ОСОБА_8, що помер в 1975 р., який був власником житлового будинку № 13 по вул. Багратіона в м. Маріуполі на підставі рішення суду 4-ої ділянки м. Маріуполя від 02 лютого 1947 р.

Вважає, що ОСОБА_7 фактично прийняв спадок після смерті батька, оскільки проживав з ним на момен смерті і продовжував жити в даному домоволодінні до своєї смерті. Свої права спадкоємця він не оформляв в нотаріальній конторі. Факт приналежності будинку ОСОБА_8 підтверджується довідкою БТІ м. Маріуполя № 5981 від 06 червня 2006 р., проте, вирішення суду, яке є документом, що встановлює право, на дом, в БТІ на ОСОБА_8 і ОСОБА_7 не збереглося, також відсутнє воно і в архівах судів м. Маріуполя і Донецької області, що підтверджується відповідями на адвокатські запити.

Спадкоємців в порядку черговості, встановленою ст.ст. 1261-1265 ЦК України в ОСОБА_7 немає, домоволодіння № 13 по вул. Багратіона в м. Маріуполі він нікому не заповідав.

Вважає себе спадкоємицею по праву представлення на підставі ст. 1266 ЦК України після смерті померлого ОСОБА_7, який, як вона вважає, фактично прийняв спадок після смерті свого батька. Вона своєчасно звернулася в державну нотаріальну контору Приморського району м. Маріуполя із заявою про прийняття спадку і фактично прийняла його.

У нотаріальну контору вона надала всі документи, підтверджуючі родинні стосунки з померлими і факт їх смерті, проте вона не має можливості отримати свідоцтво про право на спадок в нотаріальній конторі, оскільки вирішення суду про приналежність

домоволодіння померлому ОСОБА_8 втрачене ним і не збереглося в архівних матеріалах.

Вважає, що , згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання за ним права власності, якщо це право не визнається іншими, а також в разі втрати документа, що засвідчує його право власності.

Проте, з відповіді БТІ м. Маріуполя їй стало відомо, що 06 серпня 2007 р. спірне домоволодіння було зареєстроване на підставі двох рішень суду Орджоникідзевського району м. Маріуполя за № 2 -1987 від 15.06.2007 р. та № 2- 2229 від 17.07.2007 р. за ОСОБА_4

Більш того, 01 жовтня 2007 р. за договором купівлі-продажу № 5220 від 17.09.2007 . дане домоволодіння значиться за ОСОБА_5, з чим вона не годна,їй стало відомо, що ОСОБА_4 на підставі фіктивних документів, став власником спірного будинку, хоча ОСОБА_8не міг продати будинок в 2001 р., оскільки той помер в 1975 р.

11 червня 2007 р. ОСОБА_4 неодноразово звертався з позовами до Орджоникідзевського районого суду м. Маріуполя за визнанням даної угоди дійсною з тієї причини, що ОСОБА_8 ухиляється від нотаріального посвідчення біржового контракту, який був задоволений.

Надалі ОСОБА_4 продав вказаний житловий будінок ОСОБА_5, яка без дозволу відповідних органів знесла старий будинок і здійснює будівництво на спірній земельній ділянці,вважає, що ОСОБА_5 В знала про те, що домоволодіння не належить ОСОБА_4 і незаконно оформила договір купівлі-продажу.

Таким чином, ОСОБА_5, достовірно зная про те, що продажу будинку ОСОБА_4 не було здійсненно законно, вона зі свого боку також допустила обман, бо достовірно знала про те, що ОСОБА_6 є спадкоємицею спірного будинку, оскільки їй про це повідомлялося особисто.

Вважає, що обидві сторони угоди в даному випадку знали про те, що прикмет договору не належить ОСОБА_9, проте оформили купівлю -продаж в силу ст.ст. 229,

230 ЦК України, що має бути визнана недійсною. Також вважає, що обидві сторони зробили вказану угоду в результаті зловмисної домовленості, через що договір згідно ст. 232 ЦК України не може бути визнаним дійсним.

Крім того, вважає, що метою даної угоди фактично було заволодіння земельною ділянкою для будівництва житлового будинку.

При цьому виходить з того, що ОСОБА_10 не дивлячись на арешт будинку, зруйнувала його і самовільно звела двоповерхову будову.

15 липня 2008 р. позивачці стало відомо про те, що 25.12.2007 р. було винесено рішення виконкому Маріупольської міськради № 5/17-3152 про те, що був виданий земельний акт, про те, що земельна ділянка площею 0, 0824 га. виділена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд під № 13 по вул. Багратіона в м. Маріуполі, а також видан державний акт на право приватної власності на землю № 01.08.162.00401 від 08.02.2008 р.

Вважає, що дана угода була необхідна для заволодіння вказаною земельною ділянкою для будівництва на ньому нового житлового будинку, тому вимагає визнати даний правочин удаваним і недійсним в силу ст. 235 ЦК України.

Оскільки відповідачка зводить житлове будівництво самовільно, то воно підлягає сносу в примусовому порядку на підставі ст. 376 ЦК України, а зруйновану раніше нею будову слід відновити.

Відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала, вважає, що він не обгрунтований на законі бо, згідно з угодою купівлі-продажу від 25.09.2007 р. вона придбала спірний будинок і з цієї миті стала проживати в ньому, де і хозяйнувала. Пояснила, що в цьому будинку проживав ОСОБА_7 , який помер в березні 2006 р., він був людиною похилого віку, в будинку проживав сам, догляд за ним ніким не здійснювався. Вона була зацікавлена в придбанні житла, коли запитала у нього чи не збирається він продати свій будинок, або укласти договір довічного догляду, ОСОБА_7 пояснив, що вказаний будинок вже проданий, але йому доки дозволили проживати в ньому, оскільки іншого житла він не має. З слів ОСОБА_7 позивачці стало відомо, що будинок придбав чоловік, який втой час надавав йому допомогу і здійснює догляд за ним, як пізніше стало відомо їм був ОСОБА_4, відповідач по даній справі.

У своєму позові ОСОБА_6 вказує, що вона проживала із спадкодавцем до часу його смерті, проте, така заява не відповідає дійсності, бо в позові вказала своє фактичне це мешкання : буд.66, кв. 48 по просп. Будівельників в м. Маріуполі. Крім того, одним з доказів того, що ОСОБА_6 не проживала і не могла проживати в спірному будинку, є і , що на момен смерті спадкодавця - ОСОБА_7 будинок вже знаходився в придатному для мешкання аварійному стані.

Вважає, що доказом того, що ОСОБА_6 має право на спірний будинок і вона є спадкоємицею по праву вистави після померлого ОСОБА_7, нічим не підтверджені.

Більш того, вважає, що оскільки спадкодавцем було здійснене самовільне будівництво житла, не узаконене належно, те право власності може переходити спадкоємцеві лише на будівельні матеріали, про які не заявлено в позовних вимогах. Вона не заперечує, що ОСОБА_6 можливо і є спадкоємцем майна, належного ОСОБА_7, проте це не стосується спірного будинку і земельної ділянки, на що у нього не було права власності і чим він не міг розпоряджатися.

Вважає, що спірне житлове будівництво не могло бути узаконеним рішенням суду від 1947 р., та не могло бути прийнято судом до уваги, оскільки на той момент суди УРСР не мали таких повноважень, тому, хто б не проживав з родичів позивачки у вказаному будинку - вони не мали права спадкоємства на це майно, оскільки воно не було раніше узаконене в належному чині.

Звертає увагу суду, що земельна ділянка, на якій розташовано житлове будівництво, приватизована не була і спадкоємству не підлягає.

Державний акт на землю вказує на те, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки № 13, розташованої по вул. Багратіона в м. Маріуполі ( т1,а.с179 - 183).

Відповідач ОСОБА_4 на неодноразові виклики в судове засідання не з*являвся, про місце і час слухання справи був належно повідомлений через оголошення у в засобах друку, у зв'язку з чим справа біло розглянута в його відсутність на підставі наявних документів

Представник відповідача ОСОБА_11 рада м. Маріуполя в удове засідання не з'явився, від нього є заява з проханням розглянути справу у відсутність його представника.

Представник третьої особи - Маріупольського управління інспекції ДАСК в Донецької області в судове засідання не з'явився, про місце і час слухання справи повідомлено належно, у зв'язку з чим справа була розглянута в його відсутність

Суд, вислухавши пояснеия учасників процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що з вищєвказанних підстав в задоволенні позову, заявленому ОСОБА_6 слід відмовити :

при вирішенні спору про спадкування права на земельну ділянку головним документом, що посвідчує таке право, є ОСОБА_7 про право на земельну ділянку; суд не заперечує проти того, що ОСОБА_6 має право на спадок після смерті її родичів, але в випадку, що до спірного будинку, це її не стосується, бо спірна споруда була побудована самовільно; при таких обставинах позивачка не має право вимагати за незаконий договір купілі - продажу спірного будинку, та в задоволенні інших вимог.

Керуючись ст.ст.208-209. 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 112, 203. 215. 216, 220, 330, 657, 1225 ЦК України, ст. 125 ЗК України Постановою Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 р. № 7 суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 - відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів після проголошення, якщо в цей термін не буде подана заяву про його скасування.

Суддя: Сараєв І. А.