Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2010 року м.Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Коваленко А.А.,

позивача ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3, прокурора Саляк А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України, треті особи Головне управління Державного казначейства у Дніпропетровській області, управління Державного казначейства у Ленінському районі Дніпропетровської області, прокуратура Ленінського району м.Дніпропетровська про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач у травні 2009 року звернувся до суду із позовом до Головного управління Державного казначейства у Дніпропетровській області, треті особи управління Державного казначейства у Ленінському районі, прокуратура Ленінського району, у якому зазначив, що постановою заступника прокурора Ленінського району м.Дніпропетровська 25 вересня 2006 року відносно нього було повторно порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України. В ході розслідування якої до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, предявлено обвинувачення. Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2009 року кримінальну справу, порушену 25 вересня 2006 року відносно нього закрито на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України, у звязку із відсутністю в його діях складу злочину. Стверджує, що за час перебування під пресом кримінальної відповідальності за злочин, якого не скоював, йому завдано фізичні та моральні страждання, а його сімя отримала моральний стрес. Працюючи начальником відділу дізнання Ленінського РВ м.Дніпропетровська, він постійно відчував психологічний тиск як з боку керівництва та і співробітників. А отримані негативні емоції, переживання вплинули на його покій та стан здоровя, призвели до того, що він вимушений був звільнитися з роботи, втративши перспективу ділової активності та можливості отримати пенсію у більшому розмірі, реалізувати особисті плани. (а.с.2-5).

Ухвалою суду від 29.01.2010 року за згодою позивача суд замінив неналежного відповідача на Державне казначейство України, залучив до участі у в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Головне управління Державного казначейства у Дніпропетровській області.

Посилаючись на обставини неодноразово уточнюваного позову, позивач просив суд відшкодувати йому моральну шкоду завдану незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним застосуванням запобіжного заходу у розмірі 80 000 грн., зобовязавши Державне казначейство України відшкодувати йому зазначену суму за рахунок державного бюджету (а.с.25-29, 41-45).

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та день розгляду справи у судове засідання не зявився, про причини своєї відсутності суд не повідомив.

Від Головного управління Державного казначейства у Дніпропетровській області до суду надійшло звернення, у якому третя особа просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити, справу розглядати без участі їхнього представника.

Представник управління Державного казначейства у Ленінському районі Дніпропетровської області, діючий за довіреністю ОСОБА_3, у попередньому судовому засіданні у своїй позиції щодо предявлених позивачем позовних вимог покладався на розсуд суду. В подальшому у судові засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про час та день розгляду справи, про причини своєї відсутності суд не повідомив.

Помічник прокурора Ленінської районної прокуратури м.Дніпропетровська ОСОБА_4, у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивача, посилаючись на безпідставність доводів та необґрунтованість вимог.

За згодою позивача, прокурора розгляд справи проводився без присутності осіб, що не зявилися.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів особи на отримання відшкодування шкоди, завданої органом прокуратури під час проведення дізнання та досудового слідства.

При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, рішень Конституційного Суду України, практику Верховного Суду України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши позивача, адвоката, прокурора, третю особу, з`ясувавши обставини у справі та перевірив їх письмовими доказами вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення з наступних підстав:

Дослідженням матеріалів кримінальної справи №67069050 (т.1,т.2) судом встановлено, що за результатами перевірки в порядку ст.ст.ст.94,95,98 КПК України заяви ОСОБА_5, а також матеріалів кримінальної справи № 67011628, порушеної відносно ОСОБА_6 за ст.143 ч.2 КК України, у редакції 1960 року, заступником прокурора Ленінського району м.Дніпропетровська ОСОБА_7 24 січня 2006 року було порушено кримінальну справу № 67069008 у відношенні ОСОБА_1 за ст.365 ч.3 КК України, за фактом перевищення службових повноважень, що потягли за собою тяжкі наслідки (а.к.с.30,.т.1).

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.05.2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.07.2006 року, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1О постанову про порушення кримінальної справи відносно скаржника від 24 січня 2006 року скасовано (а.к.с. 111-112,117 т.1).

А 25 вересня 2006 року заступником прокурора Ленінського району м.Дніпропетровська ОСОБА_7 з аналогічного приводу і з тих же підстав порушено кримінальну справу №67069050 у відношенні посадових осіб Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області за ст.365 ч.3 КК України, за фактом перевищення службових повноважень, що потягли за собою тяжкі наслідки (а.к.с. 1, т.1).

У той же день, 25.09.2009 року своєю постановою слідчий обєднав кримінальні справи № 67069008 та №67069050 в одне провадження із присвоєнням кримінальній справі №67069050 (а.к.с.4 т.1).

25.11.2006 року до ОСОБА_1, як підозрюваного у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (а.к.с.158,159 т.1).

13.12.2006 року ОСОБА_1 предявлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, за змістом якого він, перевищуючи обовязки начальника відділення дізнання Ленінського районного відділу Дніпропетровського міського управління, не будучи особою, уповноваженою на право проведення досудового слідства по кримінальній справі, самоправно прийняв до свого провадження кримінальну справу № 67011628, порушену відносно ОСОБА_6 за ст.143 ч.2 КК України, приступив до досудового слідства, в ході розслідування якої складав досудові процесуальні документи, повязані із призначенням експертизи, долучення речових доказів автомобіля КАМАЗ, ключів від нього, технічного паспорту, передав ці речові докази на зберігання не уповноваженому на те ОСОБА_8, який в подальшому їх місцезнаходження сховав та повернути відмовився. Тим самим, порушив майнові права ОСОБА_5 на володіння, розпорядження та користування автомобілем, спричинивши йому майнові збитки у розмірі 80 682,13 грн. (а.к.с.160-162, 236- 246 т.1)

У відповідності до п.1.2. Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року, притягнення особи до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту предявлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

У відповідності до конституційного принципу презумпції невинуватості особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ч.1 ст. 62 Конституції України).

28.12.2006 року кримінальну справу №67069050 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України направлено до суду (а.к.с.249)

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.06.2007 року для проведення додаткового розслідування кримінальну справу повернуто прокурору Ленінського району м.Дніпропетровська, обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд залишено до набрання постанови законної сили (а.к.с.20-22 т.2)

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.07.2007 року постанову суду першої інстанції скасовано, а справу направлено до того ж суду на новий судовий розгляд у звязку із задоволенням апеляції прокурора (а.к.с.35-38).

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.10.2007 року кримінальну справу для проведення додаткового розслідування знову повернуто прокурору Ленінського району м.Дніпропетровська, обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд залишено до набрання постанови законної сили (а.к.с.48-50 т.2).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.11.2007 року постанову суду першої інстанції скасовано, а справу направлено до того ж суду на новий судовий розгляд у звязку із задоволенням апеляції прокурора (а.к.с.72-74 т.2).

23.06.2008 року постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.08.2008 року кримінальну справу для проведення додаткового розслідування повернуто прокурору Ленінського району м.Дніпропетровська (а.к.с.100-102, 110-111 т.2).

13.10.2008 року дану кримінальну справу прийнято до провадження слідчим прокуратури (а.к.с.121 т.2).

Дослідженням матеріалів справи № 4-2/09 за скаргою ОСОБА_1 на постанову про порушення кримінальної справи встановлено наступне.

15.10.2008 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із скаргою на постанову, просив суд скасувати постанову заступника прокурора Ленінського району м.Дніпропетровська від 25.09.2006 року про порушення кримінальної справи у відношенні посадових осіб Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області за ст.365 ч.3 КК України, за фактом перевищення службових повноважень, що потягли за собою тяжкі наслідки та відмовити в порушенні кримінальної справи (а.с.с. 1-5).

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.11.2008 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення (а.с.с.17).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2008 року за апеляційної скаргою ОСОБА_9 рішення суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд (а.с.34-35).

За результатами нового розгляду постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.01.2009 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Як вбачається із змісту зазначеної постанови, суд, керуючись ст.6 п.1 КПК України, скасував постанову заступника прокурора Ленінського району м.Дніпропетровська від 25.09.2006 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 та відмовив у порушенні кримінальної справи відносно нього (а.с.с.39).

За змістом ч.4 ст.62 Конституції України, держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням, в разі скасування вироку суду як неправосудного. Аналогічні положення щодо відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, містяться і в частині третій статті 152 Конституції України.

У відповідності до ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках передбачених ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР.

Аналізуючи докази у справі суд приходить до висновку, що обставини порушення принципу невинуватості особи застосуванням запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, та притягненням ОСОБА_9 як обвинуваченого до кримінальної відповідальності, за відсутності встановленого в обвинувальному вироку суду чи то іншому рішенні суду факту незаконного притягнення як обвинуваченого, або неправомірного обрання запобіжного заходу, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Як встановлено судом, рішення органом прокуратури, в порядку ст.97 КПК України, було прийнято за фактом перевищення службових обовязків відносно невизначеного кола осіб - посадових осіб Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, кримінальна справа відносно ОСОБА_1 не порушувалася, провадження по кримінальні справі за відсутності події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеності участі його як обвинуваченого у вчиненні злочину не закривалося, у звязку із чим, вважає, що доводи позивача, які ґрунтуються на постанові Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.01.2009 року, спростовуються дослідженими у судовому засіданні матеріалами кримінальної справи.

За ч.5 ст.4 Закону № 266/94-ВР, під моральною шкодою слід розуміти страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Предметом доведення крім наявності самого факту моральної шкоди підлягає доказуванню її глибина, від якої залежить розмір та форма відшкодування.

Натомість, в порушення статті 60 ЦПК України, якою на позивача покладено обовязок щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог з приводу завданої діями органів прокуратури моральної шкоди, ступінь та глибину якої оцінює у розмірі 80 000 грн. 00коп., з боку ОСОБА_1 на підтвердження своїх моральних страждань взагалі не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, у звязку із чим, суд вважає його доводи такими, що ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає недоведеними доводи позивача з приводу порушень його особистих немайнових прав процесуальними діями органів прокуратури при порушенні кримінальної справи №67069050 та її розслідування з підстав наведених у позові в обґрунтування предявлених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, тому приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного казначейства України, треті особи Головне управління Державного казначейства у Дніпропетровській області, управління Державного казначейства у Ленінському районі Дніпропетровської області, прокуратура Ленінського району м.Дніпропетровська про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач звільнений від сплати державного мита, тому судові витрати по справі покладаються за рахунок держави.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.9, ч.4 ст.55, ч.1, ч.4 ст.62, ст.124, 152 Конституції України, ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, Рішенням Конституційного Суду України від 27.10.1999 року, постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст.10,11,59,60, ч.4 ст 61, 88, 209 п.3, 212, 213-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Державного казначейства України, треті особи Головне управління Державного казначейства у Дніпропетровській області, управління Державного казначейства у Ленінському районі Дніпропетровської області, прокуратура Ленінського району м.Дніпропетровська про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у 20-ти денний строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошені в судовому засіданні 04 червня 2010 року.

Повністю рішення складено 09 червня 2010 року.

Суддя Шавула В.С.