Справа №2-45/10 28.04.2010 28.04.2010 28.04.2010
Провадження №22ц-1397/10
Державний герб України
Справа № 22ц- 1397/10 Головуюча суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія 37 Суддя - оповідач апеляційного суду - ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

19 травня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів Кутової Т.З., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання - Голубкіної О.О.,

за участю: представників позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

- представника відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

- представника Олександрівської сільської ради - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2010 року у справі за

позовом

ОСОБА_3 до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, ОСОБА_6, ОСОБА_10 про оскарження нотаріальної дії, вчиненої посадовою особою селищної ради,

встановила:

У травні 2009 року ОСОБА_11 через свого представника звернувся до суду з позовом до Олександрівської селищної ради, ОСОБА_6, ОСОБА_10 про визнання недійсним дублікату заповіту, який виданий 21 лютого 2007 року секретарем Олександрівської селищної ради замість втраченого заповіту, складеного його батьком 27 березня 2003 року та посвідченого у цій же селищній раді.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що він є рідним сином ОСОБА_3, який помер 19 березня 2006 року. Він, як спадкоємець першої черги за законом, своєчасно звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Тоді ж довідався, що його батько, 27 березня 2003 року, залишив заповіт на брата ОСОБА_12, якому заповів все своє майно. Його брат також прийняв спадщину.

11 лютого 2007 року брат помер, не отримавши свідоцтво про право на спадщину після смерті батька.

Після смерті брата спадщину за законом прийняли його дружина та донька відповідачі у справі. Вони отримали свідоцтва про право на спадщину за законом лише на майно, яке було зареєстроване за ОСОБА_12

Посилаючись на процесуальні порушення, допущені при видачі дублікату заповіту та порушення його спадкових прав, позивач просив визнати недійсним дублікат заповіту.

Відповідачі позов не визнали, посилаючись на відсутність порушень закону як при видачі дубліката документа, так і при посвідченні заповіту.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2010 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення районного суду, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, районний суд правомірно виходив з того, що видача дубліката заповіту є нотаріальною дією, при вчиненні якої дублікат втраченого документа повинен містити весь текст первісно посвідченого документа, а тому вірно вважав, що визнання недійсним дубліката заповіту, як правочину, не передбачено нормами матеріального права.

Разом з тим, суд не звернув уваги на те, що із змісту позовної заяви та пояснень позивача в судових засіданнях, а також доказів, якими він обґрунтовував позовні вимоги, вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є нічим іншим як вимогою про визнання недійсною нотаріальної дії, вчиненої посадовою особою з порушенням правил вчинення нотаріальних дій при видачі дубліката заповіту.

Право особи на таку вимогу, такий спосіб захисту порушеного права ґрунтується на положеннях чинного законодавства ст. 50 Закону України від 2 вересня 1993 року «Про нотаріат» (далі ОСОБА_2) та ст. 16 ЦК України, зокрема й ст. 9 Закону передбачено, що нотаріальні та прирівняні до них дії, вчинені з порушенням правил, є недійсними.

Відповідно до ст. 37 Закону у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад вчиняють нотаріальні дії, зокрема й щодо посвідчення заповітів .

Статтею 53 Закону, в редакції, що була чинною на час видачі дубліката, передбачено, що у разі втрати документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету сільської, селищної, міської ОСОБА_13 народних депутатів, видається дублікат втраченого документа, у тому числі спадкоємцям померлого.

До передачі в архів примірників документів, видача дублікатів втрачених документів здійснює відповідно нотаріус чи посадова особа виконавчого комітету за місцем зберігання примірника документа .

Порядок видачі дубліката документа, у тому числі посвідченого посадовою особою виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради врегульований ст . ст. 37,39 Закону та п.23 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських ОСОБА_13 народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466, в редакції чинній на момент вчинення нотаріальної дії.

За змістом вищезазначених правових норм, уповноважені посадові особи відповідного органу місцевого самоврядування, мають право вчиняти таку нотаріальну дію як видача дубліката посвідченого ними документа до передачі примірників цих документів до державних нотаріальних архівів.

Дублікати посвідчених документів видаються вказаним у заповіті спадкоємцям після подачі ними свідоцтва про смерть заповідача.

У разі смерті спадкоємців, які були вказані в заповіті, дублікат може бути виданий їх спадкоємцям після подачі ними свідоцтва про смерть заповідача і померлого спадкоємця.

Дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа, оригінал якого вважаться таким, що втратив чинність.

На дублікаті документа робиться відмітка про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис.

Крім того, відомості про видачу дубліката заповіту (як і самого заповіту) підлягають внесенню до Спадкового реєстру у відповідності до п.2.2.3 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 17 жовтня 2000 року № 51/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 7 квітня 2005 року за № 373/10653.

Як вбачається із матеріалів справи, при видачі дублікату заповіту посадовою особою не дотримано вищезазначених встановлених правил та вимог закону.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 19 березня 2006 року, постійно проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ОСОБА_14.

Спадщину після його смерті прийняли його діти - ОСОБА_3 (позивач) та ОСОБА_12.

27 березня 2003 року на випадок своєї смерті спадкодавець залишив заповіт, яким заповів усе належне йому майно своєму синові - ОСОБА_12, заповіт посвідчений секретарем Олександрівської селищної ради ОСОБА_15 та зареєстрований в реєстрі під № 199.

11 лютого 2007 року ОСОБА_12 помер й свідоцтво про право на спадщину після смерті батька не отримав.

Спадкоємцями після його смерті є його донька ОСОБА_6 та дружина ОСОБА_10, які прийняли спадщину та отримали 11 грудня 2007 році свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке було зареєстроване за ОСОБА_12

Свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 (за законом або за заповітом) державний нотаріус не видавав.

ОСОБА_6, як спадкоємиця померлого ОСОБА_12, 21 лютого 2007 року отримала дублікат заповіту ОСОБА_14, виданий їй секретарем виконкому Олександрівської селищної ради ОСОБА_13 Відповідний запис про видачу дублікату внесений в книгу реєстрації нотаріальних дій під № 65 за 2007 рік.

На дублікаті заповіту зроблено напис, що цей дублікат заповіту виданий замість втраченого, а примірник заповіту зберігається у справах Олексадрівської селищної ради.

Заповіт не змінено та не скасовано, про що зроблено запис на дублікаті секретарем ради та завірено печаткою установи 22 лютого 2007 року (а.с. 9 -10).

Інформація про видачу дубліката заповіту в Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ не вносилася. Натомість 30 березня 2007 року внесена інформація про заповіт, складений ОСОБА_14 та посвідчений 27 березня 2003 року Олександрівською селищною радою.

В травні 2008 року позивач, посилаючись на те, що вказаний заповіт складено з порушенням вимог щодо форми та порядку посвідчення, звернувся до суду з позовом до цих же осіб про визнання його недійсним.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2009 року, яка вступила в законну силу, прийнята відмова ОСОБА_3 від заявлених вимог та закрито провадження у справі за його позовом про визнання заповіту недійсним (а.с.71).

В травні 2009 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним дублікату заповіту, посилаючись на порушення порядку його видачі та відсутність підстав та повноважень на його видачу у посадової особи органу місцевого самоврядування.

Витребувати для огляду перший примірник заповіту, який знаходився на зберіганні Олександрівської селищної ради, або ж його належно завірену копію, виявилося неможливим. Оскільки, згідно довідки селищного голови та пояснень представника селищної ради в судовому засіданні, встановлено, що під час проведення інвентаризації архіву Олександрівської селищної ради 28 серпня 2008 року виявлено відсутність перших примірників нотаріальних дій за 2003 рік з 1 по 1034 номери, в тому числі й примірника заповіту ОСОБА_14, що підтверджується довідкою селищного голови (а.с.14).

Книги реєстрації нотаріальних дій, у тому числі й за 2003 -2007 роки, наявні та знаходяться на зберіганні Олександрійської селищної ради.

Книга реєстрації нотаріальних дій за 2003 рік досліджена судом першої та апеляційної інстанцій. В ній під № 199 зареєстрована нотаріальна дія - посвідчення заповіту ОСОБА_14 27 березня 2003 року секретарем селищної ради з підписом заповідача.

Відповідно до ст. 52 Закону запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Позивач на підтвердження своїх доводів про те, що дублікат заповіту виданий посадовою особою селищної ради за відсутності примірника заповіту і на зберіганні селищної ради, посилався на те, що текст дубліката заповіту (а.с. 10) не відповідає тексту незавіреної ксерокопії заповіту (а.с.9), який наданий та долучений за клопотанням відповідачки ОСОБА_6

Хоча суд не може визнати належним доказом незавірену копію заповіту, однак із тексту самого дубліката заповіту, виданого 21 лютого 2007 року, вбачається, що він містить посилання на розяснення заповідачу змісту ст.ст. 1241, 1254 ЦК України, який набрав чинності лише з 1 січня 2004 року. Тоді як зазначені статті не могли міститися в тексті примірника заповіту на час його складання та посвідчення 23 березня 2003 року.

Тому колегія суддів вважає, що доводи позивача щодо невідповідності тексту виданого дублікату його примірнику заслуговують на увагу і дають підстави вважати, що дублікат заповіту виданий посадовою особою з порушенням вимог закону та встановленого порядку щодо його видачі.

На зазначене районний суд не звернув уваги та не надав належної оцінки при дослідженні вказаного документа, а також не звернув уваги на зміст та обгрунтування заявлених позовних вимог, в звязку чим допустив помилку.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсною нотаріальну дію, вчинену секретарем Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області 21 лютого 2007 року, реєстровий № 65 щодо видачі ОСОБА_6 дубліката заповіту, замість втраченого примірника заповіту, складеного ОСОБА_14 27 березня 2003 року та посвідченого у цій же селищній раді за реєстраційним № 199.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий Судді: