Київський районний суд м. Одеси
Справа № 2-7508 2010 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2010 року

Київський районний суд м. Одеси в складі: головуючого - судді Луняченка В.О.

при секретарі Жімбріу Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину не дійсним,

ВСТАНОВИВ:

27.10.2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.0^.2000 року посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3; визнати за нею право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; поновити процесуальний строк визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та враховуючи те, що відповідач визнала позов, суд вважає позов підлягаючим задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, 03 березня 1973 року Виконавчим комітетом Центральної ОСОБА_4 депутатів трудящих УССР на підставі рішення Виконавчої Центральної райради депутатів трудящих від 28.02.1973 р. № 125 ОСОБА_5 було видано ордер № 816 на кооперативну трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Пайщиком був - ОСОБА_5. Як зазначила позивачка грошові кошти за вказану квартиру остання виплачувала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5

Згідно довідки № 96 від 27.10.1999 року виданої ЖБК «Центральний -18» в березні 1988 року була внесена 100 % сума вартості квартири.

08.04.1999 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневої рай адміністрації виконкому Одеської міськради 08.04.1999 року, актовий запис про смерть №3074.

13 жовтня 1999 року на зборах уповноважених ЖБК «Центральний-18» у зв'язку зі смертю ОСОБА_5 було прийнято рішення про передачу паю від ОСОБА_5 його жінці - ОСОБА_1.

Згідно ст. 384 ч.І ЦК України - будинок, споруджений або придбаний житлово - будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю.

Як зазначено в «а» п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», а також в підпункті «а» п. 6 постанови пленуму Верховного суду України від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном , і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Тобто ОСОБА_1 є власницею половини квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 57,45 кв.м., де до сьогоднішнього часу зареєстрована та проживає.

15.04.2000 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 було посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом в якому зазначено, що спадкоємицями майна ОСОБА_5, померлого 08.04.1999 року у рівних частках є - ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_2.

У свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено, що правовстановлюючим документом, на підставі якого квартира №188 що знаходиться у м.Одесі по вул.Ак. Корольова, 68 належала померлому ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово - комунального господарства виконкому Одеської міської ради 28 грудня 1999 року, за №8008, зареєстрованого у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості у книзі № 35к, на стор.184, під реєстровим № 14.

Тобто, як вбачається з наведеного, правовстановлюючий документ на квартиру був виданий ОСОБА_5 ( померлому 08.04.1999 року) майже через 9 місяців після його смерті.

Позивачка стверджує що її донька ОСОБА_2, не приймала участі в придбанні вказаної вище квартири, не проживала в ній починаючи з 1985 року , з моменту її одруження, і не є власницею цієї квартири. Перед своєю смертю ОСОБА_5 декілька років дуже тяжко хворів, знаходився в безпорадному стані та потребував піклування, турботи, допомоги. І коли йому було потрібне дуже дороге лікування, ОСОБА_2 всіляко ухилялася від надання йому допомоги. Вона не цікавилася станом здоров'я свого батька, та нічим взагалі не допомогла. На той момент ми обидва були непрацездатними пенсіонерами, потребували матеріальної допомоги.

Таким чином, суд, оцінивши зібрані у справі докази, дослідивши обставини справи, дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягаючими задоволенню.

Керуючись ст.ст. 174 ч.4, 213, 215, 223 ЦПК України, ст.ст. 9,11,22,24,28,29, 81 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 15, 17 Закону України «Про'власність», Постановою пленуму Верховного Суду від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», Постановою пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», Постановою пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину не дійсним - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.04.2000 року, посвідчене державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 57,45 кв.м.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий