Попаснянський районний суд Луганської області
Справа № 2-1301/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5липня 2010 року Попаснянський районний суд Луганської області

в складі: головуючого судді Григоренко Л.М.

при секретарі Корабльової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Попасна

цивільну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Попаснянскої районної Державної адміністрації про визнання неправомірними дій щодо не нарахування та не здійснення одноразової грошової компенсації, суд

встановив:

Позивач, посилаючись на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС 1 категорії та інвалідом П групи, яка була йому встановлена МСЕК 07.12.2009 року після перекомісії, від захворювання, яке повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що було встановлено висновком МСЕК від 05.01.1999 року. Відповідно до ч.2 ст.48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року № 796-ХП у разі встановлення інвалідності вищої категорії інвалідам виплачується різниця у компенсаціях, то

6то йому мали сплатити 15 міїгімальних заробітних плат, а йому було сплачено тільки 94,80 грн. звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просить визнати неправомірними дії відповідача, яким йому було відмовлено в нарахуванні та сплаті одноразової грошової допомоги, посилаючись на відсутність фінансових можливостей. Та просить стягнути на його користь одноразову грошову допомогу з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 11065 грн.52 коп. Справу просив розглянути у його відсутність.

Відповідача УПСЗН Попаснянскої райдержадміністрації позов не визнало, посилаючись в своїх запереченнях на відсутність фінансування. Крім того посилаючись на постанову КМУ № 836 від 26.07.1996 року „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та положення про порядок одноразової компенсації за шкоду заподіяну здоровю особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сімям за втрату годувальника від 31.12.1996 року позивачу було виплачено 94 грн.80 коп. Справу просить розглянути у відсутність його представника.

Суд дослідивши матеріали адміністративної справи вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Із наданих позивачем документів, а саме посвідчення інваліда П групи серії Є № 033188 від 07.12.2009 року, та вкладки № 202481 С, Експертного висновку № 106 від 05.01.1999 року на а.с.8 видно, що позивачу була встановлена Ш група інвалідності від захворювання, яке повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС . Згідно довідки МСЕК № 110272 від 11.12.2009 року на а.с.7 позивачу була встановлена П група інвалідності.

Основні положення щодо реалізації конституційних прав громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визначені спеціальним Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який відповідає ст. 50 Конституції України про право кожного на безпечне для життя і здоровя довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Відповідно до ч.І ст.48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,, встановлені види компенсації за шкоду, заподіяну здоровю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та сімям за втрату

годувальника, а саме у разі встановлення Ш групи інвалідності одноразова компенсація виплачується у розмірі ЗО мінімальних заробітних плат. Відповідно до ч.2 ст.48 у разі встановлення інвалідності вищої категорії інвалідам виплачується різниця у компенсаціях, то б то позивачу мали сплатити 15 мінімальних заробітних плат виходячи з розміру одноразової компенсації для інваліда П групи, яка становить 45 мінімальних заробітних плат. Так мінімальна заробітна плата за грудень 2009 року була встановлена у розмірі 744 грн. х 15 (різниця у розмірі компенсацій) = 11160,00 грн. - 94,80 грн. (компенсація яка була сплачена) = 11065 грн. 52 коп., яку відповідач повинен був сплатити позивачу.

Відповідно до ст.З Конституції України "Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави". ч.2 ст.19 Конституції України зобов'язує "Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України". Крім того ч.2 і ч.З ст.22 Конституції України передбачено, що "Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод".

Враховуючи вищенаведені вимоги діючого законодавства та норми Конституції України, перевіряючи доводи сторін, суд вважає, що такі дії відповідача дійсно порушили право позивача на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі встановленому ч.2 ст.48 Закону № 796-ХП, так як позивач отримав одноразову грошову допомогу в розмірі значно меншому ніж встановлено ч.2 ст.48 Закону.

Європейській Суд неодноразово підкреслював, що згідно з Конвенцією про захист прав людини та основних свобод, аргументи відносно відсутності бюджетних асигнувань не є поважною причиною для невиконання зобов'язань органів державної влади(Справа "Качко проти України" від 08.11.2005 року та інші. У звязку з чим суд вважає необгрунтованими посилки представників відповідача на вищезазначену норму закону. При цьому суд також зазначає, що за цей час Верховною Радою України не вносилось ніяких змін до ч.2 ст.48 Закону № 796-ХП. Крім того відповідно до ст..1 Протоколу № 14, Європейської конвенції по правам людини "державні органи, не можуть посилатись на брак коштів в бюджеті, як на причину невиконання своїх зобов'язань".

Крім того, Конституційний Суд України своїм рішенням № 10 рп/08 від 22.05.2008 року „Про визнання неконституційними норм Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема п.28 Розділу П Закону України, яким були внесені зміни до ст.48 Закону України № 796-ХП.

Рішенням від 14.12.2000 року № 15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) Конституційний Суд України зазначив, що „рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади. Обовязок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України. Рішенням від 09.07.2007 року № 15-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень ст. 1,3,6,8,19,22,95,96 Конституції України, ст. 4,27 ч.2 ст.38 Бюджетного Кодексу при підготовці, прийнятті та введені в дію закону про Держбюджет які визначають вичерпний перелік правовідносин, які повинні регулюватися законом про Держбюджет. А саме цим законом встановлюються тільки доходи та видатки держави на загальні потреби. А тому закон про Держбюджет не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обовязків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. На підставі чого Конституційний Суд України дійшов висновку, що „ зупинення законом України про Державний бюджету країни дій інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення з^ін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1,3 ч.2 ст.6 , ч.2 ст.8, ч.2 ст.19, ст. 21,22 п.1 ч.2 ст.92 та частині першій, другій та третій ст.95 Конституції України.

На підставі чого суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Тому, враховуючи те, що мінімальний розмір заробітної плати на 0 01.07.2009 року складала 630 грн,, а нарахована позивачу одноразова матеріальна допомога була виплачена у розмірі 189,60 грн. яка не відповідає вище вказаному законодавству суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача: 630 грн. х 30 - 189,60 =18710 грн.40 коп.

Що до судових витрат, то відповідно до Декрету КМУ "Про державне мито" сторони звільнені від сплати судових витрат, у зв'язку з чим на підставі ст..88 ч.4 ЦПК суд вважає необхідним віднести їх на рахунок держави.

На підставі викладеного, та керуючись ст..1 Протоколу № 14 Європейської конвенції по правам людини, ст.ст.3,8,19,22,64 Конституції України, ст.ст.12,17-1 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року № 796-ХП, керуючись ст.10,11,13,15,60-64,82,88,179, 212-215 України, суд-

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати неправомірними дії посадових осіб Управління праці та соціального захисту населення Попаснянської райдержадміністрації щодо не донарахування та несплати одноразової грошової допомоги при встановленні другої групи інвалідності ОСОБА_1 в розмірі меншому ніж встановлено законодавством.

Стягнути з Попаснянського районного управління праці та соціального захисту населення Попаснянської райдержадміністрації за рахунок Державного бюджету на користь ОСОБА_1 не донараховану та не сплачену одноразову грошову допомогу у розмірі 11065 грн. 52 коп. у звязку з встановленням йому другої групи інвалідності.

На рішення може бути подано заяву про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення та апеляційна скарга протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, до Луганського апеляційного адміністративного суду через Попаснянский райсуд.

Суддя