Миколаївський районний суд Львівської області
Справа №2-1124/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2010 року Миколаївський районний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Павліва В.Р.

при секретарі Деміді Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 П М., третя особа ОСОБА_3 П, Гаврилів П В. про визнання договору дарування недійсним, -

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.022009р. між ним та дружиною з одного боку і відповідачем з іншого, було укладено договір дарування будівельних матеріалів, обладнання та грошових коштів. Згідно договору, вони з дружиною подарували відповідачу - ОСОБА_2, який являється їх сином, будівельні матеріали, обладнання та грошові кошти витрачені на будівництво будинку, розташованого за адресою: Львівська область, м. Миколаїв, вул. Устіяновича, 103. Подаровані грошові кошти було витрачено у процесі будівництва на оплату послуг найманих працівників, що будували будинок та надавались відповідачу для купівлі ним будматеріалів та обладнання і проведення розрахунку за виконанні будівельні роботи. Кошти були надані в розмірі понад 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн. Приблизно половина із них була надана у вигляді валютних цінностей доларів США, що в загальній сумі становили близько 5 000 (п'яти тисяч). Валютні цінності були наявні у позивача, так як я на той час він постійно їздив на заробітки у Польщу, та отримані там кошти переводив у долари. Вважає, що договір дарування слід визнати недійсним, оскільки у відповідності до вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Окрім того, вважає, що на момент укладення договору дарування будівельні матеріали, що були подаровані, були одним цілим із збудованим будинком, тому за своєю суттю були нерухомим майном. А згідно, ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки договір не посвідчено нотаріально, а тому останній є недійсним.

Представник позивача Герилів ІЛ у судовому засіданні підтримала вимоги, викладені у позовній заяві, та дала аналогічні пояснення.

Представник відповідача позов не визнав, та пояснив, що 23 лютого 2009р. між ОСОБА_2 з одного боку, та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з другого було було укладено договір дарування будівельних матеріалів, обладнання та грошових коштів. Зазначив, що договір дарування укладався на підставі вільного волевиявлення сторін, в такому зафіксоване їх дійсне бажання, а тому вважає, що договір дарування є дійсним та відображає реальну волю сторін.

Третя особа ОСОБА_3 позовну заяву підтримала та пояснила, що вона з чоловіком уклали договір дарування, оскільки мали намір разом проживати із відповідачем, однак відповідач на даний час заперечує проти такого.

Третя особа ОСОБА_4 проти задоволення позову не заперечила, та повідомила суду, що оскільки договір укладено у 2009 р., в цей час будинок було уже побудовано та введено в експлуатацію, вважає, що такий договір дарування є недійсний.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи із наступного:

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що 23.02.2009р. між позивачем і його дружиною з однієї строни, та відповідачем з другої було укладено договір дарування будівельних матеріалів, обладнання та грошових коштів в сумі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гра.

Згідно ч. 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, і вказані обставини не заперечувались сторонами, що серед грошових коштів, які були подаровані були і валютні цінності, на загальну суму 5000 долларів США.

Згідно ч. 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Ч. 2 ст. 215 ЦК України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У відповідності до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення.

Стаття 22.5. Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» визначає, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум, то для цілей їх застосування використовується сума у розмірі 17 гривень.

А отже, у випадку укладення договору давування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що становить 850 грн. такий слід укладати у письмовій формі і він підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно курсу НБУ, встановленого на 23.02.2009 року 1 доллар США коштував 7 грн. 70 коп., а отже сума валютних коштів в гривневому еквіваленті станом на день укладення оспорюваного договору становила 38500 грн. що перевищує розмір визначений ч. 5 статті 719 ЦК України, а тому такий слід визнати недійсним.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна в сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до роз'яснень наданих в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

А отже, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про чинність договору з тих підстав, що такий укладався на підставі вільного волевиявлення сторін та в такому зафіксоване дійсне бажання сторін договору, оскільки таке є безпідставним та таким, що не відповідає обставинам справи.

З врахуванням наведного слід визнати недійсним договір дарування укладений 23.02.2009 року між ОСОБА_3, ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку.

Керуючись ст.ст.8,10,11,57,58,60,88,209,212,213,215 ЦПК України, ст.ст. 220 ч. 1, 719 ч. 2, 215 ч. 2 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування укладений 23.02.2009 року, між ОСОБА_3, ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути кошти отримані на підставі договору дарування від 23.02.2009 року, дарувальникам ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2, судовий збір в розмірі 8 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 37 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

СУДДЯ В.Р.Павлів