Справа №2-523/10 21.04.2010 21.04.2010 21.04.2010
Провадження №22ц-1241/10
Справа № 22ц-1241/10 Головуюча суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія 42 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

21 квітня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів Кутової Т.З., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання - Фірсовій Т.В.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

- відповідачки ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

- відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 лютого 2010 року у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_5, діючої в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8, ОСОБА_7 про виселення із житлового приміщення,

та позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним та повернення сплачених грошових сум,

встановила:

У січні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, діючої в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_8, ОСОБА_7 про виселення їх із належної їй квартири АДРЕСА_1.

В обгрунтування своїх позовних вимог вона посилалась на те, що їй на праві власності з 7 травня 1998 року належить вказана трикімнатна квартира.

З червня 1998 року з її дозволу в ній прописана та проживала сімя її сина ОСОБА_9, складом із чотирьох осіб: ОСОБА_9, його дружина ОСОБА_5, її син ОСОБА_7 від першого шлюбу, а також їх донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка вказувала, що влітку 2006 року сімя сина розпалася, шлюб розірвано, син із квартири виселився.

Відповідачка разом з дітьми продовжує проживати в квартирі.

15 червня 2007 року з відповідачкою укладено оплатний договір оренди житлового приміщення строком на один рік.

Після закінчення строку оренди відповідачі виселитися відмовилися, орендну плату не сплачують, систематично чинять їй перешкоди щодо користування квартирою, змушуючи її звертатися до правоохоронних органів.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила виселити відповідачів та, як наслідок виселення, зняти їх з реєстраційного обліку в даній квартирі.

Відповідачі позовні вимоги не визнали, вважали, що мають право постійного безоплатного проживання в спірній квартирі.

В липні 2009 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди житлового приміщення та повернення сплачених коштів за орендну плату.

Вона посилалась на те, що договір оренди житлового приміщення спірної квартири, який вона уклала з ОСОБА_3 15 червня 2007 року, не відповідав її внутрішній волі, оскільки уклала його під тиском ОСОБА_3

В квартирі вони проживають та прописані постійно з 1998 року з дозволу позивачки, тому мають право постійного безоплатного користування.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати договір оренди житлового приміщення недійсним та стягнути з ОСОБА_3 на її користь 6 720 грн. сплачених за оренду житла.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 лютого 2010 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення районного суду в частині вирішення її позовних вимог про виселення відповідачів, просила його в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив з того, що відповідачі є членами її сімї, тому відповідно до ст.157 ЖК України, можуть бути виселені у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України, а таких підстав для їх виселення судом не встановлено.

Між тим з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, спірна трикімнатна квартира зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 7 травня 1998 року (а.с. 8-11,13).

В ній, за згодою позивачки, з 24 вересня 1998 року вселилася та безоплатно проживала й прописана сімя її старшого сина ОСОБА_9, складом із чотирьох осіб, в тому числі дружина ОСОБА_5, їх донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також син ОСОБА_5 від першого шлюбу - ОСОБА_7, який на час вирішення спору є повнолітнім.

Сама ОСОБА_3 з сімю сина ніколи не проживала і спільного господарства не вела, вони не були членами її сімї.

Влітку 2006 року сімя її сина розпалася, згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу їх шлюб розірвано 10 жовтня 2006 року (а.с.12).

ОСОБА_9 (син позивачки) із квартири виселився. Відповідачі на її вимогу виселитися відмовилися.

15 червня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір оренди житлового приміщення строком на один рік, тобто до 15 червня 2008 року, зі сплатою 480 грн. орендної плати щомісячно (а.с.16). Сторони належним чином виконували умови договору оренди.

Відповідачка зобовязалася звільнити житлове приміщення разом з членами своєї сімї після закінчення строку дії договору оренди протягом десяти днів ( п.7.2 договору оренди).

Проте, після закінчення строку договору оренди відмовилися звільнити приміщення, вони продовжують користуватися житловим приміщенням, не здійснюючи оплату комунальних послуг та орендну плату.

Відповідно до ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобовязані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За такого, рішення районного суду в цій частині підлягає скасуванню на підставі пунктів 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3

Заявлені позивачкою вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у звязку з їх виселенням є зайвими, оскільки внаслідок виселення особи підлягають й зняттю з реєстрації за цим місцем проживання.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 лютого 2010 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Виселити із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_10, ОСОБА_5 разом з малолітньою донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий Судді: