АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 22-Ц-2050/2010 р Головуючий 1-ої інстанції: Нестерцова Н.В.
. Категорія: право власності Доповідач: Івах А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2010 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Пшенічної Л.В., суддів - Івах А.П., Бурлака І.В., при секретарі - Варюшичевій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 9 лютого 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, виконавчого комітету Зміївської міської ради, приватного нотаріуса Зміївського нотаріального округу Харківської області, треті особи: Зміївська державна нотаріальна контора Харківської області, Комунальне підприємство «Зміївське БТІ», Кооператив власників квартир «Машинобудівник» про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Зміївської міської ради № 49 від 03.04.1997 р., свідоцтва про право власності на майно, договору дарування квартири, визнання права власності, - встановила:

У серпні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, просив визнати недійсними: рішення виконавчого комітету Зміївської міської ради Харківської області № 49 від 3 квітня 1997 року в частині оформлення права власності на квартиру № 49 будинку № 4 по Донецькому шосе міста Зміїв Харківської області за ОСОБА_4; свідоцтво права власності на вказану квартиру, видане виконавчим комітетом Зміївської міської ради Харківської області від 28 січня 2005 року на імя останньої; договір дарування спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області 15 лютого 2005 року та визнати за ним право власності на квартиру № 49 по Донецькому шосе 4 у місті Зміїв Харківської області.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 послався на те, що у 1973 році він вступив в ЖБК «Машинобудівник» у м. Зміїв та, будучи членом кооперативу проводив оплату членських внесків за однокімнатну спірну квартиру, ордер на яку отримав на своє ім'я 10 лютого 1975 року.

Вартість квартири виплатив за рахунок власних коштів.

З ОСОБА_4 перебував у шлюбі з 17 листопада 1973 року, який за рішенням суду розірвано у 1977 році, а у відділі реєстрації актів цивільного стану - 9 червня 1989 року, після чого знявся з реєстрації за адресою квартири і змінив місце проживання.

ОСОБА_4 без його відома оформила право власності на квартиру, не дивлячись на те, що він залишався членом кооперативу, а потім подарувала її своїй сестрі - ОСОБА_5

На час укладення договору дарування квартири ОСОБА_4 тяжко хворіла, приймала знеболюючі наркотичні засоби.

ОСОБА_2, посилаючись на те, що він є членом кооперативу, вважає, що рішення виконавчого комітету Зміївської міської ради Харківської області № 49 від 3 квітня 1997 року «Про оформлення права особистої власності на кооперативні квартири в житловому будинку № 4 по Донецькому шосе», свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 січня 2005 року на імя ОСОБА_4 і відповідно, договір дарування цієї квартири від 15 лютого 2005 року необхідно визнати недійсними та поновити його права, визнавши за ним право власності на вказану квартиру.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 9 лютого 2010 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги остання посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

По справі достовірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1973 року.

За рішенням суду від 28 липня 1977 року шлюб між останніми було розірвано, та 9 червня 1989 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_2І, та ОСОБА_4, про що зроблено актовий запис № 145 (а. с. 11 т. 1).

У 1989 році позивач знявся з реєстрації та змінив місце проживання, квартиру залишив колишній дружині та синові ОСОБА_4 1.1.

За рішенням виконавчого комітету Зміївської міської ради Харківської області № 49 від 3 квітня 1997 року було вирішено питання щодо оформлення права власності на квартири кооперативного будинку № 4 по вул. Донецьке шосе у м. Зміїв на імя власників згідно прикладеного списку, що затверджений правлінням ЖБК «Машинобудівник» та видачі власникам квартир свідоцтва про право власності на квартири (а. с. 186-188 т. с. 1).

У списку, затвердженому правлінням ЖБК «Машинобудівник» власником квартири № 49 значиться ОСОБА_4 (а. с. 188 т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.01.2005 року виконавчим комітетом Зміївської міської ради Харківської області на підставі рішення виконавчого комітету Зміївської ради народних депутатів № 49 від 3 квітня 1997 року (а. с. 14 т. 1) власником спірної квартири вказана була на 28 січня 2005 року ОСОБА_4

На підставі договору дарування від 15 лютого 2005 року ОСОБА_4 передала безоплатно, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру № 49 будинку № 4 по Донецькому шосе у місті Зміїв Харківської області (а. с. 13 т. 1).

9 квітня 2005 року ОСОБА_4 померла (а. с. 9 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що саме ОСОБА_2 є членом кооперативу, оскільки він особисто сплатив вартість квартири, а ОСОБА_4 не набула права на членство у ЖБК «Машинобудівник-1», у передбачених законом випадках не набула права на частку у спірній квартирі, та послався на те, що законних підстав щодо оформлення за нею права власності та отримання свідоцтва про право власності, а у подальшому - укладення договору дарування, судом не встановлено.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав:

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Нормою ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Усупереч вимогам процесуального права суд не встановив усіх обставин справи, якими обгрунтовувалися вимоги сторін і які мають значення для вирішення справи, належним чином не перевірив ті обставини, що позивач після розірвання шлюбу та зняття з реєстрації за адресою спірної квартири змінив місце проживання, залишивши квартиру своїй колишній дружині з сином, ніяких матеріальних затрат по утриманню квартири не ніс, правами члена кооперативу не користувався, обов язків члена кооперативу на себе не брав та виконував, належними доказами не підтвердив факт придбання кооперативної квартири в період шлюбу з ОСОБА_4 за свої кошти.

У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на період розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх загальною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і у тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми чи з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

На час розлучення квартира була обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, на яке ОСОБА_2 не претендував як на той час, так і на час розгляду справи.

В ході апеляційного розгляду справи про вказані обставини підтвердив сам ОСОБА_2

Проте на зазначене, суд уваги не звернув, та послався у своєму рішенні на те, що судові не надано доказів того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 ставила питання про поділ квартири, про право власності на частку у паєнагромадженні, а в подальшому, про право на частку в праві власності на квартиру.

Висновок суду і в цій частині є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, вимогами п. 5 ч. 1 ст. 147 ЖК України передбачається, що члена житлово- будівельного кооперативу може бути виключено з кооперативу у випадку виїзду на інше постійне місце проживання.

Рішення виконавчого комітету Зміївської міської ради Харківської області № 49 від З квітня 1997 року щодо вирішення питання про оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 постановлено на основі тих фактичних даних, наявних у правлінні ЖБК «Машинобудівник» та наданих останнім до виконавчого комітету.

Прийняте рішення виконкому на основі даних, наданих правлінням кооперативу погоджується з вимогами ст. 145 ЖК України у відповідності до яких, якщо член житлово- будівельного кооперативу виключений з кооперативу, помер або вибув з нього з інших причин, члени його сім'ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них.

Дружині члена кооперативу, що має право на частину паєнагромадження, надається перевага на вступ до кооперативу перед іншими членами сім'ї.

Не можна погодитись з тим, що суд дав критичну оцінку довідці правління ЖБК за підписом голови ОСОБА_6 за квітень 1997 року щодо членства ОСОБА_4 в кооперативі, оскільки матеріали справи у відповідності до вимог ст. 58 ЦІ1К України не містять належних доказів того, що вказана довідка на законних підставах визнана недійсною або тому, що членами правління ЖБК понесена відповідальність за внесення неправдивих даних, які стали підставою для закріплення права власності на квартиру за ОСОБА_4

Оцінивши належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судова колегія вважає, що для визнання рішення виконавчого комітету Зміївської міської ради Харківської області № 49 від 3 квітня 1997 року в частині оформлення права власності на квартиру на імя ОСОБА_4 недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Зміївської міської ради Харківської області 28 січня 2005 року та визнання договору дарування спірної квартири недійсним, а також визнання права власності на квартиру за ОСОБА_2 підстав не встановлено, тому рішення

суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Змїївського районного суду Харківської області від 9 лютого 2010 року скасувати.

ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили після проголошення, протягом двох місяців з дня набрання чинності може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий -

Судді: