Апеляційний суд Тернопільської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"6" липня 2010 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючої - Парандюк Т.С.

Суддів - Стефлюк О.Д. і ОСОБА_1

При секретарі - Прус Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Шумському районі (далі УПФ) на постанову Шумського районного суду від 28 січня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_2 до УПФ про поновлення пропущеного строку, визнання дій неправомірними та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до УПФ, в якому просив поновити йому строк звернення до суду, визнати протиправною бездіяльність щодо неперерахування їй як особі, яка має правовий статус дитини війни, доплати (підвищення) до пенсії, передбаченої Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-ІУ (далі ЗУ № 2195-ІУ), у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за 2006 - 2008 роки, та зобов»язати УПФ здійснити перерахування такої доплати і забезпечити виплату заборгованості.

Постановою Шумського районного суду від 28 січня 2010 року позов задоволено частково і ухвалено: Визнати дії УПФ щодо невиплати позивачу підвищення до пенсії у розмірі ЗО % мінімальної пенсії за віком за період з 9 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня по 31 грудня 2008 року неправомірними.

Зобов»язати УПФ нарахувати і виплатити ОСОБА_2 вказане підвищення до пенсії за період з 9 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня по 31 грудня 2008 року з урахуванням виплачених у 2008 році сум

Справа № 22ц- 1377 Категорія - 44

Головуючий у 1 інстанції - Олійник Т.М. Доповідач - Стефлюк О.Д.

відповідно до положень ст.6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі УПФ просить постанову суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши за матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд керувався тим, що УПФ як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсій та доплат до них, повинно було діяти відповідно до вимог ст.6 ЗУ №2195-ІУ і здійснити позивачці відповідні нарахування у 2006-2008 роках (за той період, коли дія цієї норми не була зупинена), але в порушення вимог указаної статті таких нарахувань не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони відповідають вимогам чинного законодавства і грунтуються на матеріалах справи.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким встановлено статус дитини війни. Протягом 2006 -2009 років йому не було нараховано і виплачено підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, з мотивів відсутності механізму розрахунку підвищення пенсій, а також, що у ст.6 ЗУ №1295-ІУ не вказано, яким саме органом, за рахунок яких коштів і джерел фінансування, та в якому процедурному порядку здійснюється їх призначення і виплата.

Статтею 6 ЗУ №2195-ІУ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком.

Законом «Про Державний бюджет України на 2006 рік» (зі змінами від 19.01.06.) дію ст.6 ЗУ №2195-ІУ було призупинено і питання щодо його конституційності Конституційним Судом України не вирішувалось. У зв»язку з цим відповідач не нараховував і не виплачував дітям війни, в т.ч. й позивачу, щомісячної доплати до пенсії. Проте, позивач за захистом своїх порушених прав у встановлені ч.2 ст.99 КАС України строки до суду не звернувся. Подав позов лише у січні 2010 року.

Пунктом 12 ст.71 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію ст.6 ЗУ №2195-ІУ зупинено на 2007 рік із врахуванням ст. 111 цього Закону. Проте рішенням Конституційного Суду України (далі КСУ) від 9 липня 2007 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п.12 ст.71 та сх. 111 ЗУ №489-У.

Підпунктом 2 пункту 41 розділу II ЗУ «Про Державний бюджет України на 2008 рік» було змінено редакцію ст.6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни», проте рішенням КСУ від 22 травня 2008 року ці зміни також визнані неконституційними, оскільки за правилами ч.2 ст.З ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» державні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність. Разом із цим на підставі вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За вказаних обставин суд обгрунтовано прийшов до висновку, що позивачу ОСОБА_2 повинна була нараховуватись підвищена пенсія, яка передбачена для дітей війни. Відмова в такому нарахуванні та виплаті є протиправною бездіяльністю УПФ.

Правильним є висновок суду і щодо безпідставності позовних вимог про виплату позивачу вказаної підвищеної пенсії в 2006 році, оскільки така могла здійснюватись в межах чинних на той час законодавчих актів, та у 2009 році оскільки це питання врегульовано і перерахунок здійснено.

Доводи апелянта щодо правомірності своїх дій із посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни на увагу не заслуговують, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом цього спору. Проблеми надання бюджетних коштів УПФ для виконання покладених на нього обов»язків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог і судом не розглядались.

Безпідставними є також посилання апелянта на можливість нецільового використання коштів ПФУ, оскільки судом не ухвалено рішення про проведення виплат із власних джерел фінансування останнього.

Постанова суду відповідає вимогам чинних норм матеріального і процесуального права, тому підстав для її скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Шумському районі відхилити.

Постанову Шумського районного суду від 28 січня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_3