ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
справа № 2-1213/10
провадження № Б/н 1322
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2010 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: ЦИМБАЛ І.К.

при секретарі: Барвіцькій М.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: комунальне підприємство «управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва, про визнання права користування житловим приміщенням та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, який в подальшому уточнила, остаточна редакція якого, про визнання права користування житловим приміщенням та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням /а.с. 199/, посилаючись на те, що відповідач є її чоловіком, від спільного шлюбу в них народився син, який є малолітнім. Під час спільного проживання відповідачу на сімю з трьох осіб було надано житлове приміщення, а саме, двохкімнатна квартира. Під час спільного проживання відповідач почав чинити позивачу та їх спільній дитині перешкоди у користуванні останньою, вчиняти психічне, економічне та фізичне насильство в сімї, внаслідок чого вона вимушена була залишити квартиру та тривалий період часу разом з дитиною проживала у знайомих та родичів. В подальшому вона повернулась проживати до квартири, проте вважає, що відповідач продовжує не визнавати її право на користування нею, оскільки під час проведення останнього обстеження квартири працівниками служби у справах дітей, в присутності зазначених осіб, відповідач завдав їй фізичного болю, коли вона намагалася зайти до кімнати, що знаходиться у квартирі, чим продовжує чинити їй перешкоди у користуванні.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити з урахуванням уточнень. Крім того, позивач пояснила, що якщо відповідач визнає її право на користування квартирою, як зазначає останній у судовому засіданні, він не повинен перешкоджати у приватизації останньої і зобовязаний визнавати її право на прийняття участі у приватизаційному процесі, у звязку з чим вона неодноразово зверталась до відповідача з відповідним проханням, проте відповідач ніяких дій щодо цього не вчиняв та не виявляв бажання приватизувати квартиру. Крім того, позивач та її представник зазначають, що відповідач постійно вчиняв відносно позивача та дитини психологічне, економічне, фізичне насильство, створив такі умови, при яких неможливо проживати у квартирі, поселив без її згоди до квартири своїх повнолітніх дітей, що на думку позивача підтверджує факт чинення перешкод у користуванні квартирою та невизнання права на користування нею.

Відповідач та його представники, позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що відповідач ніколи не чинив відносно позивача та їх спільної дитини будь якого насильства, позов його дружина створила штучно і викладені у ньому обставини є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. З квітня місяця, після отримання ордеру на квартиру, виведену із статусу службового житла, коли позивач виявила бажання її приватизувати, а відповідач не проявляв щодо цього достатньої ініціативи, позивач вирішила діяти в іншій спосіб з метою за будь яких обставин вирішити питання щодо приватизації, після чого почала звертатися із скаргами, заявами до органів державної влади різних інстанцій та профілів зазначаючи, що відповідач веде аморальний спосіб життя, ображає її та дитину вчиняючи відносно них насильство різного характеру, перешкоджає у проживанні в квартирі, не визнає права позивача та дитини щодо проживання у квартирі. Проте за результатами неодноразових перевірок, в тому числі правоохоронних органів, обставини викладені у скаргах та заявах позивача не знайшли свого підтвердження. Відповідач жодного разу не був підданий а ні адміністративній, а ні кримінальній відповідальності за вчинення тих дій про які зазначає позивач. Крім того, відповідач зазначає, що позивач добровільно пішла з квартири, будь яких перешкод у проживанні він їй та дитині не чинив, тим більш, що за час розгляду справи позивач знову повернулась та безперешкодно проживає у квартирі, як і завжди мала ключі не тільки від вхідних дверей, а й від нового вставленого замка від дверей на загальному коридорі, проте свідомо не бажала їх брати раніше, провокуючи нові звернення до правоохоронних органів і зокрема з позовом до суду. Незважаючи на це позивач періодично безперешкодно відвідувала квартиру, однак залишитись проживати там не бажала. Крім того, доводи позивача щодо невизнання за позивачем права на користування житловим приміщенням спростовуються тим, що відповідач особисто звернувся до суду з позовами, про встановлення порядку користування квартирою та про визначення місця проживання дитини, де просив визначити місце проживання дитини із матірю у квартирі де він, позивач та їх дитина зареєстровані разом, оскільки переймався питанням, що позивач забрала дитину і при наявності відповідної житлової площі вона вимушено особисто позбавляє дитину права на користування нею.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність третьої особи, справу вирішити на розсуд суду /а.с. 193/.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії ордеру № 4250 від 19.07.2005 року відповідачу було надано службове житло, а саме квартира АДРЕСА_1, на сімю у складі трьох осіб, а саме сторін, які є подружжям та їх спільну дитину /а.с. 6, 9, 168/.

Відповідно до копії ордеру № 016117 від 15.04.2009 року, вище вказана квартира, була виведене із статусу службової, а відповідачу наданий вище зазначений ордер на квартиру АДРЕСА_1, на сімю у складі трьох осіб, а саме сторін та їх спільну дитину, де останні зареєстровані /а.с. 5, 6/.

Як вбачається з копій листів - звернень позивача, заяв, скарг та наданих їй відповідей державними органами в тому числі і правоохоронними, а також постанов про відмову в порушенні кримінальної справи, пояснень свідків, що в них містяться, позивач неодноразово скаржилась на протиправні дії відповідача, зокрема вчинення відносно неї та її дитини, фізичного, психологічного та економічного насильства, чинення перешкод у проживанні в квартирі, не визнання її права та права дитини сторін проживати та користуватися квартирою, проте доводи позивача в ході чисельних перевірок не знайшли свого підтвердження /а.с. 23 - 31, 52 - 74, 102, 103, 107 - 114, 123, 137, 138, 124, 126, 166, 198, 200 - 205/, /відмовні матеріали надіслані Дарницьким РУГУ МВС України в м. Києві № 7283; № 9126; № 8258; № 12105 за 2009 рік/. Позивач оскаржила дії працівників міліції щодо проведення перевірок за її заявами, проте в судовому засіданні представник останньої повідомила, що прокуратура Дарницького району м. Києва провівши перевірку доводів позивача відмовила останній у задоволенні її скарг на дії працівників міліції та не скасувала постанови про відмову у порушенні кримінальних справ. Дана обставина не оспорювалась учасниками процесу в судовому засіданні, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

Свідок ОСОБА_4, яка є сусідкою сторін пояснила, що вони проживають на одній площадці із сторонами, ніколи не чула які не будь сварки у квартирі сторін, коли сусіди вирішили поставити у загальному коридорі двері, уповноважили на це відповідача, надали йому гроші, він все зробив та роздав ключі сусідам хто здавав кошти. Позивач жодного разу не зверталась до свідка з приводу дати їй ключі або, щоб вона відкрила загальні двері, через неможливість позивача потрапити до квартири.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_4, Облаухов Ю.1. пояснили, що під час проходження військової служби разом із відповідачем, жили у гуртожитку, зустрічалися на святах, які влаштовувалися на роботі, проте неприязних або будь яких інших негативних відносин між сторонами не спостерігали.

Покази свідка ОСОБА_6, яка є сестрою позивача і надавала свідчення на підтвердження викладених позивачем доводів, суд оцінює критично, оскільки в судовому засіданні у поведінці свідка по відношенню до відповідача спостерігалось вкрай негативне ставлення, крім того остання не була очевидцем тих обставин, про які свідчила, останні були їй відомі зі слів сестри, а тому суд вважає покази свідка необєктивними і такими, що спростовуються вище наведеними письмовими доказами, зокрема щодо вчинення відповідачем по відношенню до позивача та їх спільної дитини психічного, економічного, фізичного насильства, чинення перешкоду проживанні в квартирі.

Покази свідка ОСОБА_7, яка є сусідкою сторін та працює консьєржем в будинку де зареєстровані сторони, також не підтверджують доводи позивача, щодо наведених нею обставин, оскільки свідок пояснила, що бачила як позивач декілька разів приходила до квартири, один раз під час чергування у підїзді бачила, як позивач спустилась із квартири до підїзду засмучена, попросила піднятися до квартири разом із нею сказала, що їй страшно, коли вони піднялися, свідок із коридору побачила, що кімнати у квартирі нібито знаходились у стадії ремонту, відповідача вдома не було. На думку суду дані покази не підтверджують доводи позивача щодо вчинення з боку відповідача відносно неї психологічного, економічного, фізичного насильства, здійснення перешкод у проживання в квартирі, а також не визнання права позивача на проживання тощо. Свідок не бачила вчинення відповідачем по відношенню до позивача жодних із перелічених нею дій і відомості, які їй відомі, зокрема щодо засмученого настрою позивача, свідкові відомо із слів позивача, отже очевидцем будь яких подій свідок особисто не була.

Покази свідка ОСОБА_8J1., суд вважає неспроможними і такими, що не можуть вплинути на висновки суду, оскільки відомості, які надала свідок у судовому засіданні останній відомі із слів позивача, отже очевидцем будь яких подій вона не була. Разом з тим суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що свідок зазначала про те, що позивач особисто розповідала, що робила пропозицію відповідачу приватизувати квартиру, проте останній будь якої ініціативи або реакції не проявив.

Суд також не приймає до уваги письмові пояснення матері позивача /а.с. 134 - 136/, яка була опитана представником останньої, оскільки такий допит проведено з порушенням процедури допиту свідка, крім того пояснення матері позивача на думку суду носять необєктивний характер, а також суд вважає, що для прийняття та оцінки показів ОСОБА_9 як належного доказу, позивачу або представнику необхідно було б врахувати положення ст.ст. 60, 132, 137 ЦПК України, про що клопотати перед судом.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що докази які грунтуються на поясненнях свідків, які дізналися про обставини із слів інших осіб або в результаті ознайомлення з певним документом вважаються похідними, проте враховуючи наявність в матеріалах справи письмових доказів, де містяться висновки посадових осіб державних органів ґрунтовні на проведеннях чисельних перевірок є доказами прямими і саме такі докази, на думку суду, мають перевагу порівняно з похідними, що зазначені вище, тим більш що останні були отриманні з показів свідків, які розповідали про обставини, про які в свою чергу їм розповідала особисто позивач зацікавлена у вирішенні спору на її користь, а не будь які інші незацікавлені особи, які були очевидцями певних подій і могли б допомогти віднайти первісні докази.

Крім того, з листів надісланих відповідачем до державних органів вбачається, що останній переймався питанням щодо місця проживання своєї дитини, а також того, що позивач змінила її місце проживання, поїхавши із дому/а.с. 21, 22, 115 - 122/, що спростовує доводи позивача про те, що відповідачем не визнається право дитини на користування та проживання у квартирі, де зареєстровані сторони. Також, доводи позивача щодо невизнання відповідачем особисто її права та права дитини на користування квартирою та чинення їм перешкод у користуванні квартирою спростовуються тим, що у Дарницькому районному суді м. Києва знаходяться позови ОСОБА_3, про визначення порядку користування квартирою між ним та ОСОБА_2, встановлення місця проживання дитини, де ОСОБА_3 просить визначити місце проживання дитини із ОСОБА_2, у квартирі де вони зареєстровані. Вказані обставини не оспорювалися учасниками процесу, у звязку з чим суд вважає їх такими, що визнані останніми, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України дані обставини доказуванню не підлягають.

Також суд вважає неспроможними доводи позивача щодо чинення їй відповідачем перешкод у користуванні квартирою шляхом заселення туди повнолітніх дітей останнього від першого шлюбу, оскільки, останні спростовуються актами обстеження житлово - побутових умов квартири /а.с. 104, 125, 161, 195/, де зазначено, що спочатку квартира була у стадії ремонту, в подальшому умови проживання змінились, кімната для дитини облаштована, в квартирі зареєстровані та проживають сторони та їх дитина, потім було встановлено, що проживав один відповідач, а на час останнього обстеження 11.03.2010 року, проживає позивач з дитиною. Із слів позивача відповідач у квартирі не проживає, також позивач не зазначає про факт проживання в квартирі будь яких інших осіб. Таким чином вбачається, що за тривалий період часу позивач або представники державних органів, які неодноразово проводили обстеження квартири, де зареєстровані сторони, не встановили в ній наявність незареєстрованих осіб або їх речей. Крім того, свідок ОСОБА_10, син відповідача, в судовому засіданні пояснив, що дійсно приїздив до батька та залишався у нього на вихідні, проте він працює у м. Чернігів і постійно проживає саме там. Також свідок зазначив, що батько не казав про те, що позивач забороняє залишатися йому у дома на вихідні, коли він залишався позивача дома не було. Дані обставини учасниками процесу спростовані не були. Суд вважає, що для того, щоб синові залишитись погостити у батька навіть на декілька днів, не потрібно письмового дозволу позивача і це не може свідчити про чинення позивачу з боку відповідача перешкод у користуванні та проживанні в квартирі або невизнання на це її права, тим більш, що з вище викладеного свідчить, що позивач добровільно за власним бажанням без будь якого тиску та примусу залишила спільне помешкання сторін. Позивач просила врахувати в якості доказу пояснення представника відповідача, де остання зазначала про те, що у квартирі проживає син відповідача, надані в іншому судовому провадженні, проте суд вважає, що такий доказ є неналежним, відмовив у прослуховуванні звукозапису, оскільки обставини перебування сина відповідача в гостях в останнього не оспорюються, а факт проживання спростований наведеними письмовими доказами та особисто позивачем.

Враховуючи вище наведене, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необгрунтованими, надуманими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що її право на користування житловим приміщенням, відповідачем не оспорювалось, а навпаки відповідач визнаючи таке право позивача та враховуючи складні відносини у їх сімї, з метою уникнення конфліктів, просить суд встановити порядок користування квартирою у звязку з чим звернувся з відповідним позовом, а також просить визначити місце проживання дитини разом із позивачем у квартирі, де вони всі разом зареєстровані.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні не встановлено, що відповідача було притягнуто до адміністративної або кримінальної відповідальності за вчинення психологічного та фізичного насильства в сімї, а отже враховуючи положення основного закону держави та принципу належності доказів, винність особи у таких діяннях може бути встановлена виключно обвинувальним вироком суду або постановою у справі про адміністративне правопорушення.

Також, суд вважає, що позивач не надала доказів щодо чинення відповідачем економічного насильства в сімї шляхом не надання коштів, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що позивач зверталась з позовом до відповідача про стягнення аліментів, в тому числі і за минулий час і є відповідне рішення суду тощо. Крім того, в судовому засіданні не оспорювалась та обставина, що відповідач надсилав позивачу кошти на утримання дитини за час їх роздільного проживання, проте такі кошти позивач не отримувала, про причини неотримання коштів позивач обґрунтованих пояснень суду не надала.

Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку про те, що позивач припинила проживання у квартирі де зареєстровані сторони та дитина за власним бажанням і на думку суду даний позов є штучно створеним і ґрунтується на формальних міркуваннях, оскільки у сторін є не вирішене житлове питання зокрема приватизації квартири, і дії позивача направлені саме на його вирішення. Таким чином, на думку суду у сторін відсутній предмет спору про який зазначає позивач, а спір який має місце реально, підлягає вирішенню в інший спосіб.

Керуючись ст.ст. 10, 1 1, 60, 61, 88, 208, 209, 212-218 ЦПК України, ст. 64 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: комунальне підприємство «управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва, про визнання права користування житловим приміщенням та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням відмовити.

Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подано 10 днів дня його

проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду може, бути подана до Апеляційного суду м. Києва

протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження через Дарницький районний суд

м. Києва.

Головуючий