Недригайлівський районний суд Сумської області
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2010 року Недригайлівський районний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді Жмурченка В.Д.

при секретарі Коваль В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Недригайлів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння та частину присадибної земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Недригайлівського районного суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати за ним права власності на частину домоволодіння ( садиби ) та частину присадибної земельної ділянки за адресою Сумська область, селище Недригайлів, провулок К.Лібкнехта, 7, а також стягнути судові витрати.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує посиланням на те що він в 2003 році разом з ОСОБА_3 як співмешканкою, продав в селищі Каютово будинок, в якому разом проживали а потім переїхали в селище Недригайлів Сумської області, де за спільні гроші придбали домогосподарство (без земельної ділянки) по провулку К.Лібкнехта,7, оформивши договір купівлі-продажі домоволодіння на ОСОБА_2. На момент придбання домоволодіння знаходилось в занедбаному, недоглянутому стані. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах вони спільно проживали, спільними зусиллями провели капітальний ремонт будинку, добудували до будинку веранду розміром 3x4 м, в якій розмістили зимову кухню, ванну, туалет, узаконили дане приміщення через МБТІ. Також добудували навіс до веранди на вході в будинок, кирпичну вбиральню з вигрібною ямою, зливну водостічну яму, виконали інші роботи з ремонту та облаштування будинку. Крім цього, позивач посилається на те, що спільними зусиллями, та за спільні грошові кошти вони узаконили та придбали у власність присадибну земельну ділянку площею 0,15 га, яка на момент покупки домоволодіння була у власності Недригайлівської селищної ради, чим істотно збільшили вартість домоволодіння.

Відповідачка ОСОБА_4 і її представник адвокат ОСОБА_5 позов ОСОБА_1 не визнали, вважають, що він задоволенню не підлягає.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила що до переїзду та після переїзду до смт. Недригайлів вона однією сімєю з ОСОБА_1 не проживала, спільного бюджету не мали, а їх взаємовідносини не носили характеру сімейних. Як вона так і ОСОБА_1, являються людьми похилого віку, пенсіонерами. Після придбання нею будинку ОСОБА_1 жодної копійки в його покращення, ремонт не вкладав та вважає що посилання ОСОБА_1 на те, що у 2003 році вони разом, як співмешканці, переїхали в селище Недригайлів Сумської області, де за спільні гроші придбали домогосподарство є безпідставними.

Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Судом встановлено що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально і зареєстрованого у Комунальному підприємстві "Сумське міське бюро технічної інвентаризації" 22 липня 2002 року відповідачка ОСОБА_2 купила у ОСОБА_6 на 9000 грн., які продавець отримала повністю після підписання договору, житловий будинок з господарськими будівлями по провулку К.Лібкнехта,7 в селищі Недригайлів Сумської області.

Відмовляючи позивачу в задоволенні його позовних вимог суд виходить з наступного:

Рішенням Недригайлівського районного суду від 19 листопада 2008 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння (садиби) за адресою Сумська область, селище Недригайлів, провулок Карла Лібкнехта, 7. Відмовляючи в задоволенні зазначеного позову суд послався на недоведеність позивачем достатніми об'єктивними доказами заявленого ним факту про спільне проживання однією сімєю на момент укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, недоведеність достатніми об'єктивними доказами твердження про придбання домоволодіння за рахунок спільних коштів сторін. Крім цього суд, враховуючи не перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та відсутність між сторонами станом на 22.07.2002 року відповідаючої закону угоди про створення спільної сумісної власності, дійшов до висновку про відсутність законних підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 спірного домоволодіння відповідно до мотивації, на яку позивач посилався в обґрунтування позовних вимог.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 20 січня 2009 року рішення Недригайлівського районного суду від 19 листопада 2008 року залишене без змін.

Відповідно до положень ч 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказів про те, що після переїзду до смт. Недригайлів сторони проживали однією сімєю, вели спільне господарство і мали спільний бюджет ОСОБА_1 суду не надав. Лише одне пояснення про таке проживання не можуть бути підставою для задоволення його позовних вимог.

Рішенням виконавчого комітету Недригайлівської селищної ради від 18.12.2003 р. № 150 було дозволено добудову веранди розміром 3,5х3 м., проте з матеріалів справи вбачається що фактично була збудована веранда розміром 3х 4,5 м., тобто з порушенням дозволених розмірів.

Вказане будівництво, як і будівництво вбиральні, вигрібної ями, будівництво яких взагалі здійснене без дозволу на думку суду є самочинним.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» ( Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 13 від 25.12.92 N 15 від 25.05.98), розяснено, що не підлягають судовому розгляду вимоги про визнання права власності на самовільно збудовані жилі будинки (прибудови) і господарські та побутові будівлі (споруди).

У пункті 4 зазначеної Постанови Пленум Верховного Суду України розяснено, що особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сімї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обовязок.

Угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не укладала а сам факт будівництва лише підсобних будівель та споруд не дає позивачу ОСОБА_1, права вимоги визнання права власності на частину будинку, навіть якби він приймав участь у затратах на будівництво.

На думку суду здійснене будівництво господарських будівель і споруд їх ремонт не можуть вважатись такими, що істотно збільшили вартість будинку. Загальна площа будівель до будівництва веранди становила 135 кв.м. Унаслідок добудови веранди загальна площа будинку збільшилась на 10,5 кв.м., тобто менше ніж на 10% від загальної площі існуючих будівель і споруд. Таке збільшення загальної площі домоволодіння не може розцінюватись як істотне збільшення його цінності.

Безпідставними на думку суду є і посилання ОСОБА_1 на істотне збільшення вартості домоволодіння унаслідок придбання у власність присадибної земельної ділянки площею 0,15 га, оскільки вказана земельна ділянка набута у приватну власність шляхом її безоплатної приватизації. ОСОБА_1 права власності на дану земельну ділянку не має.

Висновок судової будівельно-технічної експертизи, проведеної за клопотанням позивача, суд оцінює критично, оскільки згідно нього дійсна вартість домоволодіння загальною площею 135 кв.м. без добудови веранди, вбиральні, вигрібної ями становить 58139 грн., а вартість прибудови однієї лише веранди площею 10,5 кв.м. 23957 грн. При визначенні дійсної вартості оцінки домоволодіння та добудов експертом застосовані різні методики, тому вказана експертиза не може бути покладена в основу судового рішення.

На думку суду в даному випадку при вирішенні питання про те чи істотно збільшилася вартість майна необхідно виходити з його ринкової вартості.

Відповідно до ст. 62 ч.1 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно може бути визнане за рішенням суду об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з вищевикладеного суд вважає сторона позивача не надала до суду належних та відповідних доказів про можливість визнання даного майна об"єктом права спільної сумісної власності подружжя внаслідок істотного збільшення його у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя.

Крім того факт проживання сторін однією сім"єю в судовому засіданні не встановлювався а сама відповідачка ОСОБА_7 даний факт не визнає та спростовує юго.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує стороні понесені і документально підтверджені судові витрати лише в разі задоволення їх позову.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 215 ЦПК України, ст.ст.376 ЦК України, ст. 62 Сімейного кодексу України

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння, частину присадибної земельної ділянки та у стягненні судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Сумської області через Недригайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Д.Жмурченко.