Апеляційний суд Чернігівської області
Справа № 22ц-2510/2010 Головуючий у 1 -й інстанції - ОСОБА_1
Категорія - цивільна Доповідач - Лакіза Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2010 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючогр-судді ОСОБА_2,

суддів: Шевченка В.М., Бобрової І.О.,

при секретар: Марченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ріпкинському районі на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2009 року у справі за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Ріпкинському районі про зобов'язання здійснити перерахунок пенсії,

встановив:

В апеляційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в Ріпкинському районі просить скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2009 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову повному обсязі.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2009 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ріпкинському районі Чернігівської області провести ОСОБА_3 перерахунок пенсії з урахуванням її підвищення на 30 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" з 04.12.2007 по 31.12.2007 року та забезпечити її виплату. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом допущено неповне застосування норм матеріального права, не надано повної оцінки діючому законодавству та обставинам, що мають істотне значення для вирішення справи, не надано належної правової оцінки письмовим запереченням по справі, наданим управлінням Пенсійного фонду України в Ріпкинському районі.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а постанова суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_3 має статус дитини війни, що підтверджується відповідним посвідченням (а.с.6).

Згідно приписів статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком.

Однак, п. 12 ст. 71 Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з урахуванням ст. 111 цього Закону.

Проте рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) сформульована правова позиція, згідно з якою законом про Державний бюджет України, який має особливий предмет регулювання, не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законії України.

Оскільки предмет регулювання Закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Бюджетному кодексі України, Конституційний Суд України зауважив, що цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

З урахуванням зазначеного, пункт 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням статті 111 цього Закону, визнано Конституційним Судом України таким, що не відповідає Конституції України.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача провести нарахування та виплату надбавки позивачці за період з 04.12.2007 по 31.12.2007 року, правомірно керувався положеннями Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а не положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», які з 9 липня 2007 року втратили чинність.

Визначаючи розрахункову величину, з якої має проводитися нарахування підвищення до пенсії позивачці, відповідачу слід врахувати, що Законом України «Про соціальний захист дітей війни» передбачено, що підвищення до пенсії має обраховуватися у відсотковому відношенні до розміру мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. До числа основних державних соціальних гарантій включається мінімальний розмір пенсії за віком.

При цьому, статтею 19 вказаного закону передбачено, що виключно законами України визначається мінімальний розмір пенсії за віком.

З врахуванням того, що будь-яким іншим законом, крім Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії не встановлений, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування будь-якої іншої величини, ніж встановлена названим законом, для розрахунку підвищення до пенсії позивачці як дитині війни.

Доводи апелянта про те, що Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік" не визначено видатки держави на виплату вищезгаданої надбавки до пенсії та не виділено на це відповідних коштів, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки ст.113 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" регламентує, що в разі недостатності виділених з Державного бюджету України коштів по бюджетних програмах, пов'язаних з розмежуванням джерел виплати пенсій між Державним бюджетом та Пенсійним фондом, пенсії визначені законодавством для відповідних категорій громадян, виплачуються у повному обсязі за рахунок власних надходжень Пенсійного фонду.

Враховуючи вищенаведене, у апеляційного суду відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції, ухваленої на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного Фонду України в Ріпкинському районі відхилити, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: