Справа №22-ц-721/10 Суддя-доповідач - Хвостик
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Сумської області в складі:

головуючого - Попруги С.В.,

суддів - Хвостика С.Г., Криворотенка В.І.,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду

Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2010

року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя

особа: приватний нотаріус Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Павлович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку, -

встановила:

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2010

року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за їх безпідставності.

Вирішено питання про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в

розмірі 296 грн. 47 коп.

Вказане рішення суду ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на неповноту зясування судом

фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права,

просить оскаржуване рішення скасувати, постановивши нове рішення про задоволення її

вимог про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що діюче цивільне законодавство не

передбачає окремої норми, на підставі якої його позов має бути задоволений, а саме те, що

відчуження жилого будинку неправомірно відбулось без одночасного відчуження земельної

ділянки. Однак, суд безпідставно не врахував, що в оспорюваному договорі відсутня одна з

основних істотних умов дійсна згода позивачки на відчуження жилого будинку разом із

земельною ділянкою. Також в договорі про відчуження жилого будинку не зазначено

окремими пунктами положення про перехід права власності на земельну ділянку або права

користування нею. Вказує, що цей правочин був укладений помилково, оскільки вона,

підписуючи його в присутності нотаріуса, через похилий вік та поганий зір вважала, що

замість договору купівлі-продажу будинку, вона уклала договір довічного утримання, а

підписана нею разом з цим правочином і довіреність на імя ОСОБА_4 призвела до

відокремлення жилого будинку від земельної ділянки, розташованої в м.Охтирка по

провулку Дружби, 1. Крім цього, звертає увагу, що підставою для визнання договору

недійсною є положення ст.ст.203, 215, а саме: невідповідність його змісту дійсній волі

позивачки та актам цивільного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 -

ОСОБА_5, який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи в

межах доводів апеляційної скарги та вимог позовної заяви, колегія суддів вважає, що

апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу

і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з

додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-

продажу будинку недійсним із зазначених нею підстав, місцевий суд виходив з недоведеності

позивачкою факту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку з порушенням

вимог закону та відсутності встановленої в законі, який діяв під час виникнення спірних

правовідносин, заборони на укладення договорів купівлі-продажу будинку окремо від

земельної ділянки.

Такий висновок суду узгоджується з вимогами ст.ст.203, 215, 377 ЦК України та ст.

120 Земельного кодексу України.

Як встановлено судом першої інстанції, 07 жовтня 2005 року ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу жилого будинку, згідно з вимогами якого

продавець - ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_2 купила жилий будинок разом

з господарськими спорудами, розташовані на земельній ділянці, що знаходиться в м. Охтирка

по пров. Дружби, 1.

При цьому, як зазначено у договорі, сторони діяли добровільно, розуміли значення

своїх дій щодо укладення вказаного правочину і продаж цього обєкту нерухомості

вчиненили за договірною ціною в розмірі 29647 грн., які продавець повністю одержала до

підписання цього договору.

Договір купівлі-продажу жилого будинку посвідчений приватним нотаріусом

Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі

прав в КП «Охтирське МЕТІ» за № 4053-4054.

На даний час жилий будинок по пров. Дружби, 1 в м. Охтирка належить на праві

власності ОСОБА_2, а земельна ділянка площею 0,0998 га за цією адресою належить

ОСОБА_1 з цільовим призначенням цієї землі для будівництва і обслуговування

жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На момент укладення оспорюваного договору земельна ділянка площею 1000 кв. м., на

якій розташований жилий будинок разом з господарськими спорудами, згідно з рішенням

виконкому Охирської міської ради від 16.12.93 р. за № 577 була передана безоплатно у

приватну власність позивачці ОСОБА_1 у порядку її приватизації для будівництва і

обслуговування жилого будинку, що підтверджується копією відповідного рішення та

довідкою міського управляння земельних ресурсів(а. с. 44,46), але Державний акт на право

власності на вказану земельну ділянку нею на той період не був замовлений та не був

виготовлений.

Державний акт на право приватної власності на землю, розташовану по пров. Дружби,

1 у м. Охтирка, Сумської області позивачка отримала 24 лютого 2006 року, що

підтверджується відповідним Державним актом (а. с. 13).

Із змісту договору купівлі-продажу жилого будинку убачається, що питання щодо

набуття прав на землю не врегульовано.

Як розяснив Пленум Верховного Суду в п. 18 постанови № 7 від 16.04.2004 р. «Про

практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» після

31 грудня 2001 року право власності на земельну ділянку або її частину може переходити

відповідно до ст. 120 ЗК на підставі цивільно-правових угод, а право користування на

підставі договору оренди, укладеного, відповідно, відчужувачем або набувачем.

Таким чином, перехід прав на землю при переході права власності на розташовані на

ній будівлі(споруди) вимагав самостійної договірно-правової регламентації.

Отже, на думку колегії суддів, в матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про

порушення закону при укладенні оспорюваного правочину, так як на момент його укладення

вчиняти договір купівлі-продажу жилого будинку окремо від договору відчуження земельної

ділянки не заборонялось, а позивачка не довела суду обставин, які б свідчили про наявність

суперечливості вказаного договору актам цивільного законодавства та дійсній волі ОСОБА_1

М.С. щодо укладення цього договору.

До того ж, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав,

визначених законом, але ті норми права, на які послалась позивачка, не є підставами для

визнання оспорюваного правочину недійсним.

Крім цього, посилання апелянтки на те, що вона помилялася щодо суті та змісту

оспорюваного договору, що підписувався нею хоча і в присутності нотаріуса, але не в

приміщенні нотаріальної контори, також не є переконливими, оскільки ОСОБА_1, як це

передбачено ч.1 ст. 60 ЦПК України, не доведено того факту, що така помилка мала місце

саме на момент вчинення правочину, а також що вона має істотне значення.

Також вказані обставини, та обставини щодо дійсного волевиявлення позивачки вже

були встановлені судовими рішеннями по цивільних справах, що набрали законної сили, в

яких також позивачкою оспорювався договір купівлі-продажу жилого будинку, тому

відповідно до ст. 61 ЦПК України такі обставини не доказуються знову.

Таким чином, зазначені позивачкою обставини, з якими, на її переконання, закон

повязує визнання правочину недійсним (невідповідність його актам цивільного

законодавства та дійсній волі позивачки), не знайшли свого підтвердження в матеріалах

справи, тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору

купівлі-продажу будинку недійсним є законним і обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої

інстанції про відсутність підстав для задоволення позову і не містять посилань на такі

порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм

матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів

не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Охтирського

міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2010 року в даній справі залишити без

змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення але може бути оскаржена на

протязі двох місяців до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: