Апеляційний суд Івано-Франківської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2010 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Вакарук В.М., Стефанів Н.С.

з участю секретаря Курташ С.М.

сторін: позивача ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2

представника відповідача- Скільської Л.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 квітня 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

13 жовтня 2009 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду. Вимоги мотивував тим, що з 2001 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді асистента кафедри української літератури. Наказом № 94-к від 25.06.2009 року його звільнено з роботи з 29.06.2009 року у звязку з закінченням строкового трудового договору. Звільнення вважає незаконним, оскільки до травня 2009 року його трудовий договір не був обмежений будь-яким терміном. Заява про продовження роботи на займаній посаді була написана ним на вимогу начальника відділу кадрів і у ній був зазначений строк до 1.07.2010 року. Крім цього, з 1.07.2009 року він перебував у черговій відпустці і про своє звільнення дізнався лише у вересні місяці. Просив про захист порушеного права на працю та відшкодування моральної шкоди, яку оцінював у 25 000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 квітня 2010 року позовні вимоги ________________________________________________________________________________

Справа №22-ц-1786/2010 р. Головуючий у І інстанції Островський Л.Є.

Категорія 52 Суддя-доповідач ОСОБА_4

ОСОБА_1 задоволено частково поновлено його на посаді асистента кафедри української літератури інституту філології Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3 з 1.07.2009 року. Стягнуто з Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26 890 грн. В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Цим же судовим рішенням стягнуто з Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3 на користь держави 268 грн. 90 коп. державного мита. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2689 грн. 05 коп. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішення суду в частині відмови йому у відшкодуванні моральної шкоди, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. На думку апелянта, судом при вирішенні цього питання невірно застосовано норми матеріального права, зокрема, ст. 237-1 КЗпП України. Так, судом встановлено факт його незаконного звільнення з роботи. Порушене право він більш ніж пів року захищав в суді. Увесь цей час не працював, самостійного заробітку не мав, не мав змоги допомагати сімї, оскільки сам перебував у неї на утриманні. Через це втратив нормальні життєві звязки і змушений був докладати значних зусиль для організації свого життя. Він є інвалідом третьої групи загального захворювання і спричинені незаконним звільненням моральні переживання призвели до зростання нервового напруження, це негативно вплинуло на стан його здоровя. Однак цих обставин суд до уваги не взяв. Просить рішення суду першої інстанції змінити та задоволити його вимогу про стягнення з відповідача моральної школи в сумі 25 000 грн.

Прикарпатський національний університет імені ОСОБА_3 оскаржує рішення суду першої інстанції вцілому. Так, на думку апелянта, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а саме рішення ухвалено з порушенням вимог матеріального та процесуального закону. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Саме ОСОБА_1, який з 2007 року працював по безстроковому трудовому договору був ініціатором укладення строкового договору, про що свідчить подана ним на імя ректора університету заява. З врахуванням візи директора інституту філології щодо терміну перебування ОСОБА_1 на посаді, ректором було запропоновано строк на який укладається угода до 1.07.2009 року, і саме такий був відображений у наказі. Оскільки позивач з наказом був ознайомлений, його не оскаржував, то на думку апелянта, сторони досягли згоди щодо терміну дії строкового трудового договору. Укладаючи строковий трудовий договір з позивачем, як науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу, ректор університету діяв в межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону Україну «Про вищу освіту», «Положення про обрання і прийняття на роботу науково-педагогічних працівників…», затвердженого наказом Міністерства освіти та науки України від 15.07.2003 року.

ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом від 25.06.2009 року про звільнення; проігнорував пропозицію відділу кадрів отримати трудову книжку. При цьому позивач вводив суд в оману з приводу того, що на момент звільнення перебував у черговій відпустці не знав про припинення трудового договору.

Прикарпатський національний університет імені ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник вимоги підтримали, з тих же мотивів, що викладені в апеляційній скарзі, просять про її задоволення. Доводи апеляційної скарги відповідача не визнають, просять про її відхилення.

Представник відповідача просить задоволити апеляційну скаргу Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3 та відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1- до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та поновляючи його на посаді асистента кафедри української літератури інституту філології у відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що укладення строкового трудового договору мало місце без погодження з працівником і це суперечить вимогам трудового законодавства.

Однак погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи, що встановлені самим судом та письмовим матеріалам справи.

Встановлено, що позивач з 2001 року працював на посаді асистента кафедри української літератури інституту філології Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3.

За змістом ч.3 ст. 48 Закону України «Про вищу освіту» та п. 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 р. N 744 на посади науково-педагогічних працівників обираються за конкурсом, як правило, особи, які мають наукові ступені або вчені звання, а також випускники магістратури, аспірантури та докторантури. Відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Зазначене не суперечить ст. 23 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, ініціатором укладення строкового трудового договору був саме ОСОБА_1, який 18 травня 2009 року подав на імя ректора університету заяву з проханням про встановлення йому терміну перебування на посаді- до 1.07.2010 року ( а.с. 7).

Зважаючи на те, що роботодавцем в особі ректора університету був запропонований інший строк трудового договору- до 1.07.2009 року і позивач без будь-яких застережень після ознайомлення з наказом № 72-к від 26.05.2009 року ( а.с. 88-89) розписався про це, колегія суддів приходить до висновку, що строковий трудовий договір був укладений на строк до 1.07.2009 року, а не до 1.07.2010 року, як стверджує позивач.

Доводи позивача про те, що заява 18.05.2009 року була написана ним під тиском до уваги не приймаються, оскільки такі не підтверджені доказами. Крім цього, самої заяви позивач не відкликав, як і не оскаржував встановленого наказом № 72-к від 26.05.2009 року строку трудового договору.

Таким чином, останнім днем перебування на посаді позивача слід вважати 30.06.2009 року.

Доводи позивача про те, що з 1.07.2009 року він перебував у черговій відпустці, та його посилання на наказ № 4-к від 15.01.2009 року, яким було затверджено графік щорічних відпусток на увагу не заслуговують, оскільки згаданий наказ був виданий до переходу ОСОБА_1 на роботу за строковим трудовим договором.

Крім цього, в період з 1.07.2009 року по 14.07.2009 року згідно представленого самим позивачем розпорядження дирекції інституту філології була запланована фольклорна практика для студентів І курсу, яку ОСОБА_1, як керівник практики провів до кінця червня, тобто до закінчення строкового трудового договору. З цього приводу ОСОБА_1 дав пояснення в суді апеляційної інстанції.

З матеріалів справи також вбачається, що 30.06.2009 року позивач був ознайомлений з наказом про звільнення, однак від отримання його копії та трудової книжки відмовився ( а.с. 36). За невикористану відпустку позивачу було нараховано та виплачено компенсацію в сумі 4038 грн. 13 коп.

Зазначені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, у звязку з чим ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обгрунтованим та підлягає до скасування.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України апеляційним судом ухвалюється нове рішення.

Зважаючи на те, що укладений з ОСОБА_1 безстроковий трудовий договір, за його ж бажанням було переукладено на строковий трудовий договір, після закінчення строку якого позивач був звільнений з роботи, підстав для задоволення позову колегія суддів не знаходить.

На підставі ст. 48 Закону України «Про вищу освіту», ст.ст. 23, 36 п.2, ст. 235 КЗпП України, керуючись ст.ст. 218,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 квітня 2010 року в даній справі скасувати, ухваливши нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Прикарпатського національного університету імені ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, хоч може бути оскаржено безпосередньо до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців з часу проголошення.

Головуючий: О.Є. Меленко

Судді: В.М. Вакарук

ОСОБА_5