У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2010 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Федоришина А.В., Шашкіної С.А.

при секретарі Балюк О.С.

з участю прокурора Проданець Н.В.

адвоката ОСОБА_1

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 серпня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з участю третіх осіб: Третьої Львівської державної нотаріальної контори, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», органу опіки і піклування Шевченківської державної районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання недійсними договорів, реєстраційного посвідчення, виселення, визнання дійсним свідоцтва, визнання права власності ,-

в с т а н о в и л а:

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 9 серпня 2010 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № 8 в будинку №16 на вулиці Шолом Алейхма у місті Львові від 9 жовтня 1996 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори. В решті вимог відмовлено.

Рішення оскаржили ОСОБА_2 і ОСОБА_3

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Висновками судово-психіатричних експертиз встановлено, що ОСОБА_9 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року вказана угода повинна бути визнання недійсною. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як правонаступники ОСОБА_9 набули всіх її прав та обовязків. Питання витребування квартири від добросовісного набувача, слід вирішити шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 12 грудня 1996 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права вказавши, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то закон не передбачає необхідності визнавати недійсними подальші правочини, а лише перший, і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Вважають, що суд неправильно застосовуючи норми матеріального права та прийшов до неправильного висновку про те, що позовні вимоги позивачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, не підлягають задоволенню. Визнання такого договору недійсним є обовязковою умовою повернення майна законному володільцю від добросовісного набувача, оскільки у разі дійсності договору купівлі-продажу спірної квартири від 12 грудня 1996 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, немає правових підстав повернення майна, оскільки останнє не вибуває з володіння добросовісного набувача в силу дійсності оспорюваного договору. Виходячи з факту недійсності договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, слід мати на увазі, що останній, тобто ОСОБА_6, не був наділений повнотою необхідних цивільних прав та обовязків щодо розпорядження квартирою, про що добросовісний набувач не знав та не повинен був знати. Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не взято до уваги, що питання переходу права власності на квартиру від добросовісного набувача (ОСОБА_5 Ю.) до апелянтів в контексті глави 6 розділу 3 Житлового кодексу України слід розглядати окремо від питання виселення відповідачів з займаної квартири, оскільки перехід права власності на жиле приміщення в будинку (квартирі) приватного житлового фонду регулюється в даному випадку іншими нормативно-правовими актами на відміну від питання виселення, яке регулюється Житловим кодексом України. Спірна квартира на час прийняття оскаржуваного рішення знаходилась у добросовісного набувача (ОСОБА_5Ю.), не вибула з її володіння, не втрачена нею, їй не чинилися перешкоди в користуванні, а отже не було жодних правових підстав, щодо не витребування спірної квартири у добросовісного набувача шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, заперечення, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити.

Встановлено, що квартира 8 в будинку 16 на вулиці Шолом Алейхма у місті Львові приватизована ОСОБА_9 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 2 червня 1994 року (т.1 а.с.31).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 9 жовтня 1996 року вказану квартиру ОСОБА_9 відчужила ОСОБА_6 (т.1 а.с.8).

12 грудня 1996 року ОСОБА_6 продав спірну квартиру ОСОБА_5, що стверджується договором купівлі-продажу квартири. (т.1 а.с.68). Договори купівлі-продажу квартири укладені в письмовій формі і посвідчені нотаріально згідно вимог ст.ст. 44,47 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинний на час їх укладення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 6 жовтня 1998 року ОСОБА_9 визнано недієздатною. Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 368 від 19 квітня 1999 року їй опікуном призначено ОСОБА_2

ОСОБА_9 померла 1 квітня 2009 року. ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_9 першої черги за законом, а ОСОБА_3 є її спадкоємцем за заповітом.

Встановлено, що ОСОБА_9 перебувала на обліку у Львівському психоневрологічному диспансері з приводу психічного захворювання з 1991 року, вона визнана інвалідом другої групи загального захворювання безтерміново. Судово-психіатричними експертизами (висновки від 29 травня 1998 року, 18 грудня 2000 року, 9 липня 2001 року) встановлено, що ОСОБА_9 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що на момент укладення оспорюваної угоди - договору купівлі-продажу від 09 жовтня 1996 року ОСОБА_9 хоч і була дієздатною, але в силу свого психічного захворювання не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому визнав недійсним укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6А договір купівлі-продажу з підстави, передбаченої ч.1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ч.2 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року якщо угода визнана недійсною із зазначених підстав, то кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Встановлено, що після укладення угоди, яка визнається недійсною, укладено ще одну угоду купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і наслідками, передбаченими законом.

У відповідності до ч.1 ст. 145 ЦК УРСР 1963 року якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передано власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Відтак, судом встановлено,що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_9 поза її волею. Одночасно суд встановив, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем цієї квартири, яку вона придбала не безпосередньо у ОСОБА_9, не знала і не повинна була знати, що особа не мала права відчужувати майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Позовні вимоги заявлені та підтримані позивачами про витребування майна у ОСОБА_5 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Вказаний позов про визнання недійсним відплатного договору предявлено особами, які не були стороною цього договору, але вважають себе власниками квартири, відчуженої особою, яка на їх думку, не мала права на таке відчуження. У такому випадку майно не може бути передане позивачам в порядку повернення сторін у попередній стан в результаті застосування наслідків недійсності правочину. Майно може бути повернуте за віндикаційним позовом, якщо позивач надасть докази про наявність обставин для такого витребування. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права на його відчуження, то наслідком правочину, вчиненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави. Віндикаційний позов позивачами не поданий. Суд зробив висновок, що права позивачів не підлягають захистові шляхом визнання недійсним договору, стороною у якому є добросовісний набувач, на підставі ст. 55 ЦК УРСР 1963 року. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то закон не передбачає необхідності визнавати недійсними подальші правочини, а лише перший із вимогами про витребування майна у останнього набувача у порядку, передбаченому ст. 145 ЦК в редакції 1963 року.

Суд не знайшов правових підстав для витребування майна в користь позивачів з виселенням ОСОБА_5, яка є добросовісним набувачем, набула спірну квартиру за оплатним договором, іншого житла не має; шляхом визнання договору недійсним відповідно до обраного позивачами способу захисту.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи в межах заявлених позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Личаківського районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 серпня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: