Справа № 2-1210/2010
Провадження № -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2010 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого Франчук О. Д.

при секретарі Коршак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права спільної власності та права власності на 1/2 частину квартири,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, в якому зазначив, що він перебував відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 1994 року по 14 серпня 2003 року. Їм як подружжю та його матері, на праві спільної часткової власності в рівних частках належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу між ними неприязних стосунків не було, тому була досягнута домовленість про те, що позивач за належні йому грошові кошти купляє своїй колишній дружині однокімнатну квартиру, яку вона підбере для себе сама в обмін на 1/3 частку належній останній на праві спільної власності вищезазначеного житлового приміщення.

19 вересня 2003 року ОСОБА_1 виконав свої зобов'язання, а ОСОБА_2 посилаючись на погане самопочуття, запропонувала відкласти виконання взятого на себе обов'язку, а згодом взагалі відмовилася виконати умови угоди та передати йому у власність належну їй частку нерухомого майна.

Посилаючись на порушення відповідачкою його майнових прав, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 та визнати його покупцем та власником зазначеного жилого приміщення.

До початку розгляду судом справи по суті, позивач, шляхом подачі письмової заяви, уточнив та доповнив свої позовні вимоги та просив також визнати те, що квартира АДРЕСА_2 є спільною власністю його та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вищезазначені позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідачка позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити, стверджуючи, що спірне житлове приміщення було придбане не за кошти позивача, а за гроші, які надана їй, нині покійна мати. Заперечуючи при цьому ту обставину, що це були власні грошові кошти позивача, відповідачка не заперечувала того факту, що всі витрати, пов'язані з оформленням у нотаріальній конторі договору купівлі-продажу, взяв на себе ОСОБА_1, який також передав продавцеві, придбаної нею однокімнатної квартири, грошові кошти за куплену на її ім'я нерухомість.

Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, покази свідків та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦК України, який діяв на час домовленості сторін, угоди громадян між собою на суму, яка перевищувала сто рублів, за винятком угод зазначених в ст. 43 ЦК України та інших угод, передбачених діючим на той час законодавством, повинні були здійснюватися у письмовій формі.

За правилами ч. 1 ст. 47 ЦК України (1963 року), було передбачено недійсність договору купівлі-продажу у тому випадку, коли його укладення не було нотаріально посвідчено.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 30), 19 вересня 2003 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купила квартиру № 48, що знаходиться в будинку № 31-Б по вул. Дружби Народів в м. Южноукраїнську Миколаївської області за 21600 гривень.

Залучена до участі у справі, як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_6 підтвердила в судовому засіданні, що покупцем, раніше належної їй на праві власності квартири, повністю були виконані умови договору купівлі-продажу. Посилаючись на те, що після укладення договору вже пройшов тривалий час, пояснила суду, що вона не памятає ні того за скільки була продана квартира, ні того від кого саме, чи від позивача, чи від відповідачки вона одержала гроші за неї.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає умовам його дійсності, зокрема віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону.

Цивільним кодексом України передбачене обов'язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Таке посвідчення правочину запроваджене з метою здійснення нотаріусом контролю за правильністю волевиявлення сторін та відповідності їхній справжній волі, а також покликане забезпечити законність, дійсність підстав для подальших дій на виконання правочину, які, як правило, пов'язані із значними майновими затратами.

Таким чином нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб'єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна частково недійсним не ґрунтується на законі, а тому не підлягає задоволенню.

Як зазначено у паспорті ОСОБА_1 (а.с. 8), 17 червня 1994 року Южноукраїнським відділом ЗАГСУ було зареєстровано його шлюб з ОСОБА_2.

Судом встановлено, що на праві спільної приватної власності згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», трикімнатна квартира за № 8 будинку № 10 по пр. Комуністичному в м. Южноукраїнську Миколаївської області з 26.11.1998 року належить в рівних частках сторонам та матері позивача.

Шлюб між сторонами було розірвано 14.08.2003 року, що підтверджується свідоцтвом (а.с. 12).

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що під час проживання сторін у шлюбі, заробітну плату ОСОБА_1, за його згодою, постійно отримувала його дружина.

Ту обставину, що позивач позичав у нього гроші на придбання для позивачки квартири в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_8.

Нотаріус ОСОБА_9, яка посвідчувала договір купівлі-продажу спірної квартири, суду показала, що саме позивачеві вона надавала всі консультації, щодо купівлі спірної квартири. Підтвердила також, що всі витрати пов'язані з нотаріальним оформленням договору сплатив ОСОБА_1, а ОСОБА_2 вона побачила тільки в день укладання договору. Нотаріус також стверджувала, що в її присутності сторонами було досягнуто домовленість про те, що за умови придбання на її ім'я однокімнатної квартири, остання подарує позивачеві належну їй 1/3 частку у трикімнатній квартирі, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. ОСОБА_2 в її присутності підтвердила, що вона виконає умови цієї домовленості та належним чином переоформить на ОСОБА_1 свою частку в квартирі.

У своєму заперечені на позов ОСОБА_2 сама зазначає про те, що грошові кошти, які знаходилися на депозитному рахунку її колишнього чоловіка, були спільною власністю подружжя та підтверджує, що частина грошей, за які на її ім'я була куплена однокімнатна квартира, належала ОСОБА_1.

Та обставина, що на депозитному рахунку позивача станом на 17.10.2003 року знаходилися грошові кошти в сумі 12669 грн. 93 коп., які в той же день були видані останньому, підтверджуються довідкою банка (а.с. 31).

За правилами ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на той час майно нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, а кожен із подружжя має рівні право володіння, користування та розпорядження цим майном.

В силу ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, у разі розподілу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх долі визнаються рівними.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні відповідачка не навела суду жодного доказу того, що спірне жиле приміщення було придбано після розірвання шлюбу за її особисті кошти, а не за кошти набуті сторонами під час шлюбу.

Оцінюючи докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання однокімнатної квартири за № 48 в будинку № 31-Б по вул. Дружби Народів в м. Южноукраїнську Миколаївської області спільною власністю та визначення за ним права власності на 1/2 частку в квартирі обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 209, 214, 215, 218 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3.

В задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 частково недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_10