Київський районний суд м. Одеси
Справа № 2-2078/2010 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2010 року Київський районний суд м. Одеси у складі: головуючого - судді Бжассо Н.В. при секретарі Марінгос І.О.

за участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, припинення права власності, повернення майна, виселення та вселення, а також за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання договору дарування договором купівлі продажу та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 і просить визнати недійсним договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в м. Одесі, по проспекту Маршала Жукова, в будинку №10, в квартирі за № 119, зареєстрованим під № 5043 від 31.10.2007р., приватним нотаріусом ОСОБА_7, зобов'язати ОСОБА_5 повернути позивачу 247/1000 частину шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача 10000,00 гривень, та ОСОБА_6 на користь позивача 20000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди завданої позивачу, стягнути з відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_6, витрати пов'язані з поверненням зазначеного майна, судові витрати покласти на відповідачів по справі.

12.11.2010р. заявою в порядку ст. 31 ЦПК України позивач змінив розмір позовних вимог, відповідно до чого просить визнати недійсним договір дарування від 31.10.2007р. 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в м. Одесі, по проспекту Маршала Жукова, в будинку №10, в квартирі за № 119, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7; припинити право власності ОСОБА_5 на 247/1000 частину шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_5 повернути 247/1000 частину шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_1; висилити ОСОБА_5 з 247/1000 частин шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_14 до 247/1000 частин шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_1, судові витрати покласти на відповідачів.

Позовні вимоги ОСОБА_14 обґрунтовує тим, що не мала дійсних намірів дарувати свою частину квартири, або будь яким іншим способом відчужувати її, оскільки це є її єдиним місцем проживання, проте певний проміжок часу знаходилася під психологічним тиском з боку ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які вимагали від неї вчинити продаж вказаної квартири. Під дією психологічного впливу а також не відомого препарату позивач погодилася на варіант продажу своєї частини квартири та одночасного купування їй 1/3 частини спільної власності у новій квартирі, яка повинна була придбатися одночасно.

Для вчинення вказаного правочину 31.10.2007 року позивача привезли до нотаріуса ОСОБА_7, де вона підписала договір, зміст якого не читала та не розуміла, довіряючи на той час своїй онуці ОСОБА_4, при цьому вважала що укладає договір купівлі-продажу своєї частини квартири, та одночасно отримує у власність 1/3 частину іншої квартири, яка придбається.

Проте після переїзду у нову квартиру за адресою АДРЕСА_2 позивач дізналася про те що не є власником 1/3 частини нової квартири, а відчуження своєї частки квартири здійснила за договором дарування громадянину ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 ОСОБА_15 ОСОБА_16, ОСОБА_13 в якому просив визнати договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_1, загальною площею 156,6 кв.м., житловою площею 87,9 кв.м. договором купівлі-продажу, та визнати за ним право власності на вказане майно.

Зазначені позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що не є насправді обдарованим, оскільки не мав та не має з ОСОБА_14 та ОСОБА_4 родинних стосунків, познайомився з ними в процесі купівлі-продажу спірної квартири, тому у вказаних осіб не було ніяких підстав та мотивів для обдаровування його вказаним нерухомим майном.

ОСОБА_5 також вказує що на справді сторони вчинили договір купівлі продажу зазначеної квартири, відповідно до якого сплатив продавцям 30000 доларів США, посередником при цьому було агентство нерухомості «Атланта», що підтверджується договором від 18 жовтня 2007р. та розпискою від 31 жовтня 2007 підписаною ОСОБА_17 та ОСОБА_14

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 просив відмовити на зазначених вище підставах.

Відповідач ОСОБА_4. проти позову ОСОБА_14 заперечувала, вважаючи, що ОСОБА_14 усвідомлювала, що відбувається договір купівлі-продажу квартири. Позов ОСОБА_5 визнала в повному обсязі.

В судовому засіданні представники ОСОБА_5 проти позову ОСОБА_18 заперечували в повному обсязі, зустрічний позов підтримали, просили суд, задовольнити зустрічний позов.

Третя особа, ОСОБА_6 пояснив у судовому засіданні, що вони з жінкою мали намір поліпшити свої житлові умови. Для покупки самостійної квартири їм надали гроші його батьки, але їх не вистачало. Після продажу ОСОБА_4 та ОСОБА_14 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_3, загальною площею 156,6 кв.м., житловою площею 87,9 кв.м., у той же день, вони купили квартиру за адресою АДРЕСА_2, використавши гроші у розмірі 30 000 доларів США, які отримала ОСОБА_4 від продажу попередньої квартири. Частки ОСОБА_14 у купленій квартирі не має. Більш того вона не є зареєстрованою за новою адресою, але остання не реєструється за місцем проживання з власного небажання.

Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 ОСОБА_15 ОСОБА_16, ОСОБА_13 просили суд справу розглянути без їх участі.

Третя особа, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_7 пояснила суду, що їй не відомо про факт укладання сторонами договору купівлі продажу спірної квартири, та вона не була присутньою при розрахунках, які відбувалися між ними. При цьому нотаріус застережена, що у разі появи у неї відомостей про названі факти, вона б відмовила у посвідчені договору дарування, оскільки між сторонами відбуваються зовсім інші правові дії ніж ті що передбачені договором дарування, зокрема встановлений інший обов'язок щодо нарахування та сплати податків і держаного мита. Також нотаріус повідомила суд, що не пам'ятає конкретно обставин цього правочину, але він не міг відбутися з порушеннями норм цивільного законодавства.

Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків: ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, перевіривши доводи сторін матеріалами справи, суд дійшов до висновку що позов ОСОБА_14 підлягає задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 31 жовтня 2007 року між ОСОБА_14, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування відповідно до якого ОСОБА_14 і ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_5 прийняв у дар 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_1. загальною площею 156,6 кв.м., житловою площею 87,9 кв.м.

Вказаний договір в день укладання посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_7, та зареєстровано під номером 5043.

Відповідно до наданих пояснень ОСОБА_5 та його представників, він насправді не є обдарованим згідно спірного договору дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_3, оскільки жодна з сторін вказаного договору не мала дійсної волі щодо переходу права власності на зазначене майно від ОСОБА_14 і ОСОБА_4 до ОСОБА_5 безоплатно, тобто шляхом укладання договору дарування. Вказані обставини визнанні ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_6, та ОСОБА_5

Натомість саме в день укладання договору дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_1, ОСОБА_5 насправді сплатив за придбання вказаного нерухомого майна 30 000 доларів США. Представник ОСОБА_5 його донька, ОСОБА_21А, яка була допитана як і свідок підтвердила факт того, що між сторонами відбувся договір купівлі-продажу. У свідка не виникло сумніву щодо волевиявлення з боку позивачки наміру продати свою частку. Однак, свідок не може сказати суду, хто конкретно отримав гроші у розмірі 30 000 доларів США, не пам'ятає мотивації продажу квартири.

Відповідачка ОСОБА_4 підтвердила факт отримання нею разом з її чоловіком ОСОБА_6 30 000 доларів США за продаж вказаного нерухомого майна.

Третя особа, ОСОБА_6 також підтвердив факт отримання 30 000 доларів США від ОСОБА_5, при цьому вказав що саме він безпосередньо перераховував гроші, отримані від ОСОБА_5М, та за усною згодою ОСОБА_14 забрав належні їй 15 000 доларів США, які в той же день були використані на придбання іншої квартири за адресою АДРЕСА_4. Вказану квартиру було придбано відповідно до договору купівлі продажу від 31.10.2007р. ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в рівних частках виходячи з розміру по 1/2 на кожного.

За вищезазначену квартиру ОСОБА_6 та ОСОБА_29 сплатили продавцю ОСОБА_30 реальну вартість в розмірі 350 000 грн. (сімдесят тисяч доларів США), що підтверджується розпискою ОСОБА_30 від 31.10.2007 року.

ОСОБА_14 за продаж належної їй частки в нерухомому майні за адресою АДРЕСА_5. від ОСОБА_5 фактично не отримала, що підтверджено поясненнями ОСОБА_6 та ОСОБА_29, на вказані обставини також посилається ОСОБА_14, та проти них не заперечує ОСОБА_5

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Доводи відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_6 про те що ОСОБА_14 гроші в сумі 15000 доларів США не отримала, оскільки одночасно подарувала їх ОСОБА_4 для купівлі нової квартири судом не приймаються, оскільки в силу вимог ч.5 ст.719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В разі недодержання вимог закону щодо нотаріального посвідчення договору, правові наслідки встановлені ст. 220 ЦК України, передбачають його нікчемність, та в силу ч.І ст. 218 ЦК України, факт вчинення такого правочину не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Хоча сторонами по справі не заперечується факт передання коштів в розмірі 30 000 доларів США від ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за придбання 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_3, вимоги про визнання спірного договору дарування удаваними правочином з застосуванням правових наслідків передбачених ст. 235 ЦК України задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.235 ЦК України, на яку посилався ОСОБА_5 та роз'яснень, що містяться в п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Виходячи з пояснень ОСОБА_14 в день укладання договору дарування ( 31.10.2007р) вона розуміла, що продає свою частину квартири та отримує 1/3 частину від спільної власності в іншій квартирі, яка придбається одночасно. Договір дарування вона не читала, змісту його не розуміла оскільки не володіє достатньо українською мовою та нормами права, при цьому договір готувався в присутності її онуки ОСОБА_4, якій вона на той час довіряла.

Отже, підписуючи договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_3, ОСОБА_14 не діяла свідомо з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі продажу вказаного майна, оскільки розуміла, що продає свою частину квартири та отримує 1/3 частину від сумісної власності на іншу квартиру, яка придбається одночасно.

Відповідно до пунктів 3.1.1., 3.1.2. договору № 51/5 від 18.10.2007 року, укладеного між агентством нерухомості «Атланта», ОСОБА_14, ОСОБА_4 та ОСОБА_21 від власника квартири вимагалося передати агентству право встановлювальні документи на квартиру та з'явитися в місце та час указаний агентством для укладання договору відчуження майна. Крім цього п. 2.1 вказаного договору встановлено ціну продажу об'єкту, яка становить 30000 доларів США.

До матеріалів справи також надано акт від 09.11.2007р про виконання умов договору № 51/5 від 18.10.2007 року, згідно якого замовником названо ОСОБА_5, а виконавцем агентство нерухомості «Атланта» в особі ОСОБА_31, та в якому зазначено що замовнику були надані інформаційно-посередницькі послуги, пов'язані з відчуженням об'єкту нерухомого майна за адресою АДРЕСА_6, а замовник повністю сплатив за вказані послуги.

Виходячи з наведеного суд вважає що замовником послуг щодо організації відчуження спірної квартири є саме ОСОБА_5, в інтересах якого діяло агентство «Атланта», яке за змістом договору № 51/5 від 18.10.2007 року повинно узгодити з нотаріусом всі істотні питання щодо посвідчення майбутнього договору, включаючи його предмет.

З пояснень нотаріуса ОСОБА_7 вбачається, що вона не пам'ятає ким безпосередньо здійснювалось замовлення та узгодження посвідчення спірного правочину. В свою чергу ОСОБА_14 з'явилася у нотаріуса лише в день укладання договору, та доказів які підтверджували вчинення нею будь яких дій щодо узгодження предмету договору не має. Крім цього судом враховується психологічний стан ОСОБА_14, та безпосередню зацікавленість у вчиненні правочину саме з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_6, щодо отримання необхідної суми коштів для покупки нової квартири, правочин щодо якої був вже запланований цими особами на той самий день.

З наведеного вбачається що будь яких намірів щодо приховування правочину купівлі продажу договором дарування у ОСОБА_14 не було, і правовідносини щодо неї повинні визначатися правовими наслідками передбаченими ч.І ст.229 ЦК України.

Виходячи з норм ст..235 ЦК України, для визнання правочину удаваним не достатньо свідомих дій з метою приховати інший правочин лише одним з продавців, якою є ОСОБА_4 та покупця ОСОБА_5 за умови що інший продавець ОСОБА_14 таких дій не вчиняє, а усвідомлює зовсім інші правові наслідки своїх дій.

Як встановлено матеріалами справи, жодна з сторін договору дарування не мала на меті дійсних намірів щодо безоплатного переходу права власності на спірне майно до ОСОБА_5, при цьому ОСОБА_14 вважала що здійснює реальний продаж своєї частини майна з одночасним купуванням їй відповідної частки у новому житлі, що і зумовило її дії щодо реального передання своєї частки у власність до ОСОБА_5

Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч.І ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

На підставі викладеного суд зазначає, що договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_3 від 31.10.2007р. укладений між ОСОБА_14, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є недійсним внаслідок порушення ч. З, 5 ст.203 ЦК України, а саме за відсутністю у сторін договору намірів реального настання правових наслідки обумовлені ним, та не відповідності волевиявлення позивача щодо правових наслідків цього правочину.

Позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна на підставі того що між сторонами на справді укладено договір купівлі-продажу задоволенню не підлягають з огляду на наступне:

Відповідно до ч.І ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. З ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.І. ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи з пояснень нотаріуса ОСОБА_7, які зафіксовані засобами фіксації судового процесу, їй не відомо про факт укладання сторонами договору купівлі продажу спірної квартири, та вона не була присутньою при розрахунках, які відбувалися між ними. При цьому нотаріус застережена, що у разі появи у неї відомостей про названі факти, вона відмовила у посвідчені договору дарування, оскільки між сторонами відбуваються зовсім інші правові дії ніж ті що передбачені договором дарування, зокрема встановлений інший обов'язок щодо нарахування та сплати податків і держаного мита.

Наявна у матеріалах справи розписка про отримання коштів від ОСОБА_32 не містить істотних умов договору-купівлі продажу, та не може братися до уваги судом як документ, яким сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Виходячи з матеріалів справи, сторонами в належній письмовій формі з нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією згідно ст. 657 ЦК України відносно істотних умов договору передбачених ч.І ст. 638 ЦК України згоди досягнуто не було.

Крім цього, як встановлено розглядом справи передбачені ст. 655 ЦК України дії щодо сплати покупцем прийнятого ним майна не відбулись, оскільки ОСОБА_14, як відчужувач майна своєї частики вартості цього майна не отримала.

Відповідно до ч.2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Таким чином суд вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації дійсним, а також такого за яким обов'язковою умовою є передання майна або вчинення іншої дії враховує що момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, при умові передання відповідного майна або вчинення певної дії, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін, якщо такі дії не вчинені.

Крім цього перевіряючи доводи позивача ОСОБА_5 щодо законності прихованого договору купівлі-продажу спірної квартири, судом встановлено що станом на 31 жовтня 2007 року тобто на день укладання договору дарування у спірній квартирі були зареєстровані неповнолітні діти ОСОБА_33, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_34, 07 квітня 2001 року ІНФОРМАЦІЯ_2, які зняті з реєстрації лише 07 листопада 2007 року на підставі заяви їх матері ОСОБА_4 та згоди батька ОСОБА_6 що підтверджено відповіддю Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 20.09.2010р. № 31/19 на запит суду. Таким чином спростовано наведене у довідці № 789 від 19.10.2007 року про склад родини, згідно якої у спірній квартирі не було зареєстровано неповнолітніх дітей, та на підставі якої діяла нотаріус ОСОБА_7М під час посвідчення договору дарування.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

З матеріалів справи вбачається, що батьки неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не отримали попередню обов'язкову згоду органів опіки та піклування щодо відчуження майна, свідомо

приховали від нотаріуса факт реєстрації дітей у спірній квартирі під час її відчуження, від так правочин не відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», що суперечить вимогам ст. 203 ЦК України.

За наведених підстав зустрічний позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Застосовуючи правові наслідки передбачені ст.216 ЦК України, суд зазначає що ОСОБА_5 повинен повернути одержане за недійсним правочином, яким є договір дарування 247/1000 часток шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_3, відповідно до чого підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_14 про припинення права власності ОСОБА_5 на вказану квартиру, що є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на вказане майно, за власниками ОСОБА_14 та ОСОБА_4 виходячи з /4 частини на кожного від спірного майна, а також скасування попередньої реєстрації права власності ОСОБА_5 на це майно (статті 19, 26 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Враховуючи що без достатньої правової підстави ОСОБА_4 та ОСОБА_6 від ОСОБА_5 отримано грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США, в тому числі і вартість частки, яка належить ОСОБА_14, суд зазначає що для відновлення своїх прав щодо цих грошей ОСОБА_5 має право звернутися до суду з позовом про витребування безпідставно набутого майна в порядку ст..1212, 1213 ЦК України.

Суд критично ставиться до пояснень усіх свідків, та не може взяти їх до уваги, так як свідки, як з боку позивачки так із боку відповідачів, крім свідка ОСОБА_35 (яка є і представником відповідача) не були присутні при укладенні правочину, тому не можуть знати необхідні обставини та факти.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути, визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» зазначення позивачем конкретної правової норми в обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. З ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, розглянувши позов в межах заявлених позивачем вимог, суд вважає, що позов ОСОБА_14 підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 16, 203, 210, 215, 216, 220, 229, 235, 638, 640, 655, 657, 717, 719, 1212, 1213 ЦК України ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних -тюмадян і безпритульних дітей», Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. Тро судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування від 31.10.2007р. 247/1000 часток шестикімнатної ііртири спільного заселення, розташованої в м. Одесі, по проспекту Маршала Жукова, в будинку в квартирі а № 119, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7

Припинити право власності ОСОБА_5 на 247/1000 частину шестикімнатної квартири спільного заселення, розташованої в АДРЕСА_3.

Зобов'язати ОСОБА_5 повернути 247/1000 частину шестикімнатної &?о;з.;гтири спільного заселення, розташованої в м. Одесі, по проспекту Маршала Жукова, в будинку . квартира № 119.

Висилити ОСОБА_5 з 247/1000 частин шестикімнатної квартири льного заселення, розташованої в м. Одесі, по проспекту Маршала Жукова, в будинку №10 ра № 119.

Вселити ОСОБА_14 до квартира № 119 шестикімнатної квартири :тільного заселення, розташованої в м. Одесі, по проспекту Маршала Жукова, в будинку №10, яка :кладає з 247/1000 частин.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частину ;&gн;дових витрати у розмірі 665 грн., з яких 650 грн. судовий збір та 15 грн. збору на інформаційно "ехнічне забезпечення судового процесу.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 -астину судових витрати у розмірі 665 грн., з яких 650 грн. судовий збір та 15 грн. збору на -іформаційно технічне забезпечення судового процесу.

В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий