Апеляційний суд Вінницької області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 лютого 2010 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого-судді Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,

при секретарі: Черепановій В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.12.2009 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на ? частини квартири, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частину квартири, -

встановила:

У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на ? частину квартири, вказуючи, що з 2004 року по 21.03.2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Під час спільного проживання ними були придбані автомобіль НОМЕР_1, 2007 року випуску вартістю 200 000 грн. та квартира АДРЕСА_1 вартістю 446 000 грн.

05.09.2008 року відповідач, без її згоди, продав квартиру ОСОБА_3, тому просила визнати договір купівлі-продажу недійсним, визнати за нею право власності на ? частину квартири та стягнути з ОСОБА_2 на її користь половину вартості спільного майна, зокрема автомобіля НОМЕР_1, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 в сумі 100 000 грн., оскільки це майно придбане під час шлюбу і належить їм на праві спільної сумісної власності.

У жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частину квартири, вказуючи, що з 1988 року по квітень 2004 року проживав однією сімєю з відповідачкою.

У цей період часу вони проживали разом, вели спільне господарство, 24.07.1991 року у них народилася дочка ОСОБА_4, а також за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_2, тому просив встановити факт проживання однією сімєю з ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позови підтримали, ОСОБА_3 вимоги первісного позову не визнала, пояснивши, що квартиру придбала на законних підставах, тому підстав для задоволення позову немає.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.12.2009 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволені повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості спільного майна, зокрема автомобіля НОМЕР_1, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 в сумі 100 000 грн.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 05.05.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сімєю з серпня 1988 року по 27.04.2004 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити і ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до неї про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частину квартири відмовити, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального і процесуального права, суд неповно зясував обставини, що мають важливе значення для правильного вирішення справи. У решті рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення яким стягнути з нього на користь ОСОБА_1 половину вартості автомобіля в сумі 56 000 грн. та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на ? частину квартири, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального і процесуального права, суд неповно зясував обставини, що мають важливе значення для правильного вирішення справи. У решті рішення залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що вони підлягають задоволенню з таких міркувань.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири укладений між відповідачами є очевидно не дрібним побутовим, укладений без згоди одного з подружжя, зокрема позивачки, а відтак, згідно ст.65 СК України суд визнав спірний договір недійсним. Щодо поділу автомобіля, то суд визнав, що автомобіль придбаний під час спільного проживання, тому ОСОБА_2 повинен сплатити половину його вартості.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що сторони проживали однією сімєю та під час спільного проживання придбали квартиру, яка підлягає поділу.

Разом з тим, суд не застосував норми права, які підлягали застосуванню, свій висновок не мотивував.

Погодитись з такими висновками районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення з таких міркувань.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що 08.05.1981 року укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, який 24.11.1984 розірвано.

24.07.1991 року у них народилася дочка ОСОБА_5.

27.04.2004 року сторони знову зареєстрували шлюб.

31.01.2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Аркада» укладено договір Л286 про участь у Фонді фінансування будівництва.

Розписка № 295 про вилучення свідоцтва до договору про участь ФФБ від 16.02.2007 року свідчить, що ОСОБА_2 здійснено 100% інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1.

З наявних у справі копій прибуткових касових ордерів вбачається, що ОСОБА_2 сплачена вартість квартири в сумі 154 074,83 грн.

08.02.2007 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 07.05.2007 року шлюб між сторонами розірвано.

20.08.2007 року ОСОБА_2 придбано автомобіль НОМЕР_1, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2, при цьому поручителем при укладенні кредитного договору на придбання автомобіля виступила ОСОБА_1

05.05.2008 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_3 Л.М.

У розясненнях, які містяться у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюються за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

07.11.2009 року у ході розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійшли згоди, що спірний автомобіль НОМЕР_1, 2007 року випуску придбаний ними під час спільного проживання, тобто є їх спільною сумісною власністю і його вартість складає 112 000 грн.

За змістом ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Оскільки сторони дійшли згоди, що спірний автомобіль є їх спільної сумісною власністю, щодо його вартості (112 000 грн., судове засідання 07.11.2009 року), то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути половину вартості спільного майна, зокрема автомобіля НОМЕР_1, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 в сумі 56 000 грн.

Як уже зазначалось шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано 07.05.2007 року, а спірна квартира продана ОСОБА_2 05.05.2008 року.

За змістом ч.2 ст.114 СК у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 330, стаття 338).

ОСОБА_1 звернулась з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з підстав його невідповідності вимогам закону.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Однак статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Позивачка ОСОБА_1 вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння не ставила.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на ? частини квартири задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частину квартири, то вони також не підлягають задоволенню з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1988 року по квітень 2004 року сторони проживали однією сімєю.

Правовідносини, які виникли між сторонами під час спільного проживання ЦПК України, КпШС України не регламентувалися.

При вирішенні зустрічного позову судом першої інстанції застосовано СК України, який не поширюється та не підлягає застосуванню на правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки спірна квартира АДРЕСА_2 придбана у 1991 році, у період коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в шлюбі не перебували, а Сімейний Кодекс України введено в дію з 01.01.2004 року.

Оскільки питання про розподіл судових витрат не порушувалося, то їх необхідно залишити за сторонами.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.12.2009 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості спільного майна, зокрема автомобіля НОМЕР_1, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 в сумі 56 000 (пятдесят шість тисяч) грн.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на ? частини квартири відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частину квартири відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: