Апеляційний суд Вінницької області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 січня 2010 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого : Медвецького С.К.

суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,

при секретарі : Черепановій В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Аккорд-плюс» на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.12.2009 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного підприємства «Аккорд-плюс» про визнання договору недійсним, -

встановила:

У серпні 2009 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом, вказуючи, що 02.06.2008 року його дружина ОСОБА_2 уклала з приватним підприємством «Аккорд-плюс» договір про надання інформації щодо купівлі нерухомості. Однак він не давав згоди на укладення такого договору дружині, цей договір укладений всупереч інтересів сімї, вартість послуг є значною 12 125 грн., тому посилаючись на ст.ст.60, 61, 65 СК України просив визнати укладений договір недійсним.

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пояснили, що ОСОБА_1 оглядав придбану квартиру ще до того, як цю квартиру запропонувало його дружині агентство нерухомості. Дружина його не повідомляла, що підписувала договір з відповідачем про надання інформації щодо купівлі нерухомості. Згоди на укладення такого договору позивач не давав, і крім того, вартість квартири в договорі визначена в сумі 50 000 доларів США, а фактично квартира куплена за 25 000 доларів США.

Відповідачка ОСОБА_2 вимоги позову визнала повністю, пояснила, що не повідомляла позивача про укладення нею договору з приватним підприємством «Аккорд-плюс» про надання інформації щодо купівлі нерухомості.

Представник відповідача вимоги позову не визнала зовсім, пояснивши, що підприємство виконало взяті на себе зобовязання, згідно договору № 253 від 02.06.2008 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.12.2009 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Суд визнав недійсним договір

№ 253 від 02.06.2008 року, укладений між приватним підприємством «Аккорд-плюс» та ОСОБА_2 та вирішив питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі приватне підприємство «Аккорд-плюс» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного підприємства «Аккорд-плюс» про визнання договору недійсним, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що договір укладений між відповідачами є очевидно не дрібним побутовим, укладений без згоди одного з подружжя, зокрема позивача, всупереч інтересів сімї Червоняк, а відтак, згідно ст.65 СК України суд визнав спірний договір недійсним.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення з таких міркувань.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що 02.11.1996 року укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.5).

02.06.2008 року між ОСОБА_2 та ПП «Аккорд-плюс» укладено договір за № 253 про надання інформації щодо купівлі нерухомості. За умовами договору виконавець зобовязується надати замовнику інформацію про обєкти нерухомості, а замовник зобовязується оплатити послуги виконавця (а.с.4).

Того ж дня ОСОБА_2 оглянула надану агентством квартиру АДРЕСА_1 та було складено акт приймання виконаних робіт з ціною послуг виконавця 12 125 грн.

09.07.2008 року ОСОБА_2 купила квартиру № 114 в будинку

№ 170 по вул. Свердлова в м. Вінниці (а.с.20-24).

Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання договору щодо надання інформації про купівлю нерухомості недійсним з підстав його невідповідності вимогам закону, зокрема ст.65 СК України.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

За змістом ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оскільки договір про надання інформації щодо купівлі нерухомості, укладений між ОСОБА_2 та ПП «Аккорд-плюс» від 02.06.2008 року не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, відповідачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, правочин був вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків (отримання інформації для придбання квартири), що обумовлені ним, то в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного підприємства «Аккорд-плюс» про визнання договору недійсним необхідно відмовити.

Твердження позивача про те, що договір укладений між відповідачами є не дрібним побутовим, укладений без його згоди, всупереч інтересів сімї, з якими погодився суд першої інстанції, є безпідставними, оскільки ч.1 ст.65 СК України регламентує право розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, а ч.2 цієї статті надає право будь-кому з подружжя звертатись до суду, якщо інший уклав договір і розпорядився спільним майном без згоди іншого подружжя.

Будь-якого договору про розпорядження майном подружжя Червоняк відповідачі не укладали. Оспорюваний договір стосувався лише надання ОСОБА_2 інформаційних послуг, які вона отримала.

Таким чином, судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Аккорд-плюс» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.12.2009 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного підприємства «Аккорд-плюс» про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: