Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Качмар М.Я.

з участю адвоката ОСОБА_1,

ОСОБА_2,ОСОБА_3,ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення; зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, з участю третьої особи Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про припинення права власності на частку у спільному майні -,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися з позовом про вселення їх у квартиру АДРЕСА_1 та зобовязання ОСОБА_2 не чинити їм перешкод у користуванні вказаним житлом з передачею їм ключів від квартири та допоміжних приміщень, посилаючись на те, що вони є співвласниками спірної квартири, а відповідач своїми діями не допускає їх в цю квартиру.

ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом, у якому з врахуванням прийнятих судом уточнень, просить припинити право власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на 2/12 частини спірної квартири та визнати за нею право власності на всю квартиру, посилаючись на те, що співвласниками спірного житла відповідачі стали внаслідок спадкування. Вони не надавали допомоги спадкодавцю, а тому їх право власності на спадкове майно частки у квартирі, підлягає припиненню.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 9 червня 2010 року первісний позов задоволено. Зобовязано ОСОБА_2 не чинити позивачам перешкод у користуванні спірною квартирою, надати їм ключі від вказаної квартири та допоміжних приміщень, вселити їх у квартиру АДРЕСА_2. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_2 В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Стверджує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності по 1/12 частині спірної квартири в порядку спадкування після смерті їхнього батька ОСОБА_5, з яким позивачі за первісним позовом були в неприязних відносинах, не надавали спадкодавцю допомоги, не займалися його доглядом і похованням. Спірна квартира є однокімнатною. Вона (апелянт) іншого житла не має і проживає в цій квартирі. Просить рішення суду в частині задоволення первісного позову скасувати та відмовити в задоволенні позову, в частині відмови в задоволенні зустрічного позову рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечили, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскільки суд першої інстанції в частині задоволення первісного позову зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і заперечень проти позову; висновки суду по суті позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду в цій частині погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення у зазначеній частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є співвласниками (по 1/12 кожен) квартири № 2 в будинку № 148 на вулиці Б.Хмельницького у м.Львові. ОСОБА_2 є власником 5/6 частин вказаної квартири. Право власності позивачі за первісним позовом набули в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживають, забезпечені іншим житлом, що ствердили в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.

Суд всупереч вимогам ст.ст. 57,212 ЦПК України не дав оцінки доводам ОСОБА_2 про те, що при задоволенні первісного позову порушуються її житлові права та інтереси. Суд не взяв до уваги того, що сторонам у спірній квартирі не можуть бути забезпечені відокремлені її частини у розмірах, передбачених житловим законодавством, які відповідають розміру їх часток у приватній власності, для проживання всіх співвласників.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Частина 2 ст. 13 та ч.5 ст. 319 ЦК України зобовязують особу при здійсненні права власності не порушувати прав інших осіб та використовувати свої права на шкоду іншим особам. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності інших громадян.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі за первісним позовом є власниками незначної частини спірної квартири ( по 1/12 кожен). Здійснення ними свого права власності шляхом вселення в цю квартиру буде направлене на шкоду правам відповідача, яка в цій квартирі проживає, квартира є однокімнатною.

Власник при здійсненні свого права на річ не повинен порушувати прав інших осіб. У протилежному випадку суд може відмовити йому в захисті права власності (ч.3 ст. 16 ЦК). Виходячи з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулися ОСОБА_3 і ОСОБА_4, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що їх цивільне право порушене і підлягає судовому захисту, що полягає в усуненні перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом вселення в таку.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За відсутності згоди щодо виплати компенсації спір між співвласниками може бути вирішений у судовому порядку.

Колегія суддів, виходячи з аналізу доказів по справі, робить висновок, що вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до задоволення не підлягають. В цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову про припинення права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільному майні на тій підставі, що вони ухилялися від догляду за спадкодавцем, суд виходив з того, що позивач не надала доказів про наявність будь-яких передбачених ст. 364 ЦК України підстав для припинення права власності на частку та передбачених ст. 365 ЦК України умов такого припинення. Оскаржуване рішення в цій частині слід залишити без змін, оскільки при вирішенні цих вимог суд правильно визначив характер спірних правовідносин та встановив дійсні обставини справи. Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів, оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. З висновками суду першої інстанції, які не спростовуються доводами апеляційної скарги, в цій частині слід погодитися.

Керуючись ст.303, п.1,2 ч.1, ст.307, ст. ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 червня 2010 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення у квартиру № 2 в будинку № 148 на вулиці Б.Хмельницького в місті Львові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: