АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-6080/09Головуючий у 1-й інстанції Свачій
Провадження № 22ц-921/10 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2010 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Шевчук Г. М., Демкович Ю. Й.,

при секретарі - Вийванко О.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, її

представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 січня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про визнання її та малолітньої дочки ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування жилим приміщення

та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про визнання права на користування житловим приміщенням та вселення,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, вважаючи, що воно постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове, яким задовольнити її зустрічні позовні вимоги.

Порушення вбачає у тому, що суд не повно з'ясував всі обставини, що мають значення для вирішення спору, й висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12.01.10 та додатковим рішення цього ж суду від 14.04.10 позов ОСОБА_2 задоволено; визнано ОСОБА_1 та її малолітню доньку ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою №65 на Майдані Перемоги, 4 у м. Тернополі. У позові ОСОБА_1 про визнання права на користування вказаною квартирою та вселення відмовлено.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала скаргу, пославшись на мотиви, викладені в ній.

Позивач та її представник скаргу не визнали, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін з наступних підстав.

Приймаючи рішення, суд виходив із того, що ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4 були відсутні за місцем проживання понад рік без поважних причин, що дає підстави для визнання її такими, що втратила право користування житлом.

Із таким висновком колегія суддів погоджується.

Встановлено, що з 06.09.03 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, який приходиться позивачці внуком.

Після укладення шлюбу ОСОБА_1 за згодою власників була вселена та зареєстрована у квартирі № 65 на Майдані Перемоги, 4.

Вказана квартира належить на права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Тернопільський міським БТІ 01.04.96.

20.01.04 від шлюбу між відповідачкою та ОСОБА_5 народилася дочка ОСОБА_7, яка також зареєстрована і проживала у спірній квартирі.

04.02.08 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірваний.

Із зібраних доказів вбачається, що в період з липня 2008 року по день звернення до суду (04.08.09) ОСОБА_1 не проживала у спірній квартирі без поважних причин, оскільки виїхала з неї разом із донькою, забравши все належне їй майно.

У відповідності до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14.04.08 із ОСОБА_5 стягнуто в користь відповідачки аліменти на утримання дочки ОСОБА_7 у твердій грошовій сумі в розмірі 250,00 грн. щомісячно, починаючи з 14.08.08 до досягнення дитиною повноліття.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачка разом із дитиною добровільно покинула спірне жило.

Судом першої інстанції встановлено, що дитина проживає у батьків відповідачки Серафимович у м. Золочеві Львівської області.

У силу ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР відповідачка та її дочка були членами сім'ї позивача, власника житла.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

У відповідності до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За вказаних обставин судом правомірно визнано ОСОБА_1 та її малолітню дочку ОСОБА_4, яка за згодою батьків проживає з матір'ю, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Апелянтом не доведено фактів чинення їй перешкод у проживанні у квартирі зі сторони позивача, які б змусили її виселитися з квартири.

Окрім цього, встановлено, що колишній чоловік відповідачки ОСОБА_5 створив нову сім'ю в якій 09.04.09 народилася дочка ОСОБА_8, й вони усі разом проживають у спірному житлі, про що ствердила позивачка ОСОБА_2

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно оцінені зібрані докази, та вірно застосовані норми матеріального і процесуального права й підстав для скасування рішення, з мотивів, наведених в скарзі - не вбачає.

Слід зазначити, що судом помилково зроблене посилання на ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, оскільки, як зазначалося вище, відповідачка та її донька були членами сім'ї власника квартира, а не наймачами, а тому, з мотивувальної частини рішення вказівку на зазначені статті слід виключити.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 січня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_9