Справа № 2-1852/10
РІШЕННЯ

іменем України

"27" жовтня 2010 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої: судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання - Бінько М.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, про тлумачення заповіту,-

ВСТАНОВИВ:

16.09.2010 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про тлумачення заповіту, посвідченого Олександрівською селищною радою Вознесенського району 11.02.2002 року від імені ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10.11.2009 року померла ОСОБА_4, яка за життя склала заповіт, посвідчений 11.02.2002 року секретарем Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрований в реєстрі за № 104. Згідно даного заповіту вона заповіла позивачу право на земельну частку (пай), що знаходиться в КСП «Олександрівка», розміром 4,82 га, відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НК № 0157817.

Оскільки, за життя ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, який був виданий 16.02.2004 року ОСОБА_3 районною державною адміністрацією, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виходячи з невідповідності спадкового майна заповіту.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просив розтлумачити заповіт ОСОБА_4, визначивши спадковим майном земельну ділянку площею 5,1854 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, що належала померлій згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 16.02.2004 року ОСОБА_3 районною державною адміністрацією на підставі розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації № 628-р від 20.11.2003 року.

Ухвалами суду від 08.08.2010 року до участі в справі залучено Олександрівську селищну раду Вознесенського району Миколаївської області в якості відповідача та ОСОБА_3 державну нотаріальну контору в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, надав аналогічні викладеним у позовній заяві пояснення.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася. В заяві на адресу суду просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 визнала, не заперечувала проти їх задоволення.

Представник відповідача Олександрівської селищної ради Вознесенського району миколаївської області, в судове засідання не з'явився. Надав заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, просив розглянути справу за його відсутності.

Представник Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, посилаючись в заяві, що надійшла на адресу суду, на свою зайнятість. Не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 1256 ЦК України, у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом з дотриманням правил тлумачення правочинів, передбачених ст. 213 ЦК України .

Отже, виходячи з аналізу положень ст.ст.213, 1256 ЦК, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у звязку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч.2 ст.213 ЦК не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення в тексті самого правочину. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що заповіт це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обовязків на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Так, судом встановлено, що 10.11.2009 року померла ОСОБА_4, яка за життя склала заповіт, посвідчений 11.02.2002 року секретарем Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрований в реєстрі за № 104.

Як вбачається зі змісту даного заповіту, ОСОБА_4 заповіла позивачу право на земельну частку (пай), що знаходиться в КСП «Олександрівка», розміром 4,82 га, відповідно до сертифіката на право на земельну часку (пай) серії НК № 0157817 . Тобто, померла за життя однозначно визначила свою волю щодо обєкта спадкування.

16.02.2004 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 районною державною адміністрацією на підставі розпорядження даного органу № 628-р від 20.11.2003 року. Даний правовстановлюючий документ підтверджував право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 5,1854 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.

Вищевказаний заповіт ОСОБА_4 не було скасовано, змінено.

Згідно п. 17 Перехідних положень ЗК України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

З наведеного слідує, що право вимоги виділення земельної частки в натурі і право власності на земельну ділянку є різними обєктами спадкування.

За такого, вимоги позивача фактично зводяться до внесення відповідних змін до заповіту, який є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті, а не до його тлумачення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про тлумачення заповіту суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 209, 212 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, про тлумачення заповіту відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя Л.В.Лузан