РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2010 року Справа № 2-63/10

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Кордюкова Ж.І.,

при секретарі Слива Р.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, поділ квартири між власниками, виділення частки та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, поділ квартири між власниками, виділення частки та вселення.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2, який був розірваний 09.12.1998 р. Під час шлюбу у 1997 р. він і ОСОБА_2 разом приватизували квартиру АДРЕСА_1, яка є їх спільною сумісною власністю. Між позивачем і відповідачкою не досягнуто домовленості відносно поділу спірної квартири у добровільному порядку, відповідачка користується квартирою одноособово, відмовляє у наданні позивачу правовстановлюючих документів, не пускає позивача у квартиру та не дає ключів. Тому на підставі викладеного позивач звернувся з даним позовом до суду і просить поділити між ним та відповідачкою спірну квартиру набуту під час шлюбу, що є їхньою спільною сумісною власністю, визнати за ним право власності на 1/2 частки вищевказаної квартири і за ОСОБА_2 1/2 частки вищевказаної квартири, виділити йому у користування спальну кімнату площею 12 кв.м, ОСОБА_2 виділити у користування залу площею 16 кв.м, вселити його у спірну квартиру, зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні спальною кімнатою площею 12 кв.м та містами загального користування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав повністю, додаткових пояснень не мав, просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, суду пояснила, що 06.06.1995 р. вона і позивач одружились. Спірну квартиру отримали в 1996 році, разом її приватизували. В 1998 році заселились у цю квартиру. В березні 1998 р. позивач виїхав з квартири, оскільки перебуваючи у шлюбі з нею, одночасно мешкав з іншою жінкою. Одружився позивач лише для того, щоб отримати квартиру, на яку вона в черзі простояла 20 років з 1976 року, а приватизувавши квартиру, одразу покинув її. Потім позивач повернувся, щоб проживати у квартирі, для цього йому була виділена спальня. В цю кімнату він завіз меблі. Проте мешкати спокійно в одній квартирі вони з позивачем не могли, оскільки він не пускав її після роботи у квартиру, а жінка, з якою мешкав позивач, побила її. Згодом позивач вивіз усі речі з квартири, крім меблевої стінки із залу. До того ж весь цей час позивач не сплачував комунальні послуги, не робив ремонт у квартирі, тому не має на квартиру жодних прав. Просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Суд вислухавши позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 368 Цивільного Кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник ... квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу серії 1-ЕД № 287122 між позивачем та відповідачем 06.06.1995 р. було укладено шлюб, про що Сєвєродонецьким відділом РАГС Луганської області 06.06.1995 р. було зроблено актовий запис №324. Шлюб між сторонами було розірвано 09.12.1998 р., про що 09.12.1998 р. відділом РАЦС Сєвєродонецького МУЮ Луганської області було зроблено актовий запис №685, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ЕД №065334.

Відповідно до копії ордеру на житлове приміщення від 24.12.1996 р. №316 серії Н, виданого на ім'я ОСОБА_2 на склад сім'ї з двох осіб (ОСОБА_2 та ОСОБА_1) виділено двокімнатну квартиру і зазначені особи отримали право на заняття двокімнатної ізольованої квартири по вул. Курчатова, 11 а/154.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.09.1997 р. №1383, виданого відділом приватизації житла УЖКГ міськвиконкому, квартира за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Курчатова, 11А/154 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Згідно технічного плану квартира АДРЕСА_2, розташована на 3 поверсі, складається з двох ізольованих кімнат, одна з яких має площу - 15,6 кв.м, а друга 12,4 кв.м.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що в період шлюбу сторонами дійсно в результаті приватизації була набута квартира АДРЕСА_3, яка згідно діючого законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, не зважаючи на те, що шлюб між ними був розірваний. Оскільки домовленості між подружжям не досягнуто, враховуючи відмову позивача ОСОБА_1 від пропозиції відповідачки ОСОБА_2 отримати грошову компенсацію за 1/2 частку квартири, суд вважає можливим поділити спірну квартиру між колишнім подружжям рівними частками, тобто по 1/2 частині квартири АДРЕСА_4 а в м. Сєвєродонецьку кожному. При цьому розподіл квартири між сторонами можна провести без втрати її цільового призначення, оскільки при цьому квартира не втрачає свого первісного цільового та функціонального призначення і не знецінюється. Підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні в суді встановлено не було. При цьому ОСОБА_1 є рівноправним співвласником квартири, як і ОСОБА_2, тобто він має право користування своєю часткою квартири, виходячи з чого суд вважає, що вимога про вселення є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Враховуючи також, що між сторонами не було досягнуто домовленості з приводу використання спірної квартири, з метою уникнення будь-яких суперечок між ними, суд вважає можливим виділити у користування ОСОБА_1 ізольовану спальну кімнату площею 12,4 кв.м., яка є меншою, ніж ізольований зал площею 15,6 кв.м, який виділяється ОСОБА_2, залишивши у загальному користуванні позивачу і відповідачці кухню, коридори, ванну та санвузол, що є необхідним для створення нормальних умов для проживання у квартирі кожної із сторін.

Таким чином, позовні вимоги позивача є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 8,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 7,50 грн.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 60, 68, 70 СК України, ст.ст. 183, 364, 368, 383,391 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11, керуючись, ст.ст. 7, 10, 11, 60, 84, 88, 212-214 ЦПК України, суд. -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно набуте за час шлюбу, а саме: квартиру АДРЕСА_5, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вищевказаної квартири та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вищевказаної квартири.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_6.

Виділити у користування ОСОБА_1 спальну кімнату площею 12,4 кв.м, ОСОБА_2 виділити у користування залу площею 15,6 кв.м,

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні спальною кімнатою площею 12,4 кв.м та містами загального користування кухнею, коридором, ванною та санвузолом.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 7,50 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ж.І. Кордюкова