Справа №2-2696/10 16.08.2010 16.08.2010 16.08.2010
Провадження №5789/10
Справа № 22ц-5789/10 Суддя по 1 інстанції Щербина С.В.
Категорія 52 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

16 серпня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Мурлигіної О.Я., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання Аніщенко Д.В.,

участю:

-позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

-представників відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2010 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» в особі його Миколаївської дирекції про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

23 грудня 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Позивачка вказувала, що з 2004 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, безпосередньо з 25 грудня 2006 року у відокремленому безбалансовому виробничому підрозділі, а саме: Поштамту Центру поштового звязку № 1 Миколаївської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» (далі Центр поштового звязку № 1) на посаді заступника начальника з питань маркетингу та продажу послуг.

З 27 листопада 2009 року була звільнена з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України наказом начальника Центру поштового звязку № 1 від 25 листопада 2009 року (наказ № 1591-к) у звязку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Посилаючись на те, що під час її звільнення допущено порушення вимог трудового законодавства, позивачка просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 250 625 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2010 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення районного суду, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний роботодавцем у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі й у випадку скорочення чисельності та штату працівників.

При цьому вимогами ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що звільнення з таких підстав допускається лише за умови, якщо працівника неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу, яку роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи іншу наявну роботу, яку працівник може виконувати.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивачка з 2004 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а безпосередньо з 25 грудня 2006 року займала посаду заступника начальника з питань маркетингу та продажу послуг Центру поштового звязку № 1, який є безбалансовим підрозділом Миколаївської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта».

У відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, внаслідок чого відбулося скорочення штату саме управлінського апарату, в тому числі й у структурному підрозділі, в якому працювала позивачка була скорочена посада яку вона займала.

Так, матеріалами справи підтверджено, що на виконання плану антикризових заходів Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» (Лист № 61-04-241 від 14 липня 2009 року), Миколаївська дирекція, з метою підвищення продуктивності праці, зменшення витрат на утримання адміністративно-управлінського персоналу, наказами № 264 від 21 липня 2009 року та № 308 від 11 серпня 2009 року, внесла відповідні зміни до структури управляння філії. Зі штатного розпису філії були виведені (скорочені) ряд посад заступників директора, у тому числі й з питань маркетингу та продажу послуг.

У звязку зі зміною структури управління Миколаївської дирекції, пунктом 3.2 наказу № 264 від 21 липня 2009 року на внутрішньовиробничі структури (до яких відноситься Центр поштового звязку № 1) покладено обовязок внести відповідні зміни до штатних розписів усіх структурних підрозділів з 3 листопада 2009 року.

Наказом № 1013 від 25 серпня 2009 року (про скорочення штату) начальника Центру поштового звязку № 1 (на виконання відповідного наказу Миколаївської дирекції) скорочено ряд штатних управлінських посад з 2 листопада 2009 року, зокрема й посаду займану позивачкою (а.с. 19).

У відповідності до вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення позивачка особисто була попереджена 31 серпня 2009 року наказом начальника Центру поштового звязку № 1 від 27 серпня 2009 року № 1024 (а.с. 20).

В період строку попередження позивачці на її вимогу була надана щорічна відпустка з 12 жовтня по 11 листопада 2009 року згідно наказу № 993-в від 7 жовтня 2009 року (а.с. 21). Цим же наказом перенесено термін її звільнення з 2 на 11 листопада 2009 року.

Оскільки в період відпуски ОСОБА_2 захворіла та перебувала на лікарняному, термін відпустки продовжено на 3 дні та відповідно перенесена дата її звільнення.

З 27 листопада 2009 року позивачка була звільнена з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України наказом начальника Центру поштового звязку № 1 від 25 листопада 2009 року (наказ № 1591-к) у звязку зі скороченням чисельності та штату працівників (а.с. 8).

Судом вірно встановлено, що до проведення звільнення, на виконання вимог ч.2 ст. 49-2 КЗпП України, адміністрація вживала належні заходи щодо працевлаштування позивачки.

Так, 29 та 30 вересня 2009 року адміністрація ознайомила її з наявними вакансіями, серед яких були й такі, які відповідали її професійним характеристикам. Зазначене підтверджується її особистими підписами (а.с. 56,58). Проте, позивачка не виявила бажання зайняти наявні вакансії, а в подальшому скористалася своїм правом постановки на облік в центр зайнятості населення.

Доводи позивачки про наявність у виробничому підрозділі вакансії інструктора з експлуатаційних виробничо-технічних і організаційних питань, яку б вона бажала зайняти, необгрунтовані, оскільки зазначене не підтверджується штатним розписом.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивачки відбулося без погодження Миколаївської дирекції всупереч п.4.4.8 Положення про Поштамт Центру поштового звязку №1, не відповідає матеріалам справи, оскільки підтверджено, що Миколаївська дирекція безпосередньо ініціювала скорочення адміністративних посад, зокрема й безпосередньо посади позивачки.

Оскільки, згідно ч.1 ст. 43-1 КЗпП України, звільнення керівників установ (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів) та їх заступників допускається без згоди профспілкової організації, тому посилання на порушення місячного строку на звільнення з дня одержання згоди профкому, безпідставні.

Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України від 15 листопада 1996 року «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення ( крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Враховуючи викладене, районний суд прийшов до вірного висновку про те, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: