Справа №22-ц-4104/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Смирнової Т.В.,

суддів - Ведмедь Н.І., Гагіна М.В.,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

про стягнення коштів за договором банківського вкладу,

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом який мотивував тим, що 21 липня 2008 року між ним та відповідачем був укладений депозитний договір, згідно якого він поклав на депозит 2672 065 грн. 85 коп.

02 серпня 2008 року між ними було укладено додаткову угоду, відповідно до якої суму вкладу було збільшено до 2 713 935 грн. 49 коп.

Протягом дії зазначеного договору у позивача виникла потреба у знятті всією суми коштів з депозитного рахунку, у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з відповідним листом про дострокове розірвання договору та повернення коштів.

Відповідач відмовив у достроковому розірванні договору та поверненню коштів, пославшись на постанову НБУ № 319 від 11 жовтня 2008 року.

ОСОБА_2 був вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 травня 2009 року вимоги позивача були задоволені, договір було розірвано, відповідача було зобов'язано повернути суму вкладу готівкою. 17 серпня 2009 року відповідач повернув позивачу суму вкладу.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору сторони несуть відповідальність до чинного законодавства України.

ОСОБА_2 вважає, що за прострочення повернення вкладу, відповідач повинен сплатити йому пеню в розмірі 271 393 грн. 55 коп., З % річних за період прострочення повернення вкладу з 16 жовтня 2008 року по 16 серпня 2009 року в сумі 68 034 грн. 27 коп. та інфляційні збитки в розмірі 391 625 грн. 15 коп.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 пеню в розмірі 271393 грн. 55 коп., інфляційні збитки в розмірі 330 558 грн. 29 коп. та З % річних в розмірі 66472 грн. 82 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»з рішенням суду не погодились і оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

При цьому апелянт посилається на порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який застосовано судом першої інстанції в обґрунтування задоволення вимоги позивача про стягнення пені, не може бути застосований до даних правовідносин. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку Цивільного кодексу України.

Апелянт зазначає, що вимога про сплату 3% річних є безпідставною, оскільки Судом першої інстанції не взято до уваги умови договору від 21 липня 2008 року №11-980/318 де п.1.2. передбачено, що за час користування коштами протягом строку дії договору Банк сплачує проценти за ставкою 18,50 %. На виконання даного пункту Банком за час користування кредитними коштами було сплачено відсотки на загальну суму 506057,66 грн.

Відсотки за користування грошовими коштами Банком сплачувались також і з 16 жовтня 2008 року по 17 серпня 2009 року по час фактичного повернення депозитного вкладу.

Апелянт вважає, що при вирішенні даної справи необхідно звернути увагу на те, що Банк протягом всього часу користування грошовими коштами сплачував відсотки передбачені умовами договору.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 липня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладенні договір №11-980/318 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в національній валюті, згідно якого позивач вніс на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 2 672 065 грн. 82 коп.

02 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода, згідно якої сума вкладу була збільшена до 2 713 935 грн. 49 коп. Пунктом 2.8. вказаного Договору передбачено, що після закінчення строку, визначеного п.1.1. цього Договору, або настання інших обставин, визначених чинним законодавством України чи цим договором кошти з депозитного рахунку повертаються «Клієнту» за його вимогою шляхом видачі готівкою, перерахуванням на його власний поточний або інший депозитний рахунок, а дія цього договору припиняється.

16 жовтня 2008 року позивач подав до відповідача заяву про розірвання депозитного договору.

Відповідач в добровільному порядку не розірвав вказаного договору, що спонукало позивача звернутись до суду з відповідним позовом.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 травня 2009 року позов був задоволений, був достроково розірваний депозитний договір і було зобов'язано Банк повернути позивачу суму вкладу готівкою.

На виконання рішення суду, 17 серпня 2009 року, відповідач повернув позивачу суму вкладу.

Крім того, в судовому засіданні також було встановлено, що тимчасова адміністрація в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит»не призначалась, будь-які мораторії стосовно банку не встановлювалися і не встановлювались будь-які обмеження щодо проведення банківських операцій спеціально для цього банку.

Отже, суд першої інстанції встановив порушення цивільних прав ОСОБА_2, як споживача і з зазначених підстав задовольнив позовні вимоги в частині.

Проте, колегія суддів вважає, що з висновком суду в повній мірі погодитися не можна, оскільки при ухваленні рішення суд порушив норми матеріального та

процесуального права, а тому дійшов помилкового висновку стосовно стягнення

пені на користь позивача в сумі 271393 грн. 55 коп., а тому доводи апелянта в цій

частині є такими, що заслуговують на увагу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вимогою стягнення пені послався на Закон України «Про захист прав споживачів» та п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Суд першої інстанції погодився з таким обґрунтуванням в цій частині повних вимог ОСОБА_2 Проте відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному законі чітко прописана процедура укладення договору про надання споживчого кредиту, а саме, в договорі зазначається мета для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, строк на який кредит може бути одержаний, варіанти його повернення та інше.

З пояснення представника відповідача та договору № 11 -980/318 від 21

липня 2008 року про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Пенсійний» в

національній валюті за своїм змістом та характером правовідносин не є

споживчим, отже, виходячи з зазначеного колегія суддів вважає, що застосування

Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з

кредитних правовідносин можливе в тому разі, якщо предметом і підставою

позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту,

типи відсоткових ставок, валютні ризики, процедура виконання договору, тощо,

які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Отже, колегія суддів вважає, що в рішенні суду посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» є помилковим.

Щодо посилань позивача на Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки суд не зазначив у рішенні, які саме порушення цього закону допустив банк у відносинах з ОСОБА_2, які б давали підстави для стягнення пені.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів в межах України, а також встановлює відповідальність суб'єктів переказу. Колегія суддів не вбачає підстав для застосування норм зазначеного закону у правовідносинах, що виникли між сторонами у справі, оскільки жодних договорів щодо проведення переказів між ними не укладалося.

В договорі №11-980/318 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», що був укладений між сторонами не зазначено про таку відповідальність, як нарахування пені в разі неналежного виконання сторонами зобов'язань, тому задоволення судом першої інстанції вимоги про її стягнення є безпідставним і таким що не ґрунтується на договорі та законі.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до вимог п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення пені на користь ОСОБА_2

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без зміни, оскільки воно відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема ч. З ст. 625 ЦК України.

Сума нарахування інфляційних збитків та 3% річних, здійснена судом першої інстанції, апелянтом не оспорюється.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду від 19 серпня 2010 року в даній справі скасувати в частині стягнення пені в сумі 271393 грн. 55 коп.

В позові в цій частині ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення коштів за договором банківського вкладу відмовити, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий-

Судді -