Справа № 22ц-53 2010 р.
Головуючий у 1 інстанції: Мікула
Доповідач: Мікуш Ю Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року лютого місяця 01 дня Колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Петричка П.Ф.

Суддів: Мікуш Ю.Р., Зверхановської Л.Д.

При секретарі: Гуняк О.Я.

З участю:сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2. ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 червня 2009 p., колегія суддів, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 червня 2009 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-ьої особи: відділу приватизації Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_5 про захист права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення тимчасових мешканців.

Зобовязано ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні квартирою № 3 по вул. Федьковича, 21 в м. Львові. Вселити в квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Франківської РА Львівської міської Ради, 3-іх осіб: відділу приватизації Франківської РА Львівської міської Ради, ОКП Львівської обласної ради „БТІ та ЕО про визнання недійсним розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської Ради № 83 від 29.01.2004 року про приватизацію квартири АДРЕСА_2, скасування свідоцтва про право власності на дану квартиру, видане на імя ОСОБА_4, визнання за ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 права на житлову площу в квартирі № З по вул. Федьковича, 21 в м. Львові та визнання їх наймачами як членів сімї померлого основного наймача за раніше укладеним договором найму - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржили відповідачі по справі ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначають, що вважають оскаржуване рішення суду незаконним, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вважають, що відповідно до ч.1 ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно ч.2 ст.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спір, суд не взяв до уваги розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України. Доказом змін постійного місця проживання є акт обстеження житлового будинку в с. Містки Пустомитівського району Львівської області, що належав ОСОБА_7 від 16.05.20| Р-

Відповідно до ст.64 ЖК України апелянтів слід вважати членами сім»ї наймача, оскільки такі проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство. Згідно ч.З ст.64 ЖК України якщо особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 взяли церковний шлю 20.11.1997 року, то апелянтів слід вважати членами сімї померлого ОСОБА_8 Про родинні відносини між апелянтами та померлим ОСОБА_8 свідчить те, що після смерті ОСОБА_8 похоронами останнього займалася ОСОБА_1

Вважають оскаржуване рішення суду незаконним із мотивів, що суд вважав встановленими обставини, які не були доведені в процесі розгляду справи.

Позивачем ОСОБА_4 не доведено факту чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою.

Щодо зустрічного позову, то судом невірно застосовано норіми матеріального права. Згідно п.5 ст.5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду кожний громадянин України має право приватизувати займане ним жиле приміщення безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Перед тим, як приватизувати спірну квартиру, позивач у 1993 році вже використав своє право на безоплатну приватизацію житла.

Згідно п.2 ст.8 вище зазначеного Закону, передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно проживають в даній квартирі. В даному випадку, апелянти були постійними мешканцями квартири АДРЕСА_3, а отже, приватизація спірної квартири повинна була відбуватися за їх згодою.

Висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

При постановленні судового рішення, суд незаконно не застосував статті 64, 65 ЖК України, порушив статті 5, 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, статті 58, 59, 212, 213 ЦПК України.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задоволити зустрічний позов та відмовити у позові ОСОБА_4

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_3 та виступ адвоката ОСОБА_9 на підтримання апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги ОСОБА_4 та виступ його представників ОСОБА_10 та ОСОБА_11, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що спірна квартира № З будинку 21 по вул. Федьковича в м. Львові складається з двох кімнат загальною площею 27,1 кв.м. В квартирі зареєстрований ОСОБА_4, що стверджується довідкою ЛКП „Навколо Базару від 22.01.2004 року (т.1 а.с.З).

29 січня 2004 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 29 січня 2004 року № 83.

Вирішуючи зустрічний позов відповідачів про визнання останніх членами сімї померлого ОСОБА_8, суд підставно виходив із вимог ст.65 ч.1 ЖК України відповідно до якої наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

На вище зазначені вимоги ст.65 Житлового кодексу України орієнтує постанова Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України із послідуючими змінами, якою суд керувався при вирішенні спору.

Судом першої інстанції не здобуто доказів, які б безспірно стверджували, що відповідачка ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_7, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 були членами сімї померлого ОСОБА_8, вели з ним спільне господарство, мали спільний бюджет. Відповідачами, вони ж апелянти, також не предявлено доказів спільного проживання однією сімєю, ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету в суд апеляційної інстанції. Матеріалами справи встановлено, що за квартирою рахувалися борги за комунальні послуги, які погашав після смерті батька позивач ОСОБА_4

Покликання відповідачів на акт обстеження житлового будинку в с.Містки Пустомитівського району Львівської області, де останній зареєстрований, де діти виросли під наглядом і вихованням їхньої бабусі ОСОБА_7 (оскільки ОСОБА_1 більше часу дня перебувала на роботі в м.Львові та винаймала житло) не можна вважати підставою зміни місця проживання із правом набуття права на житлову площу в чужій квартири за бажанням відповідачки, оскільки, окрім зацікавлених свідків, такі дані не підтверджені іншими доказами: бажанням наймача квартири зареєструвати відповідачів в квартирі, намаганнями останніх знятися з реєстрації в с.Містки Пустомитівського району із намірами реєстрації в м.Львові вул. Федьковича 28 кв.З. Окрім цього зібраними доказами підтверджується факт, що після смерті в 1992 р. матері позивача, в квартирі разом з батьком стала проживати у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_12, яка здійснювала догляд за ОСОБА_4 на правах матері з 1993 р. по 1999 рік. Опікуном неповнолітнього ОСОБА_4 відповідно до рішення органу опіки та піклування Франківської РА був батько ОСОБА_8

Колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо церковного шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_1, який нічим не підтверджений та немає юридичних наслідків, а саме свідоцтво про шлюб ОСОБА_8 та ОСОБА_1 від 20.11.1997 року, видане в храмі Вознесіння Господнього м.Пустомити Львівської області суперечить перевіреним обставинам щодо порядку його видачі, реквізитів на ньому та поясненням ОСОБА_1, що шлюб відбувався на квартирі, а з поданої нею копії свідоцтва про шлюб вбачається, що такий давався в храмі Вознесіння Господнього м.Пустомити, що також суперечить перевіреним запису у книгах реєстрації вінчань.

Судом першої інстанції перевірено та встановлено, що по рапорту працівника Франківського РВ ЛМУ УМВСУ у Л/о був складений протокол 19.01.2004 р. згідно ст.197 КУпАП.

Згідно матеріалів перевірки та висновку Франківського РВ ЛМУ УМВСУ у Л/о (справа № Г-4 від 26.01.2004 р. (а.с.25) відповідачка ОСОБА_1 20.01.201 року подавала розписку про добровільне звільнення квартири до 26.01.2004р. однак взятих на себе зобов'язань не виконала.

Матеріалами справи безспірно встановлено, що ОСОБА_4 являється інвалідом другої групи з дитинства, а відтак висновок суду відповідає вимогам ст.6,5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду .

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому вимоги позивача ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом, виселення відповідачів відповідають нормам Закону, зокрема ст.386,391 ЦК України.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстав для скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п. 1, 314 ч.1 п,1, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 червня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду України на протязі 2-х місяців.

Головуючий:

Судді: