Київський районний суд м. Одеси
18 листопада 2010 року Справа № 2-7188/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

при секретарі Сушко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3-ОСОБА_4

про визнання недійсним правочину та повернення спірного майна подружжя у попередній стан

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду міста ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3-ОСОБА_4 про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу реєстраційний №02035 від 12.10.2009 р., укладеного на товарній біржі «Слобожанщина», та повернення спірного майна подружжя у попередній стан.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що вона уклала шлюб 24.01.1987 року з ОСОБА_2 Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2009 року по справі №2-6774/09 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, рішення набрало законної сили 08.01.2010 р.

Позивачка вказує, що їй стало відомо про розпорядження відповідачем ОСОБА_2 спільним майном без її згоди, а саме що належний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320 2008-го року випуску, кузов № НОМЕР_1 09.10.2009 року було знято з обліку та 14.10.2009 року зареєстровано за громадянином ОСОБА_3-ОСОБА_4 на підставі біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу реєстраційний № 02035 від 12.10.2009 р., укладеного на товарній біржі «Слобожанщина».

З посиланням на приписи ст.ст. 203, 215, ч.3 ст. 368, ч. 2 ст. 369, ст.ст. 386-392 ЦК України, ст.ст. 60, 65 СК України ОСОБА_1 просить суд визнати недійним правочин з відчуження автомобілю MERCEDES-BENZ GL 320 біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу від 12.10.2009 р., що був укладений на товарній біржі «Слобожанщина» між ОСОБА_2 та ОСОБА_3-ОСОБА_4, а сторони цього правочину та спірне майно повернути у первісний стан.

Одночасно із позовною заявою, позивачкою було подано до суду заяву про забезпечення позову. В якості забезпечення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд накласти арешт на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320 2008-го року випуску, кузов № НОМЕР_1 з його вилученням та розміщенням на штрафмайданчику ДАІ, заборонити відповідачу ОСОБА_3-ОСОБА_4, що є набувачем за оспорюваним договором купівлі-продажу, або уповноваженим ним особам, керувати зазначеним автомобілем.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.10.2010 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково накладено арешт та заборонено відчуження автомобілю MERCEDES-BENZ GL 320 2008-го року випуску, кузов № НОМЕР_1, в решті вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.

У судовому засіданні 18.11.2010року представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Після розгляду судом справи по суті та дослідження письмових доказів, у судових дебатах представник позивачки заявила клопотання про надання їй часу для підготовки до судових дебатів, у звязку з чим у судовому засіданні, яке відбулось 18.11.2010року було оголошено перерву на 30 хвилин та надано цей час для підготовки.

Після перерви представник позивачки у судових дебатах заявила суду усне клопотання про призначення у справі судової експертизи, на вирішення якої просила поставити запитання щодо того, чи є спірний автомобіль цінним майном.

Суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, виходячи з положень ч. 2 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якої особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Крім того, на думку суду, призначення такої експертизи у справі було недоцільним, оскільки експерт може відповісти на запитання про ринкову вартість спірного майна при проведенні товарознавчої експертизи, однак відповідь щодо цінності автомобіля буде у будь-якому випадку субєктивною, з огляду на те, що сама правова категорія «цінне майно» є оціночним поняттям, та віднесення того чи іншого майна до цінного буде залежати від статків та доходів особи, що його оцінює.

У судових дебатах представник позивачки просила також суд відкласти розгляд справи, посилаючись на необхідність уточнення позовних вимог та доповнення підстав позову.

Судом було відмовлено у задоволенні цього клопотання, оскільки приписи ч. 2 ст. 31 ЦПК України встановлюють право позивача шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову лише до початку розгляду судом справи по суті.

Клопотання представника позивачки у судових дебатах про відкладення розгляду справи у звязку з її поганим самопочуттям, а також у звязку з необхідністю участі в іншому судовому процесі відхилені судом через їх суперечливість, а також через те, що підстави відкладення розгляду справи взаємно виключали одна одну, та були розцінені судом як зловживання своїми правами з метою затягти розгляд справи.

Відповідач ОСОБА_2 та представник обох відповідачів ОСОБА_5 у судове засідання зявилися, будь-яких письмових заперечень проти позову не надали, але усно пояснили суду, що проти позову вони заперечують та просять суд відмовити у задоволенні позовної заяви з наступних підстав.

Представник відповідачів вважає, що відчуження спірного автомобілю відбулось з повним дотриманням вимог чинного законодавства 12.10.2009 р., а рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2009 року по справі № 2-6774/09 р., яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, набрало законної сили лише 08.01.2010 р., тобто вже після укладання та виконання сторонами умов оспорюваного договору купівлі-продажу.

Представник відповідачів посилається на положення ч. 2 ст. 369 ЦК України, відповідно до якої розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

При цьому, представник відповідачів акцентує увагу суду на тому, що спірний договір купівлі-продажу не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації, а тому при укладанні договору не вимагалось письмової і (або) нотаріально посвідченої згоди позивачки.

ОСОБА_5 наполягає на тому, що відповідач ОСОБА_3-ОСОБА_4 є добросовісним набувачем та витребувати у нього спірний автомобіль не є можливим.

В судовому засіданні представник відповідачів також пояснила суду, що ОСОБА_2 продав автомобіль під час перебування у шлюбі з позивачкою за її згодою, грошові кошти від його продажу були принесені ним додому, де ОСОБА_2 мешкав разом з родиною, та в подальшому розпорядження цими грошима також відбувалось за взаємною згодою подружжя.

Судом було задоволено клопотання представника відповідачів ОСОБА_5, заявлене в попередньому судовому засіданні 02.11.2010р., для огляду в судовому засіданні залучені матеріали цивільної справи 2-4887/10, яка перебувала в провадження Київського районного суду м. Одеси, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача ОСОБА_2, представника відповідачів, суд дійшов висновку про відмову задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 уклала шлюб 24.01.1987 року з ОСОБА_2 Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2009 року по справі №2-6774/09 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, рішення набрало законної сили 08.01.2010 р.

У період шлюбу ОСОБА_2 було придбано автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320 2008-го року випуску, кузов № НОМЕР_1, який згідно положень ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом також встановлено, що належний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320 09.10.2009 року було знято відповідачем ОСОБА_2 з обліку та 14.10.2009 року зареєстровано за ОСОБА_3-ОСОБА_4 на підставі біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12.10.2009 р., укладеного на товарній біржі «Слобожанщина».

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Посилання ОСОБА_1 на зазначені вище вимоги закону щодо обовязкового нотаріального посвідчення її згоди на відчуження спірного автомобілю суд вважає помилковими.

Аналіз чинного законодавства України, зокрема ст. 657 ЦК України, дає суду підстави дійти висновку, що правочини, спрямовані на відчуження транспортних засобів, не підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Положення пунктів 3, 6-8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371) свідчать про те, що підрозділами Державтоінспекції проводиться державна реєстрація саме транспортних засобів, а не договорів про перехід права власності на такі засоби.

Так, згідно п. 8 зазначеного Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення тощо.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, зокрема, є договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби.

Таким чином, суд дійшов висновку, що положення ч. 2 ст. 369 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки договір щодо відчуження автомобілю не потребує ні нотаріального посвідчення, ні державної реєстрації, а тому згода на укладення такого договору також не повинна виражатися письмово та нотаріально посвідчуватися.

Твердження представника позивачки про обовязковість письмового погодження ОСОБА_1 спірного договору з посиланням на цінність такого майна та вимоги ч. 3 ст. 65 СК України також не приймаються судом до уваги з урахуванням такого.

СК України вперше виділяє правочини, предмет яких складає цінне майно, тобто законодавство закріплює нову оціночну категорію «цінне майно». Разом із тим, жоден закон чи підзаконний нормативно-правовий акт не дає визначення цієї категорії або загальних критеріїв, які б дали змогу віднести те чи інше майно подружжя до цінного майна. Як цінне майно може бути визначене дуже широке коло об'єктів права власності аудіо та відеоапаратура, холодильники, меблеві гарнітури тощо. Вимога закону щодо надання письмової згоди другого з подружжя відносно кожної речі, яка в принципі може бути віднесена до цінного майна, на думку суду, є нездійсненною. Отже оцінка будь-якою особою цінності майна буде завжди субєктивною, з огляду на те, що сама правова категорія «цінне майно» є оціночним поняттям, та віднесення того чи іншого майна до цінного буде залежати від статків та доходів особи, що його оцінює та її особистого відношення до обєкту оцінки.

Судом також критично оцінюються посилання в якості підстави недійсності правочину ОСОБА_1 та її представника на положення СК України, відповідно до якого дружина та чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Зміст ч. 2 ст. 65 СК України, що містить таке положення, цілком відповідає та кореспондує приписам ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, однак зазначена стаття СК України, закріплюючи загальне право на звернення до суду, не містить прямої вказівки на те, що такий договір є недійсним та суперечить вимогам закону.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Судом встановлено, що спірний автомобіль був проданий відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, а тому в даному випадку діяла презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

В судовому засіданні представник відповідачів пояснила суду, що ОСОБА_2 продав автомобіль за згодою позивачки, грошові кошти від його продажу були принесені ним додому, де ОСОБА_2 мешкав разом з родиною, та в подальшому розпорядження цими грошима також відбувалось за взаємною згодою подружжя. Саме ця обставина представником позивачки в судовому засіданні по суті не заперечувалася.

У будь-якому випадку ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 половини вартості автомобілю, якщо вона вважатиме, що грошовими коштами від його продажу відповідач ОСОБА_2 розпорядився на власний розсуд.

Суд погоджується та вважає слушною точку зору представника відповідачів про те, що відповідач ОСОБА_3-ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного автомобілю, не знав та не міг знати про існування подальшого можливого оспорювання права ОСОБА_2 на відчуження автомобілю, з урахуванням наявності зазначеної вище презумпції згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, а тому, навіть у випадку задоволення судом позову, в силу вимог ст. 388 ЦК України витребувати у ОСОБА_3-ОСОБА_4 спірне майно неможливо.

Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12.10.2009 р., укладеного на товарній біржі «Слобожанщина», та повернення сторін правочину у первісний стан, у звязку з чим, у позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно ст.88 ЦПК України підстави для покладення на відповідачів судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 368, 369, 388 ЦК України, ст. 65 СК України, п.п. 3, 6-8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371) суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий