Справа №22-ц-4099/10 Суддя-доповідач - Семеній
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого Білецького О.М.,

суддів Семеній Л.І., Кононенко О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 липня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним та визнання права власності на 40/100 частин квартири

та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним та про визнання права власності на 30/100 частин квартири,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 липня 2010 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю вимог.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказують, що судом не враховано того, що на придбання спірної квартири ними були витрачені власні кошти, зокрема, ОСОБА_1 - у сумі 63720 грн. та ОСОБА_3- у сумі 48330 грн.

Вважають, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про обєднання цього позову з іншим позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, внаслідок чого не досліджено докази, які подано ОСОБА_4, що спростовують її доводи відносно залучення до сплати кредиту коштів її матері, отриманих у борг. Крім того, судом не взято до уваги показання свідків, які були допитані за їх клопотанням.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи й перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, яку в лютому 1998 року приватизували на трьох осіб у спільну сумісну власність.

У 2002 році ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 і вона зі згоди всіх співвласників стала проживати в цій квартирі.

25 липня 2006 року ОСОБА_3 взяв у борг у своєї матері ОСОБА_1 21000 грн. для купівлі квартири № 13 у м. Суми по вул. Кірова, 132 із зобовязанням повернути їх до 25 липня 2009 року, що підтверджується наданою ним розпискою (а.с. 44).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2006 року ОСОБА_3 придбав 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 156550 грн., з яких 20220 грн. він передав продавцю в момент укладення цього договору, а решту 136350 грн. зобовязався сплатити до 06 серпня 2006 року. 03 серпня 2006 року він зареєстрував в БТІ право власності на цю квартиру (а.с. 7).

Відповідно до кредитного договору №SUH0GK00160061 від 04 серпня 2006 року ОСОБА_3 було надано кредитні кошти у розмірі 27000 доларів США для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 138-141), який було повністю погашено 25 вересня 2006 року (а.с. 137).

04 серпня 2006 року ОСОБА_3 повністю розрахувався з продавцями, сплативши їм 136350 грн. за придбану квартиру (а.с.10).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2006 року ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продали 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_3 громадянину ОСОБА_5 за 145000 грн. (а.с. 8).

Як вбачається з розписок, 14 вересня 2006 року ОСОБА_3 взяв у борг у свого батька ОСОБА_2 48330 грн., а у матері ОСОБА_1 40250 грн., вказуючи, що ці кошти потрібні для купівлі тієї ж квартири №13 у м. Суми по вул. Кірова, 132 із зобовязанням повернути їх до 14 вересня 2016 року (а.с. 11, 45).

Вказані факти правильно встановлені судом на підставі належним чином досліджених та оцінених доказів, на які суд послався в рішенні.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до розяснень абз. 2-4 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч цим вимогам позивачі, як в суді першої інстанції, так і апеляційному суді, не надали належних та допустимих доказів, які б свідчили про їх помилку щодо істотних обставин договорів позики. Їх посилання на помилку щодо наслідків, так як вважали, що після передачі коштів в борг своєму сину ОСОБА_3 для придбання квартири, набудуть право власності на її частину, є необґрунтованими, оскільки кошти в борг надавали після фактичного придбання квартири і розуміли та знали, що на момент укладення договорів позики її власником є ОСОБА_3

Крім того, ці договори позики не породжують для них набуття права власності на спірну квартиру.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2006 року, який на даний час є дійсним. Позивачі не були стороною в цьому договорі й з вимогами про визнання його недійсним повністю чи частково до суду не зверталися.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договорів позики недійсними внаслідок помилки, а також для визнання за позивачами права власності на частину спірної квартири, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального права безпідставно відмовив в обєднанні цього позову з позовом про поділ спільного майна подружжя в одне провадження, є необґрунтованими, оскільки зазначені в них вимоги не є однорідними, а тому відповідно до вимог ст.126 ЦПК України обєднанню в одне провадження не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 липня 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді