Київський районний суд м. Одеси
Справа №2-5544/10
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2010 року Київський районний суд м. Одеси в складі: головуючого - судді Бжассо Н.В. при секретарі Марінгос І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа Одеська товарно - сировинна біржа про визнання договору дарування дійсним, визнання договору купівлі - продажу недійсним, визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом та просять ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір дарування 17/50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога у місті Одесі, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнати недійсним договір купівлі - продажу 33/50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 13.09.1993 року за № 315; встановити факт прийняття ними, позивачами, спадщини після смерті своєї матері - ОСОБА_7; визнати за ними, позивачами, право власності на 33/50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 в рівних частках за кожним.

Як зазначають позивачі, 28.10.1996 року померла їх бабуся - ОСОБА_6. їх матір ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_6.

Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності, виданого 08.04.1993 року виконкомом Київської районної ради депутатів, ОСОБА_6 належало домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога у м. Одесі.

Вони позивачі, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є онуками ОСОБА_6 та з дня народження є зареєстрованими у спірному домоволодінні.

Ще при своєму житті ОСОБА_6 розпорядилася частиною належного їй майна, а саме за договором дарування подарувала їх матері, ОСОБА_7, 17/50 частин домоволодіння, договір було складено 03.08.1993 р. у простій письмовій формі, інші 17/50 частин бабуся подарувала ОСОБА_9, про що 03.08.1993 року був укладений нотаріально посвідчений договір дарування.

14.01.2003 року мати позивачів, ОСОБА_7, померла. З метою оформлення своїх спадкових прав позивачі звернулися за витягом до КП «ОМБТІ та РОН» де їм стало відомо, що 13.09.1993 року ОСОБА_6 продала відповідачу ОСОБА_3 весь будинок включно з частками які раніше подарувала, за договором купівлі - продажу нерухомого майна № 315, посвідченому на товарній біржі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.11.1994 року, зазначений договір за позовом ОСОБА_9 в частині продажу 17/50 частин домоволодіння було визнано недійсним.

Позивачі зазначають що в спірному будинку вони проживають з самого дитинства, відповідач ОСОБА_3 жодного разу до них не навідувався, станом будівлі не цікавився, ремонт будинку не проводив, комунальні платежі не сплачував, претензії щодо вселення не заявляв.

Також позивачі зазначають, що після смерті бабусі ОСОБА_6 мати була спадкоємицею першої черги та в передбачений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі. За браком коштів вона не змогла здійснити оформлення своїх спадкових прав, але фактично володіла та управляла спадковим майном.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з ОСОБА_10, яка є невісткою ОСОБА_6, зареєстровані в спірному будинку, але окрім ОСОБА_10 в будинку не проживають, в передбачені законом строки до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звернулися, тому вважати себе спадкоємцями після смерті бабусі ОСОБА_6 в них правових підстав не має.

Як зазначають позивачі, 14.01.2003 року померла їх мати, ОСОБА_7, оформити свої спадкові права вони не можуть, через існування спірного договору купівлі-продажу, але вважають себе такими що фактично прийняли спадщину, оскільки володіють та управляють спадковим майном, що підтверджується наявністю реєстрації в спірному домоволодінні та фактичним проживанням в ньому.

На підставі викладеного позивачі просять задовольнити заявлені ними позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 1.1, заявлені позовні вимоги не визнав, в задоволенні їх просив відмовити, суду пояснив, що доводи позивачів є надуманими та такими, що спростовуються існуючими документами. На час розгляду справи у суді ОСОБА_3 є законним власником 33/50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі та на власний розсуд користується ним. Проявляючи добропорядність ОСОБА_3 дозволив позивачам проживати в належній йому частині домоволодіння та не заявляв вимог про їхнє примусове виселення, оскільки право їх прописки є похідним від права колишнього власника ОСОБА_6 Окрім того позивачами не наведено достатніх правових підстав та не обгрунтовано з посиланням на конкретні норми законодавства чому договір купівлі - продаж від 13.09.1993 року підлягає визнанню не чинним, оскільки за життя ОСОБА_6 не ставила питання про визнання цього договору недійсним та не витребовувала від ОСОБА_3 повернення їй майна, як не повертала й гроші. Підстави, викладені позивачами є надуманими та не обґрунтованими, а також позовні вимоги заявлені після сплину строку позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 заявлені позовні вимоги визнали, суду пояснили, що вони є онуками ОСОБА_6 їх батьки ОСОБА_11, ОСОБА_12 померли до відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 Оскільки їх батьки мали бути спадкоємцями першої черги після смерті своєї матері, вони за правом представлення також мають право на спадкування після смерті їх бабусі, але на теперішній час вони визнають позов ОСОБА_1 та ОСОБА_13

Представник третьої особи - Одеської товарно - сировинної біржі м. Одеси до суду не з'явився, неодноразово сповіщався про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, справа розглядається в його відсутності.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 08.04.1993 року належало домоволодіння № 84 по вул.. Чорноморська (нині Люстдорфська) дорога в м. Одесі.

При житті ОСОБА_6 уклала договір дарування, згідно якого подарувала 17/50 частин зазначеного домоволодіння ОСОБА_9. Зазначений договір було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 03.08.1993 р., реєстровий номер 4-6027, та зареєстровано в КП „ОМБТІ та РОН" в книзі 9 доп. На стор. 172 під Р № 2784. Згодом зазначені 17/50 частин домоволодіння були подаровані ОСОБА_9 - ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 за договором дарування від 17.08.1995 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_18, реєстровий номер 1272.

Через місяць після укладання 03.08.1993 року договору дарування зі ОСОБА_9, ОСОБА_6 13.09.1993 року уклала на Одеській товарно - сировинній біржі м. Одеси договір купівлі - продажу, згідно умов якого ОСОБА_3 придбав повністю домоволодіння № 84 по вул. Чорноморська (нині Люстдорфська) дорога в м. Одесі. Зазначений договір нотаріально посвідчений не був.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.11. 1994 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, про визнання правочину купівлі - продажу частково недійсним, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу житлового будинку недійсним, по зустрічному позову ОСОБА_3 про розподіл домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою - договір купівлі продажу житлового будинку № 84 по вул. Чорноморська дорога в м. Одесі, укладений на Одеській товарній біржі 13.09.1993 року за № 215 в частині 17/50 частин домоволодіння, належних ОСОБА_9, визнано недійсним.

Окрім зазначених договорів, 03.03.1993 року ОСОБА_6 подарувала своїй доньці ОСОБА_7 17/50 частин спірного домоволодіння. Договір було складено у простій письмовій формі, нотаріально посвідчений не був.

28.10.1996 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої рай адміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 28.10.1996 р., актовий запис № 9589.

Вирішуючи питання дійсності спірних договорів, укладених ОСОБА_6, суд відповідно до положень ст. 5 ЦК України, п.4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними", а також відповідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.052008 року керується положеннями законодавства яке діяло на момент їх укладення, а саме відповідності зазначених правочинів положенням Цивільного Кодексу УРСР 1963 року видання.

Відповідно до положень ст. 244 ч.З ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 цього Кодексу. Згідно зазначеної статті - договір купівлі - продажу житлового будинку має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, невиконання цієї вимоги тягне недійсність договору, передбачену ст. 47 цього кодексу.

Як пояснювали позивачі по справі, договір дарування, укладений між їх бабусею ОСОБА_6 та їх матір'ю ОСОБА_7, не був посвідчений нотаріально, у зв'язку з тим, що ОСОБА_7 була лежачою хворою.

Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР - якщо одна зі сторін навмисно або частково виконала правочин, який потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення правочину, суд вправі за вимогою сторони яка виконала право чин визнати правочин дійсним.

На час розгляду справи обидві сторони договору дарування, укладеного в простій письмовій формі є померлими (ОСОБА_6 померла 28.10.1996 р., ОСОБА_7 померла 14.01.2003 р.) у зв'язку з чим, суд, позбавлений можливості встановити дійсність волевиявлення сторін договору, справжність їх підписів, фактичне виконання умов договору хоча б однією зі сторін.

У зв'язку з викладеним суд вважає позовні вимоги стосовно визнання договору дарування 17/50 частин спірного домоволодіння, укладеного у простій письмовій формі такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо недійсності договору купівлі - продажу, укладеного

13.09.1993р. між ОСОБА_6 та жуком І.І. та посвідченого Одеською товарно - сировинною біржою, суд встановив, що за своєю формою зазначений договір також не відповідає вимогам ст. 227 ЦК УРСР. Окрім зазначеного, судом встановлено, що з 15.05.1992 року в спірному домоволодінні був зареєстрований та постійно проживав зі своєю матір'ю ОСОБА_19, малолітній на той час ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_2, інвалід дитинства. Зазначене знайшло своє підтвердження з наданих до суду ОСОБА_14 обстеження житлових - побутових умов, складеного комітетом громадськості СОН „Дмитріївка", медичного висновку № 147 про дитину - інваліда віком до 16 років, копією домової книги на домоволодіння № 84 по вул.. Чорноморська дорога в м. Одесі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі - продажу був укладений з порушенням вимог закону щодо своєї форми, у тому числі з порушенням особистих та майнових прав неповнолітньої дитини (ст. 48 ч. 1 ЦК УРСР).

Окрім зазначеного, судом встановлено, що продаж домоволодіння відбувся з порушенням прав співвласника 17/50 частин домов оволодіння ОСОБА_9, що знайшло своє підтвердження в рішенні Київського районного суду м. Одеси від

24.11.1994року.

Починаючи з 1993 року, відповідач по справі ОСОБА_3 жодного дня не проживав у придбаному будинку, комунальні послуги не сплачував, зареєстрований та проживає за іншою адресою, до суду з позовом про визнання договору, що не відповідає закону за своєю формою дійсним та про вселення не звертався, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо спадкового майна ОСОБА_6 та її спадкоємців, суд приймає до уваги положення п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 р. згідно яких відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного Кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З урахуванням того, що ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_7 померли до набрання чинності ЦК України, справа в частині визнання спадкових прав вирішується у відповідності до положень ЦК УРСР 1963 року видання.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_6 28.10.1996 року відкрилася спадщина до складу якої входить 33/50 частин домоволодіння № 84 по вул.. Люстдорфська дорога в м. Одесі.

На час відкриття спадщини, спадкоємцями першої черги за законом, згідно положень ст. 529 ЦК УРСР, були: донька небіжчиці - ОСОБА_7 та діти її покійних синів - ОСОБА_11, ОСОБА_21, а саме онуки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відповідачі по справі.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР діями що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном, а також подання в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Відповідно до листа Третьої одеської державної нотаріальної контори № 3637/02- 14 від 10.08.2010 р. - після смерті ОСОБА_6, померлої 28.10.1996 року, заведена спадкова справа № 1023/98.

10.09.1998 р. заяву про прийняття спадщини подала донька померлої ОСОБА_7, яка проживала на той час в ІНФОРМАЦІЯ_3. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Онуки ОСОБА_6- відповідачі по справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до нотаріальної контори в передбачені законом строки з заявою про прийняття спадщини не зверталися.

Окрім зазначеного, відповідно до актів громадськості СОН „Дмитріївка" від 09.05.2010 р. та від 04.08.2010 року, судом встановлено, ОСОБА_4 не мешкає за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 84 с початку 1995 року, ОСОБА_5 за зазначеною вище адресою не проживає з 1990 року.

Наявність реєстрації зазначених осіб за адресою спірного домоволодіння, не надає суду підстав для визнання їх такими, що фактично прийняли спадщину після смерті їх бабці ОСОБА_6, також відповідачі визнали позов та просять його задовольнити.

Таким чином, суд приходить до висновку, що не дивлячись на ту обставину, що ОСОБА_7 не отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті своєї матері, вона є єдиним спадкоємцем, який винив дії, передбачені ст. 549 ЦК УРСР, у зв'язку з чим, суд вважає факт прийняття нею спадщини встановленим.

На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги в частині визнання за позивачами, як спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7, права власності на спадкове майно у вигляді 33/50 частин домоволодіння № 84 по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі, законними, обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог, про зняття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 84, суд у судовому засіданні з'ясував що вони до позову включені помилково.

Щодо пропуску позивачами строків позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Як зазначив представник відповідача ОСОБА_3 строк позовної давності щодо визнання біржового договору недійсним - у позивачів почав спливати з набрання чинності Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 1994 року, а саме з 21.03.1995 року. Суд з таким висновком погодитися не може, так як позивачі не брали участь у вказаній справі, не були сторонами по справі. Як зазначили позивачі, як тільки вони дізналися про те, що власником 33/50 частин домоволодіння є ОСОБА_3 вони звернулися до суду (квітень 2008 року). Інших фактів суду сторонами не представлено. Сторони визнали що ОСОБА_3 ніколи не приходив за адресою спірного домоволодіння, позовів про виселення не пред'являв, участі по отриманню будинку не приймав, крім того у домовій книги, як співвласник зазначений не був. Таким чином, суд вважає, що позивачі не пропустили строк позовної давності.

Керуючись ст.5 ЦК України, п.4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними ", Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.052008 року, ч.2 ст.47, ч.І ст.48, ст.227, ч.З ст.244, ст.ст.529,549 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року видання, ст.ст. 10, 60, 11, 208-209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_22 задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу 33/50 частин домоволодіння № 84 по вулиці Люстдорфська дорога в місті Одесі від 13 вересня 1993 року № 315, укладений між ОСОБА_23 та ОСОБА_3 - недійсним.

Встановити факт прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_24 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_25 право власності на 33/50 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_24 в рівних частках.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеський області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.