Апеляційний суд Тернопільської області
Справа № 22ц-719 Голов. у 1 інст. ОСОБА_1
Категорія-44 Доповідач Стефлюк О.Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2010 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - Парандюк Т.С. Суддів - Храпак Н.М., Стефлюк О.Д.

При секретарі Прус Л.С.

За участі представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, представників відповідачів за зустрічним позовом : ОСОБА_5-ОСОБА_6, СМП "ММ" і ОСОБА_7-ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в М.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 лютого 2010 року в справі за позовом ОСОБА_9 до приватного підприємця ОСОБА_10, третьої особи - ОСОБА_11 - про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення; Зустрічним позовом ОСОБА_2 до СМП "ММ", ОСОБА_4 , третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_9 - про визнання права власності на спадкове майно та витребування майна від добросовісного набувача,

Встановила:

В грудні 2007 року ОСОБА_9 пред'явив позов до приватного підприємця ОСОБА_10 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення (магазину), площею 145,9 ісв.м, розташованого під №7Б по вул.Київській у М.Тернополі. Позивач вказав, що договір був укладений 25 квітня 2007 року в простій письмовій формі, ОСОБА_10 взяла на себе зобов'язання протягом 30 днів підготувати необхідні документи для нотаріального посвідчення договору, проте зобов»язань не виконала. Він, сплативши повністю вартість купленого приміщення, не може ним розпорядитись, оскільки договір нотаріально не посвідчений.

У жовтні 2008 року третя особа, що заявила самостійні вимоги на предмет позову, ОСОБА_11, яка діяла в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2, пред'явила зустрічний позов до СМП «ММ», ОСОБА_4, третіх осіб - ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_9- про визнання права власності на спадкове майно та витребування майна від добросовісного набувача. Посилалась на те, що її чоловік ОСОБА_12, який помер 26 жовтня 2006 року, був засновником СМП «ММ» разом із ОСОБА_7 їх неповнолітня дочка ОСОБА_2 має право на спадкування половини даного підприємства. Просила визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину СМП «ММ» та витребувати в ОСОБА_4 належну підприємству будівлю магазину, площею 145,9 кв.м, розташованого під № 7 А по вул.Київській у М.Тернополі на земельній ділянці площею 0,04 га.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 лютого 2010 року в задоволенні первинного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково і ухвалено: Визнати за ОСОБА_2 право власносі в порядку спадкування на % частину спільного малого підприємства «ММ», зареєстрованого у М.Тернополі по вул.Київській №7А, яка належала померлому ОСОБА_12. В решті позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким і"ї позов задоволити повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуаль ного права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представ ника апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_3, яка підтримує доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу відповідачки ОСОБА_4, представників відповідачів ОСОБА_6 і ОСОБА_8, розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відмовляючи ОСОБА_2 в позові про витребування майна від добросовісного набувача, суд виходив з того, що за нею не визнано право власності на конкретне спірне нежиле приміщення, а тому вона не має права вимоги його від теперішнього власника. Крім того ,- законне право власності на спірне майно ОСОБА_4 ніким не оспорено.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки він суперечить вимогам чинного законодавства і матеріалам справи.

З тексту оскаржуваного судового рішення вбачається, що позов у частині витребування майна (приміщення магазину, що знаходиться за адресою М.Тернопіль, вул.Київська 7 Б) від добросовісного набувача не підлягає задоволенню, оскільки це майно правомірно перебуває у власності ОСОБА_4

В процесі розгляду справи було встановлено, що спірне приміщення перебувало у власності СМП «ММ», засновниками якого були ОСОБА_12 та ОСОБА_7 26 жовтня 2006 року ОСОБА_12 помер, всі права та обов'язки, що належали йому на час смерті, згідно зі ст. 1218 ЦК, перейшли в порядку спадкування за законом до ОСОБА_2 і цим же рішенням від 19 лютого 2010 року за ОСОБА_2 визнано право власності на половину СМП «ММ».

Відповідно до СТ.191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства, як єдиного майнового комплексу, входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи ... будівлі та споруди.

Вказане свідчить, що спірне приміщення магазину відносилось до майна СМП «ММ» і згідно з п.2.2 його Статуту могло бути відчужено тільки засновником. Проте, як встановлено судом, рішення про продаж спірного приміщення засновниками СМП «ММ» не приймалось, не давала згоди на його продажу і ОСОБА_2 ОСОБА_7, який відчужив його на користь ОСОБА_10 (яка в свою чергу продала це приміщення ОСОБА_5, а той згодом продав його ОСОБА_4В.) повноваженнями щодо розпорядження спірним приміщенням магазину не наділявся.

За правилами ст.388 ЦК майно, що вибуло з володіння власника не з його волі, власник має право витребувати навіть у добросовісного набувача. Ст. 330 ЦК передбачає, що добросовісний набувач майна набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 390 цього Кодексу це майно не може бути витребуване у нього.

Заперечуючи позов ОСОБА_2 в частині витребування майна від добросовісного набувача, ОСОБА_4 не послалась на жодну причину. передбачену СТ.390 ЦК, з якої воно не могло б бути витребуване власником.

А її доводи про неможливість витребування майна з тих мотивів, що воно перебуває у її власності правомірно, і ніхто не оспорює договір купівлі-продажу від 13 травня 2008 року, за яким вона купила спірне приміщення у ОСОБА_5, не можуть бути взяті до уваги, з огляду на таке:

Перший договір купівлі-продажу належного СМП «ММ» спірного приміщення магазину, укладений 26 січня 2007 року між СМП (від імені якого діяв ОСОБА_7, не маючи належних повноважень розпоряджатися майном спільного підприємства) та ОСОБА_10 , не був нотаріально посвідчений, у зв'язку з чим вона звернулась до суду з позовом про визнання цього договору дійсним. Рішенням господарського суду Тернопільської областівід 15 квітня 2009 року в позові відмовлено, що свідчить про недійсність договору.

Також відмовлено у позові про визнання дійсним договору купівлі-продажу цього ж приміщення, укладеного 25 квітня 2007 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_9Й.(рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 лютого 2010 року). В цій частині рішення суду не оскаржено.

Договір купівлі-продажу,укладений 13 травня 2008 року між Сос новським В.И. і ОСОБА_4, щодо того ж спірного приміщення мага зину, базується на попередніх недійсних правочинах.

Згідно з роз'ясненнями пункту 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна, яке було відчужене третій особі, про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього ж майна,які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - на підставах, передбачених ч.І ст.388 ЦК.

Із зазначених роз' яснень вбачається: якщо після недійсного правочину було укладено ще декілька, то буде вірним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. В даному випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним наступних та останнього правочинів.

Не можуть бути взяті до уваги і доводи ОСОБА_4, щодо вирішення питання про відшкодування їй понесених витрат на придбання спірного приміщення магазину, оскільки таких вимог в суді 1 інстанції вона не заявляла, обставини спору в цій частині не досліджувались. Такі витрати дійсно підлягають стягненню за рахунок сторони, якій було заплачено за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсному правочині, при умові пред»явлення у встановленому порядку відповідного позову і доведення його в суді 1 інстанції.

За таких обставин колегія вважає ,що суд постановлюючи рішення в цій частині позову, помилково зазначив, що витребувати спірне приміщення у ОСОБА_4 немає підстав.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судом повно і правильно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржуване судове рішення в частині відмови у позові про витребування майна у добросовісного набувача підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення в цій частині позову ОСОБА_2Т

Керуючись ст.ст 388,307,309,314,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 лютого 2010 року в частині відмови у позові про витребування майна від добросовісного набувача скасувати і ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_2 в цій частині позову задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_4 будівлю нежилого приміщення (магазину), площею 145,9 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці 0,04 га по вул. Київській 7А у М.Тернополі і передати СМП "ММ"

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий підпис

Судді два підписи

з оригіналом згідно :

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_13