Справа №2-14-7335/09 03.02.3010 03.02.2010 03.02.2010
Провадження №22ц-256/10 У Х В А Л А
03 лютого 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого Паліюка В.П.,
суддів Славгородської Н.П., Буренкової К.О.,
при секретарі судового засідання Голубкіній О.О.,
за участю представника ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» - ОСОБА_1,
розглянувши в відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2009 р, ухвалене за її позовом до ОСОБА_3, ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання іпотечного договору недійсним,
в с т а н о в и л а :
В липні 2009 р. ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання іпотечного договору недійсним
Позивачка зазначала, що з кінця 2001 р. перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_3 В червні 2002 р. ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1. Для придбання цієї квартири вона передала ОСОБА_3 2000 дол. США. Після заселення в квартиру вона разом з ОСОБА_3 за спільні кошти здійснили капітальний ремонт, придбали меблі, побутову техніку. В звязку з чим за рахунок її грошових та трудових затрат цінність квартири істотно збільшилася.
17 листопада 2007 р. вона та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб і проживають однією сімєю.
В спірній квартирі крім неї та ОСОБА_3 проживає її донька від іншого шлюбу - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_3 від іншого шлюбу - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.
В 2009 р. їй стало відомо, що ОСОБА_3 без її згоди, без врахування інтересів малолітньої ОСОБА_5 і неповнолітньої ОСОБА_6 20 квітня 2007 р. уклав іпотечний договір, за яким виступив іпотекодавцем квартири АДРЕСА_2 та майновим поручителем ОСОБА_7 в забезпечення зобовязань останнього по кредитному договору, укладеному з Банком.
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просила, а саме: визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 як подружжя; визнати іпотечний договір, укладений 20 квітня 2007 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 недійсним.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2009 р. в позові ОСОБА_2Є відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, а справу повернути на новий розгляд, посилаючись на те, що суд неповно зясував дійсні обставини справи, дав неналежну оцінку наявним у ній доказам, не визначився із характером спірних правовідносин та не розяснив їй право на звернення до суду і іншими вимогами, що вплинуло на вирішення цього спору.

Перевіривши матеріалами справи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 4 липня 2002 р., зареєстрованого на Товарній біржі «Нерухомість - Південь», ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_3 Г у м. Миколаєві вартістю 5 450 доларів США. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 квітня 2007 р. ця угода визнана дійсною.

Судом встановлено, що з лютого 2002 р. по теперішній час позивачка з малолітньою дочкою ОСОБА_8 від іншого шлюбу проживає однією сімєю з ОСОБА_3, разом вселилися у вказану квартиру, ведуть спільне господарство, здійснили ремонт цього жилого приміщення. З грудня 2004 р. позивачка прописана в даній квартирі. 17 листопада 2007 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

20 квітня 2007 р. ОСОБА_3 уклав з ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», іпотечний договір, згідно умов якого він передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 Г у м. Миколаєві як забезпечення повернення кредиту в сумі в 83 000 доларів США, процентів за користування кредитними ресурсами за кредитним договором від 20 квітня 2007 р., укладеним між зазначеним банком та ОСОБА_7

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №6 від 15 червня 1973 р. «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сімю України» розяснив, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не можуть застосовуватися до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають розвязуватися відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» за нормами Цивільного кодексу про спільну сумісну власність, якщо майно було набуте внаслідок спільної праці і інше не визначалося письмовою угодою між сторонами, а в інших випадках за нормами цього Кодексу про спільну часткову власність з урахуванням ступеню участі цих осіб коштами і особистою працею в придбанні майна.

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 просила визнати дану квартиру на підставі статей 22, 25 КпШС спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 як подружжя.

Встановивши наведені обставини, суд з врахуванням ст. 11 ЦПК прийшов до правильного висновку про те, що положення статей 22, 24, 25 КпШС не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки регулюють майнові відносини осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Що стосується вимог ОСОБА_2Є про визнання квартири спільною сумісною власністю на підставі ст. 62 СК, то вони також обгрунтовано залишені судом без задоволення.

Відповідно до ст. 62 СК якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_2Є не довела, що внаслідок її вкладу в проведення ремонту квартири істотно збільшилась цінність (вартість) цього майна, то суд вірно вважав, що відсутні і підстави для визнання цього майна спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3

Зважаючи на наведене, суд правильно вважав, що відсутні підстави і для задоволення вимог позивачки про визнання договору іпотеки недійсним, тому що квартира, яка є предметом іпотеки, спільною сумісною власністю останньої та ОСОБА_3, як іпотекодавця, не визнана.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2Є в апеляційній скарзі про те, що збільшення цінності квартири за рахунок її вкладу в ремонт цієї квартири свідчить різниця у інвентаризаційній оцінці на час її придбання у 2002 р. у порівнянні з вартістю на час укладення договору іпотеки, так як така оцінка є наслідком підвищення ціни на нерухомість, яка склалася в 2007 р.

Не підлягають задоволенню посилання позивачки і на те, що суд в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК не розяснив їй необхідність змінити підставу позовних вимог, оскільки згідно ч.1 ст. 11 ЦПК суд зобовязаний вирішити справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення, так як воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2009 р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її проголошення.

Головуючий: Судді :