03.11.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа №22ц-7587 2010 р. Головуючий в 1-й інстанції Смирнов Г.С.
Категорія: Доповідач Прокопчук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2010 року листопада місяця «03» дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Лісової Г.Є.

Суддів: Прокопчук Л.П., Лободзінського С.В.

при секретарі: Ващенко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 30 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2009 року позивачка звернулася з надалі уточненим позовом до суду, посилаючись на те, що 13 лютого 2006 року між нею та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого вона передала відповідачці 15405 грн., що еквівалентно 3 тисяч доларам США строком до 13 грудня 2006 року.

Однак ОСОБА_1 борг у встановлений договором строк не повернула.

Просила стягнути з відповідачки борг у сумі 23952 грн., відсотки за користування позикою в сумі 13992 грн. 19 коп., 3 проценти річних в сумі 2143 грн. 87 коп.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 30 березня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила його скасувати, справу направити на новий розгляд.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим ОСОБА_2 та її представник, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 позику в сумі 15405 грн., що еквівалентно 3000 доларів США яку зобовязувалася повернути в строк до 13 грудня 2006 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 зобовязання за договором позики не виконала, борг вчасно не повернула, у звязку з чим з неї підлягає стягненню борг у розмірі 23775 грн. з урахуванням встановленого на день ухвалення рішення суду курсу долара США, збитки від інфляції 16975,92 грн., три проценти річних у розмірі 2348,83 грн., проценти за користування позикою 9032,2 грн., а всього 51231,95 грн.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 представила на огляд оригінал договору позики від 13 лютого 2006 року, що свідчить згідно до вимог ст.545 ЦК України про його невиконання відповідачкою ОСОБА_1

Представникам ОСОБА_1 в судовому засіданні надані оригінали розписок від 13 липня 2005 року та від 28 грудня 2005 року, які на думку колегії не можуть бути підтвердженням виконання договору від 13 лютого 2006 року, оскільки в ньому відсутні будь-які посилання на ці розписки.

ОСОБА_2 заперечуючи доводи представника відповідача пояснила, що за борговими розписками ОСОБА_1 повернула визначену ними суму боргу та що ці боргові розписки не мають ніякого відношення до договору позики від 13 лютого 2006 року, за яким відповідачка відмовляється повернути їй 3 тисячі доларів США.

Зазначені позивачкою обставини не спростовані відповідачкою, а тому колегія суддів вважає, що своє боргове зобовязання остання не виконала, а відтак судом першої інстанції сума боргу по курсу долара США підставно стягнена з неї на користь ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст.1048 ЦК України договір позики є оплатним і позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 і в частині стягнення процентів за користування позикою у розмірі 9032,2 грн., суд постановив законне рішення.

Статтею 1050 ЦК передбачається відповідальність за порушення договору позичальником. У разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції сторони не заперечували, що позика здійснювалася в іноземній валюті доларах США.

Статтею 625 ЦК передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Оскільки предметом договору позики являлася іноземна, а не національна валюта, то правила ст.625 ЦК щодо обовязку боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, на дані правовідносини не поширюється.

Тому рішення суду в частині стягнення на користь позивачки ОСОБА_2 збитків від інфляції у розмірі 16075,92 грн. є незаконним, воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Відповідно підлягає зменшенню і загальна сума до стягнення, а також розмір судового збору.

Щодо рішення суду в частині стягнення 3% річних від простроченої суми боргу, то в цій частині воно є законним, бо постановлене відповідно до вищезазначених вимог матеріального права.

Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що будь-якого звязку між борговими розписками від 13 липня 2005 року та від 28 грудня 2005 року, договором позики від 13 лютого 2006 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і договором позики від 13 травня 2006 року, укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 немає, а тому доводи щодо переведення боргу з відповідача ОСОБА_1 на ОСОБА_3 є необґрунтованими через недоведеність апелянтом цих обставин.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 30 березня 2010 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитків від інфляції у розмірі 16075,92 грн. скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Зменшити стягнену з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 загальну суму до стягнення з 51231,95 грн. до 35156,03 грн., та судового збору з 484,27 грн. до 351,56 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.Є.Лісова

Судді: Л.П.Прокопчук, С.В.Лободзінський

Копія вірна: ОСОБА_4

от