Апеляційний суд Рівненської області
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2010 р. м.Рівне

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі

головуючого- судді Ковалевича С.П.

суддів: Григоренко М.П., Оніпко О.В.

з участю секретаря судового засідання Приходько Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" ( далі ЗАТ КБ "ПриватБанк") на рішення Костопільського районного суду від 19 травня 2010р. по справі за позовом ЗАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача орган опіки і піклування Костопільської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ "ПриватБанк" про захист порушеного права споживача та визнання кредитного договору та предмету іпотеки недійсним.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги , колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Костопільського районного суду від 19 травня 2010р. відмовлено в задоволенні позову ЗАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача орган опіки і піклування Костопільської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 Визнано частково недійсним кредитний договір RОТОG від 17 вересня 2007р., укладений між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1, а саме п. 7.1 договору в частині умов про ціну зобов'язання, валюту розрахунків та порядок розрахунків.

В апеляційній скарзі на вказане рішення ВАТ КБ "ПриватБанк" посилається на його незаконність через порушення судом норм матеріального права.

Вказує, що банк , надаючи кредит позивачці на придбання нерухомості в доларах США та визначаючи валюту розрахунку також долар США діяв в межах норм ЦК України, Закону України "Про банки і банківську діяльність", Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання". Правом на надання банком кредиту в доларах США є ліцензія, отримана від Національного Банку України та письмовий дозвіл на ці операції НБУ України.

Стверджують, що при наданні кредиту в іноземній валюті отримувати індивідуальну ліцензію не потрібно.

Аналогічна позиція викладена також у Висновку науково - правової експертизи щодо правових підстав надання кредитів в іноземній валюті, проведеної відповідно до запиту НБУ України інститутом держави і права ім. В.М. Корецького від 09.11.2006р.

Незаконним вважають і рішення суду в частині визнання недійсним договору іпотеки, оскільки, на думку суду, він укладений без дозволу та погодження органу опіки та піклування.

Справа№22-1297/2010р. Головуючий в 1 інстанції: Олійник П.В.

Категорія № 19,27 Доповідач: Ковалевич С.П.

Вказують, що при його укладенні 17.09.2007р., позивачка та її дитина були прописані в іншому житлі - по АДРЕСА_6. Відповідно до п. 18.12 договору іпотеки ОСОБА_1 брала на себе зобов'язання не реєструватися в квартирі АДРЕСА_1 без дозволу банку. В порушення вказаних умов, після укладення договору іпотеки вона обманним шляхом отримала в банку будинкову книгу на цю квартиру і зареєструвалася в ній разом з неповнолітньою дитиною.

Посилаючись на викладені обставини просили рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким їх позов задовольнити, а в зустрічному позові ОСОБА_1 відмовити.

У визначений день та час представник ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду повторно не явився, а подав клопотання про його відкладення, мотивуючи тим, що перебуває на лікуванні. Апеляційний суд вважає клопотання не підлягає задоволенню через повторну його неявку.

Повідомлення представника сторони по справі про день та час розгляду справи колегія суддів розцінює і як повідомленням самої сторони. Проте ОСОБА_1 також повторно не явилася до суду і не подала заяви про відкладення справи, а тому колегія суддів її неявку вважає без поважних причин, що дає право на розгляд справи у їх відсутність.

Апеляційна скарга ЗАТ КБ "ПриватБанк" підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 17.09.2007р. укладений кредитний договір RОТОG відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21 560 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту 17.09.2022р.

Кредит отримувався на придбання квартири АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 17.09.2007р. укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала цю квартиру в іпотеку.

Відповідно до умов договору іпотеки, зокрема розділу "ПРАВА ТА ОБОВ"ЯЗКИ СТОРІН", які кореспондуються зі ст.ст. 33,39 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпокодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначивши спосіб реалізації предмета іпотеки та ставити питання про виселення жильців з житлового приміщення.

Дослідивши в суді апеляційної інстанції умови зазначеного кредитного договору та договору іпотеки, колегія суддів приходить до висновку , що вони відповідають вимогам закону та вільному волевиявленню сторін, оскільки підписані ними буз будь якого примусу та застережень.

Визнаючи частково недійсним кредитний договір, а саме його п. 7.1 в частині умов про ціну зобов'язання, валюту розрахунків та порядок розрахунків, суд першої інстанції виходив з того, що такі умови не відповідають чинному законодавству.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Визначаючи цей пункт договору недійсним, суд першої інстанції не вказав в якій тоді грошовій одиниці слід погашати кредит та не навів з цього приводу свої висновки.

Крім того, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язані надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина 1 статті 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або

інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості.

У статті 2 Закону України " Про банки і банківську діяльність" дано визначення коштів (грошових коштів), до яких відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. В свою чергу ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України " Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року за №15-93 відносить іноземну валюту до поняття "валютні цінності" і визначає як іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Не може колегія суддів погодитися і з твердженням суду першої інстанції в тій частині, що комерційний банк, для можливостей здійснення кредитування фізичних чи юридичних осіб в іноземній валюті та отримання від позичальників оплати (відсотків) за користування виданим кредитом в іноземній валюті, в обов'язковому порядку повинен мати індивідуальну ліцензію видану Національним Банком України на здійснення разової валютної операції.

Такі висновки суду є необгрунтованими і суперечить чинному цивільному, банківському законодавству та нормативно-правовим актам Національного банку України, що врегульовують дані правовідносини.

Частина 2 ст. 192 ЦК України визначає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 1 ст.533 ЦК України встановлює, що грошове зобов'язання може бути виконане в гривнях. Разом з тим, ч. 3 цієї ж статті дозволяє використовувати іноземну валюту, а також платіжні документи в іноземній валюті при здійснення розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.47. Закону України " Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: .... розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Стаття 47 Закону про банки встановлює, що окрім перелічених у частині першій цієї статті операцій, банк мас право здійснювати інші операції та угоди, серед, яких у п. 1 ч.2 визначені операції з валютними цінностями і дана операція може здійснюватися за умовами отримання від Національного банку України письмового дозволу.

Пункт 2.3 Положення про порядок видачі банками банківських ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою правління Національного банку України від 17.07.2001р. № 275 встановлює, що за умови отримання письмового дозволу Національного банку України, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, однією з яких є залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином , комерційні банки, отримавши від Національного банку України письмовий дозвіл мають право здійснювати кредитування фізичних та юридичних осіб як в національній так і в іноземній валюті.

Враховуючи викладені обставини та докази по справі, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 слід скасувати з постановленням в цій частині нового рішення про відмову їй в позові.

Колегія суддів не погоджується і з висновками суду першої інстанції в частині визнання договору іпотеки від 17.09.2007р. недійсним, оскільки він укладений без дозволу органу опіки та піклування.

На час укладення цього договору та кредитного договору ОСОБА_1 вказувала, що вона зареєстрована та проживає в АДРЕСА_6. За цією ж адресою проживала і її неповнолітня дитини. За наведених обставин дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки квартири АДРЕСА_1, в якій не проживалана той час неповнолітня дитина не було потріби. Крім того неповнолітня донька ОСОБА_1 не була співвласником цієї квартири, а тому її прав не було порушено.

Пунктом 18.12 договору іпотеки передбачено, що ОСОБА_1 брала на себе зобов'язання не реєструватися в спірній квартирі без дозволу банку.

В порушення вище вказаних умов договору, придбавши за кредитні кошти спірну квартиру, без дозволу банку вона в ній прописалася.

Виходячи з вище викладеного, підстав для визнання договору іпотеки від 17.09.2007р., укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було, а тому його рішення в цій частині також підлягає скасуванню.

При отриманні кредиту ОСОБА_1 брала на себе зобов'язання виплачувати його в строки та на умовах, передбачених кредитним договором.

В порушення взятих на себе зобов'язань, ОСОБА_1 допустила заборгованість по ньому в загальній сумі 17529,45 грн., чого вона і сама не заперечувала в своєму зустрічному позові.

За наведених обставин вимоги ЗАТ КБ "ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню, оскільки грунтуються на вимогах закону та відповідають укладеним умовам договору.

Керуючись ст. ст. 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду від 19 травня 2010р. скасувати.

Позовні вимоги Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"задовольнити.

Звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,2 кв.м. шлях її продажу Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" будь - яким способом іншій особі, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Виселити ОСОБА_1 з АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" судовий збір в сумі 1358,27 грн. та 30 грн. витрати на ІТЗ.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ЗАТ КБ "ПриватБанк" про захист порушеного права споживача та визнання кредитного договору та предмету іпотеки недійсним відмовити.

Рішення суду набуває чинності з моменту його проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення в касаційному порядку до Верховного Суду України.

Головуючий: Судді: