Справа №2-556/10 16.11.2010 16.11.2010 16.11.2010
Провадження №22-ц-8379/10
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-8379/10 Головуючий у 1-й інстанції Демінська О.І.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі

головуючого Базовкіної Т.М.,

суддів - Колосовського С.Ю., Яворської Ж.М.,

при секретарі Кулик О.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2010 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства ВТБ ОСОБА_5 ( далі ВАТ ВТБ ОСОБА_5) до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними договорами

та зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ПАТ ВТБ ОСОБА_5 про визнання кредитного договору, договору застави недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А

У квітня 2010 року ПАТ ВТБ ОСОБА_5 звернувся до суду з позовами до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 04 вересня 2008 р. між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №066/2008, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 23885 доларів США на строк до 04 вересня 2015 р. з виплатою 16% річних. В забезпечення виконання зобовязань за цим договором, цього ж дня між сторонами було укладено договір застави рухомого майна, а саме автомобіля Volkswagen CADDY KOMBI, 2008 р.в. Між тим відповідачка свої зобовязання належним чином за договорами не виконувала. За період з 09 січня 2009 р. по 26 березня 2010 р. заборгованість за договором становить 23255 доларів США 13 центів, що за офіційним курсом НБУ становить 184436 грн.43 коп.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 184436 грн.43 коп. та судові витрати.

ОСОБА_4 звернулася до суду зустрічним позовом до ПАТ ВТБ ОСОБА_5 про визнання вищевказаного кредитного договору та договору застави недійсними, посилаючись на те, що договори не відповідають діючому законодавству, оскільки порушено принцип рівності сторін; при укладанні договору їй не надано інформації про інші умови кредитування; крім того, банк не мав права на укладання кредитного договору в іноземній валюті та була відсутня індивідуальна банківська ліцензія на видачу валютного кредиту.

Дані позови обєднано в одне провадження.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2010 р. позов ПАТ ВТБ ОСОБА_5 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 184436 грн.43 коп. та судові витрати. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4- ОСОБА_3 просила скасувати рішення суду у повному обсязі та направити справу на новий розгляд, посилаючись та порушення судом норм процесуального та матеріального права, невірний висновок суду, що оцінки доказів, що мають значення для вирішення справи.

У запереченні на апеляційну скаргу представник Банку вказує на безпідставність ї доводів й просить відмовити у задоволенні скарги та залишити рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, представника позивача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 04 вересня 2008 р. між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №066/2008, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 23885 доларів США на строк до 04 вересня 2015 р. з виплатою 16% річних. Відповідно до умов цього договору п.1.1, позичальник зобовязується використати кредит на передбачені в кредитному договорі( придбання автомобіля) цілі , повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобовязання в порядку і строки, передбачені цим договором.

Згідно п.4.3., 4.3.1 договору, у випадку затримки позичальником сплати частини кредиту та (або) процентів щонайменше за один місяць, ОСОБА_5 має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки.

В звязку з наданням відстрочки погашення заборгованості по кредиту терміном на 6 місяців, між сторонами було укладено Додаткова угода №1 від 10 лютого 2008 р. Відповідно до умов цієї угоди було внесено зміни до п.п.7.2, 8.1 кредитного договору.

В забезпечення виконання зобовязань за цим договором 04 вересня 2008 р. між сторонами було укладено договір застави рухомого майна, а саме автомобіля Volkswagen CADDY KOMBI, 2008 р.в., який належить заставодавцеві на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВЕС 057365 від 04.09.2008 р.

Між тим відповідачка свої зобовязання належним чином за договорами не виконувала. За період з 09 січня 2009 р. по 26 березня 2010 р. заборгованість за договором становить 23255 доларів США 13 центів, що за офіційним курсом НБУ становить 184436 грн.43 коп., в тому числі : борг за кредитом з урахуванням 3% річних, нарахованих у звязку з порушенням зобовязань щодо повернення кредиту 22598 доларів США 61 цент, що еквівалентно 179229 грн.761 коп., а саме - поточна заборгованість за кредитом 22597 доларів 24 цента, що еквівалентно 179218 грн.71 коп., 3% річних - 1 долар 37 центів, що еквівалентно 10 грн.87 коп.;

- заборгованість за процентами за користування кредитом з урахуванням 3% річних, нарахованих у звязку з порушенням зобовязань щодо сплати процентів - 455 доларів США 96 центів, що еквівалентно 3616 грн.24 коп., а саме прострочена заборгованість за процентами за період з 19.02.2010 р. по 26.03.2010 р. 393 долари США 61 цент, що еквівалентно 3121 грн.27 коп., поточна заборгованість за процентами за період з 17.03.2010 р. по 26.03.2010 р. 60 доларів США 39 центів, що еквівалентно 478 грн.95 коп., 3% річних 1 долар США 96 центів, що еквівалентно 15 грн.57 коп.;

-- пеня в розмірі 0.5% за кожен день прострочення 200 доларів США 54 центи, що еквівалентно 1590 грн.48 коп.

Згідно п.4.3., 4.3.1 договору, у випадку затримки позичальником сплати частини кредиту та (або) процентів щонайменше за один місяць, ОСОБА_5 має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки.

Встановивши викладені обставини, суд дійшов вірно висновку про те, що відповідачка порушили взяті на себе зобовязання і у відповідності до ст.ст. 526, 589, 590, 611, 615, 1050, 1054 ЦК України з неї на користь ОСОБА_5 належить стягнути заборгованість за кредитним договором.

Разом з тим, покладаючи на відповідачку обов'язок по погашенню зазначеної заборгованості, суд помилково стягнув заборгованість за договором з врахуванням 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України також передбачено, що у разі несвоєчасного повернення суми позики позичальник зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

В силу ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1028 цього Кодексу.

Даний спір виник не у звязку із несвоєчасним поверненням ОСОБА_4 всієї суми кредиту, а у звязку із порушенням нею умов щодо повернення суми кредиту частинами. Крім того, умовами договору передбачена інша відповідальність за несвоєчасне виконання умов з повернення кредитних коштів 0,5% в день від суми невиконаних зобовязань.

Враховуючи, що висновок суду в цій частині не відповідає вимогам матеріального закону, то відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені вимог позивача про стягнення 3% річних заборгованості за кредитом та процентами.

За такого з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 184409 грн. 86 коп., в тому числі: 179218 грн.71 коп. поточної заборгованості за кредитом, 3121 грн.72 коп.- простроченої заборгованості за процентами за період з 19.02.2010 р. по 26.03.2010 р., 478 грн.95 коп. поточної заборгованості за процентами за період з 17.03.2010 р. по 26.03.2010 р., 1590 грн.48 коп. пені.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір було укладено з дотриманням норм діючого законодавства, вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті не суперечить положенням ч.2 ст.524 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_5 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_5 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління ОСОБА_5 банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_5 банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з ліцензією, виданою ПАТ ВТБ ОСОБА_5 банком України 20 квітня 2007 р. за № 79 та дозволом ПАТ ВТБ ОСОБА_5 №79-1 від 20 квітня 2007 р., №79-2 від 26 березня 2009 р., має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті. (а.с.51-54)

Враховуючи вищевикладені норми, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Суд повно з'ясував обставини справи та з врахуванням наведених положень закону дав належну оцінку доказам, які були представлені сторонами, і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Посилання представника апелянта в скарзі на те, що п.10.3 кредитного договору порушуються права боржника в частині розголошення інформації щодо його діяльності та фінансового стану, що стала відома Банку у процесі обслуговування клієнта, буде розголошена третім особам є банківською таємницею є безпідставними та такими, що суперечить вимогам діючого законодавства.

Так, відповідно до п.1 ст. 512, ст..516 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення вимоги). ОСОБА_6 у зобовязання здійснюється без згоди боржника якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, передбачене вищевказаним пунктом договору право Банку частково або повністю відступити право вимоги на виконання зобовязань за цим договором не є банківською таємницею у розумінні ст.60 Закону України „Про банки та банківську діяльність.

Посилаючись на даний пункт договору у скарзі, представник апелянта не викладає його у тому контексті, який було зазначено у самому договорі, а цитує його уривками, при цьому втрачається його зміст.

Також не заслуговують на увагу доводи представника апелянта про невідповідність діючому законодавству п.4.6 кредитного договору щодо зміни відсоткової ставки за користування кредитом і, як наслідок, можливе визнання кредитного договору недійсним. Так як, Закон України від 12 грудня 2008 р. №661 р., яким заборонено банком в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки, набрав чинності 10 січня 2009 р., а спірний договір укладено у 2008 р., і сторони досягли домовленостей про те, що банк має право в односторонньому порядку змінити процентну ставку.

Твердження в апеляційної скарги щодо порушення Банком вимог ст.ст.11,19,21 Закону України «Про захист прав споживача» про ненадання позичальнику інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, порушення принципу рівності сторін договору, несправедливих умов цього договору, використання банком нечесної підприємницької практики і як наслідок визнання правочину недійсним не можуть бути прийняті судом.

Як вбачається із п.2.3 спірного кредитного договору, підписання цього договору позичальником підтверджує, що він письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження банку, про його кредитні умовами та умови договору застави, що запропоновані банком, а також про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування та інші фінансові зобовязання. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами.

Вищевикладене свідчить про те, що при укладанні кредитного договору, позивачка була ознайомлена з його умовами, умовами договору застави, не заперечувала проти них та їй наданий кредит в обумовленій в договорі сумі.

Відповідно до ст.47 Закону України „Про банки і банківську діяльність передбачено види банківських послуг, які мають право здійснювати банки. Саме за надання перерахованих послуг банки мають право отримувати визначену на підставі відповідних договорів плату.

Зазначене також відображено у ст..1052 ЦК України, згідно якої за кредитним договором позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Доказів того, що під час пропонування продукції споживачеві не надавалася або надавалася у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, в результаті чого позичальника було введено в оману до суду не надано та судом не встановлено.

За такого, рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та розподілу судових витрат є правильним і підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 303, 308,308, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2010 року в частині стягнення 3% річних заборгованості за кредитом та процентами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства ВТБ ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором - 179218 грн.71 коп. поточної заборгованості за кредитом, 3121 грн.72 коп.- простроченої заборгованості за процентами за період з 19.02.2010 р. по 26.03.2010 р., 478 грн.95 коп. поточної заборгованості за процентами за період з 17.03.2010 р. по 26.03.2010 р., 1590 грн.48 коп. пені, а всього 184409 ( сто вісімдесят чотири тисячі чотириста девять грн.)86 коп.

В частині стягнення судових витрат та відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено на протязі двадцяти днів в касаційному порядку.

Головуючий

Судді