Апеляційний суд Житомирської області
„9" червня 2010 року апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого - судді Миніч Т.І.,
суддів: Павицької Т.М.,Забродського М.І.,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану через представника ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 1 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, відкритого акціонерного товариства „ВТБ Банк", третя особа нотаріус ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди,
У березні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив. Просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 15 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 і ВАТ „ВТБ Банк" та стягнути на його користь 1699 грн. на відшкодування моральної шкоди. При цьому посилався на те, що оспорюваний договір фактично є договором факторингу. Оскільки відповідачка ОСОБА_4 не є суб"єктом підприємницької діяльності, то згідно зі ст.1079 ЦК вона не може бути стороною цієї угоди. Розкриттям банківської таємниці щодо існування у нього заборгованості за кредитним договором йому заподіяно моральну шкоду.
Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 1 березня 2010 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_4, відкритого акціонерного товариства „ВТБ Банк" про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди.

У поданій через свого представника апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення його вимог. При цьому посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема вважає незаконним висновок суду про те, що оспорюваний договір є примусовим виконанням зобов'язання, як то передбачає договір іпотеки. На думку апелянта, суд не звернув уваги на невідповідність оспорюваного договору вимогам ст.ст.1077,1079 ЦК. Крім того, апелянт зазначає, що при вирішенні спору в частині вимог про відшкодування моральної шкоди суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст.60,62 Закону України „Про банки і банківську діяльність" та ст.1076 ЦК. Вважає, що суд не звернув уваги на ту обставину, що відомості про заборгованість клієнта є банківською таємницею.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до нотаріально посвідченого договору про відступлення права вимоги від 15 вересня 2008 року первісний кредитор - ВАТ „ВТБ Банк" передав належне йому право вимоги згідно з Іпотечним договором № 164/07 від 27 червня 2007 року новому кредитору - ОСОБА_4.

Можливість укладення такого договору не суперечить вимогам ст.ст.512-516 ЦК та передбачена умовами іпотечного договору, укладеного між позивачем та ВАТ „ВТБ Банк" (а.с.44-45).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов

обгрунтованого висновку про те, що вимоги позивача грунтуються на помилковому ототожненні понять „договору про відступлення права вимоги" та „договору факторингу".

Проте, укладена сторонами угода з підстав, визначених ст.235 ЦК, позивачем не оскаржується.

За наведених обставин суд правильно вважав, що підстав для визнання недійсним оспорюваного договору не було.

Крім того, обгрунтованими також є висновки суду в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Можливість передання первісним кредитором права вимоги іншому кредиторові передбачена законом та договором, про що зазначалося вище.

Такі дії ВАТ „ВТБ Банк" не є розголошенням банківської таємниці в контексті положень ст.60 Закону України „Про банки і банківську діяльність". Тому суд першої інстанції правильно вважав, що підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди згідно з ч.2 ст.1076 ЦК не було.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану через представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 1 березня 2010 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного України протягом двох місяців з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: