Святошинський районний суд міста Києва
Справа №2-2988/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2010 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Лук'яненко Л.М..

при секретарі Кривошей Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва про зобов'язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

12 липня.2010 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати неправомірними дії відповідача щодо виплати щомісячного підвищення до пенсії, як дитині війни, з порушенням вимог Закону України «Про соціальний захист дітей війни», зобов'язати відповідача перерахувати та сплатити на його користь в повному обсязі, як дитині війни, недоплачене щомісячне підвищення до пенсії виходячи із розміру 30% від мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2006 року по 01.06.2010 року в сумі 5 932,20 гри.; зобов'язати відповідача призначити йому щомісячне підвищення до пенсії, як дитині війни, відповідно до положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що є «дитиною війни» в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей війни» і має право на пільги, передбачені цим Законом. Також зазначив, що він має право на отримання щомісячної доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Оскільки невиплата соціальної допомоги є неправомірною, а тому керуючись ст.. ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», ст.ст. 11, 14, 16, 268, 1173, 1174, 1175 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 1, 3, 6, 8, 9, 17, 19, 21, 22, 24, 55, 56, 113, 152 Конституції України просив позов задовольнити.

В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву в якій просить слухати справу у його відсутності, позовні

вимоги підтримує, а тому суд вважає за можливе слухати справу за його відсутності.

«

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову надав суду заяву в якій просить слухати справу у його відсутності, а тому суд вважає за можливе слухати справу за його відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва і отримує пенсію відповідно до норм діючого законодавства України.

На момент звернення позивача до суду, нарахування йому доплати до пенсії в сумі 30% від мінімальної пенсії за віком відповідачем не здійснено.

05.07.2010 року позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача та просив провести у відповідності до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» перерахунок та виплатити різницю недоплаченої на щомісячне підвищення пенсії, як дитині війни, виходячи з розміру 30% мінімальної пенсії за віком з 2006 року по червень 2010 року (а.с.11).

Як вбачається з листа № 828/09 К 889, від 05.07.2010 року Управління пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва ОСОБА_1 з 22.05.2008 року і по теперішній час виплачується надбавка як дитині війни у розмірі 49,80 гри. Оскільки після прийняття Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не внесені відповідні зміни в положення статей Закону України «Про державний бюджет України» на 2006, 2007 роки щодо розподілу видатків бюджету України, такі зміни внесені частково у 2008 році і передбачають надбавку до пенсії у розмірі 10% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а тому відповідач вважає свої дії правомірними (а.с. 12).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 ст.8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Позивач є дитиною війни в розумінні ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а тому на нього повністю розповсюджуються всі пільги та соціальні гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний захист дітей війни», в тому числі й право на підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком, як передбачено статтею 6 зазначеного Закону.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, щомісячна доплата до пенсії для дітей війни є формою соціального забезпечення громадян, які відповідно до спеціального закону, є дітьми війни. Тобто, фактично ця щомісячна надбавка є формою реалізації конституційного права громадян, які є дітьми війни, на соціальний захист.

Разом з тим, згідно ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України, а не за рахунок бюджету Пенсійного фонду України. За умови відсутності у державному бюджеті коштів на виплату щомісячних надбавок дітям війни це створює ситуацію правової невизначеності стосовно джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена надбавка.

Суд вважає необхідним зазначити, що посилання відповідача на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань судом не приймається до уваги, оскільки реалізація особою права, яке пов'язане з отриманням бюджетних коштів і базується на спеціальних та

чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлено у залежність від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян на соціальний захист, в і ому числі й на отримання надбавки до пенсії, яка прямо передбачена законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (в редакції від 09.07.2007 року) дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року справа № 1-29/2007 № 6- рп/27 (справа про соціальні гарантії громадян) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» пункТу 12 статті 71, яким зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням статті 111 цього Закону.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Враховуючи те, що позивач є дитиною війни, він наділений державою певним правовим статусом, який включає в себе й право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на отримання надбавки до пенсії.

о

Наділивши дітей війни зазначеною соціальною гарантією, держава таким чином взяла на себе публічне зобов'язання забезпечити належний матеріальний рівень осіб, які є дітьми війни, тобто, між позивачем і державою встановлено певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності.

Частиною 3 ст. 46 Конституції України встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Іншими словами, пенсії та інші види соціальних виплат, що є єдиним джерелом існування не можуть бути нижче від прожиткового мінімуму, який встановлюється законом.

Статтею 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум застосовується зокрема для: встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім»ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України; формування Державного бюджету України та місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. При цьому ч. З ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Враховуючи викладене, в контексті положень ст. 6 Закону України «Про соціальний іахист дітей війни» (в редакції від 09.07.2007) та ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд вважає за можливе застосувати для визначення розміру щомісячної доплати до мінімальної пенсії за віком розмір прожиткового мінімуму, оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується лише як коефіцієнт для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, що на думку суду, не суперечить вимогам частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Поряд з цим, частина 1 ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року викладена в новій редакції: дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» розділ II цього Закону, яким, зокрема, внесено зміни до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», набирає чинності з 01.01.2008 року.

В подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10- рп/2008 у справі № 1-28/2008 зміни, внесені підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

За таких обставин, надбавка, передбачена ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (в редакції від 9 липня 2007 року), підлягала виплаті у період з 9 липня 2007 року до 31 грудня 2007 року, а пізніше - починаючи з 22 травня 2008 року.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три

роки.

У відповідності до частини 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В частині 5 цієї ж норми права вказано про те, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву подано до суду 23.03.201 Ороку, а тому в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за невиплаченими сумами у період з 01.01.2006 року по 22.03.2007року, суд відмовляє також з мотивів пропущення строку позовної давності.

При цьому не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо виплати недоплаченої допомоги у конкретних сумах, оскільки суд не є органом, який має повноваження щодо нарахування та встановлення розміру даної допомоги.

Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача нараховувати та виплачувати вказані кошти в подальшому, то відповідно до ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, у даному випадку у разі порушення права, свобод чи інтересів позивача у нього виникає право звернення до суду, а

вимоги щодо зобов'язання вчинити певні дії на майбутнє, не можуть бути предметом розгляду в суді.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи відповідно до задоволених вимог у розмірі 37,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 300,00грн.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача судового збору, оскільки відповідно до п.34 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито» від 21.01.1993 року пенсійний фонд України, його підприємства, установи й організації звільнені від сплати державного мита.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. 64 Конституції України, ст.ст. З, 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 257, 267 ЦК України, ст.ст. З, 8, 57 - 60, 79, 81, 84. 88, 209, 212. 213, 215, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва щодо нездійснення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 з урахуванням надбавки, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (в редакції від 9 липня 2007 року), у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку, передбачену ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (в редакції від 9 липня 2007 року), у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком виходячи з розрахунку прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період часу 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та за період часу з 22.05.2008 року по 01.06.2010 року за виключенням виплат проведених у відповідні роки.

В іншій частині позову відмовити. Стягнути з Управління пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва на користь ОСОБА_1 судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 37,00 грн..

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: