Справа № 2-952/10
Номер провадження 2-952/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2010 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Чхайло О. В.,

при секретарі Сивоконь А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Лебедині про поновлення пропущеного строку для звернення до суду та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2001-2009 роки в сумі 15503,80 грн.;

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що він являється учасником війни і відповідно до ст. 14 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3552-ХІІ від 22.10.1993 року з подальшими змінами має право на отримання щомісячної доплати до пенсії, яка становить 50 відсотків мінімальної пенсії за віком. Однак, виплата такої допомоги йому протягом 2001 2009 р.р. здійснювалась частково і заборгованість за даний період становить 15503,80 грн. Тому позивач просить поновити пропущений строк звернення до суду, зобовязати відповідача нарахувати та виплатити на його користь вказану суму недоплаченої, як учаснику війни, щомісячної державної соціальної допомоги та зобовязати відповідача в подальшому нараховувати допомогу згідно ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач в судове засідання не зявився, в наданій заяві свої вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглянути у його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання також не зявився, в наданих запереченнях позов не визнав та вказав, що позивач відповідно до вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Постанов Кабінету Міністрів України № 1686 від 10.11.2000 року та № 1 від 03.01.2002 року отримував підвищення до пенсії, як учасник Великої Вітчизняної війни в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2001 року по 31.12.2006 року та в розмірі 10 відсотків прожиткового мінімуму для осіб , які втратили працездатність за період з 01.01.2007 року по 31.12.2008 року. Зазначив, що законодавством України не визначено поняття «мінімальна пенсія за віком», як розрахункова величина для підвищення пенсії згідно ст. 14 Закону України, так як ст. 28 Закону України « Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності достатнього страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Проте в ч. 3 вищезгаданої статті встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений на рівні прожиткового мінімуму, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим законом, тому керуватись цими визначеннями при нарахуванні пенсії позивачеві не можливо. Рішенням Конституційного Суду в Україні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007, на підставі якого були визнані положення окремих законодавчих актів щодо обмеження пільг та гарантій громадян, такими що не відповідають Конституції України, питання відносно учасників війни та учасників бойових дій не розглядалось. 05.10.2005 року був прийнятий Закон «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким розміри зазначених підвищень до пенсії учасникам війни визначаються у розмірі 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем пропущений строк звернення до суду. Тому представник відповідача вважає, що УПФУ діяло в межах чинного законодавства і підстав для задоволення позову не має.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що між сторонами мають місце правовідносини, повязані із соціальними виплатами, а позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення, так як в судовому засіданні встановлено, що позивач відповідно до ст. ст. 4, 8 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3552-ХІІ від 22.10.1993 року є учасником війни, що стверджується посвідченням (а.с. 5).

Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ( у редакції, що діяла з 1995 року по 01.01.2006 року.) встановлено, що учасникам війни пенсії, або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Як вбачається з довідки управління пенсійного фонду України в м. Лебедині ( а.с. 10) в період з 01.01.2001 року по 31.12.2001 року підвищення до пенсії позивача виплачувалось відповідно розміру, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України № 1686 від 10.11.2000 року, а саме 18,10 грн. щомісячно, з 01.01.2002 року по 31.12.2006 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2002 року, якою встановлений розмір підвищень - 19.91 грн.

Суд вважає, що вказані виплати не відповідають вимогам ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ( у редакції, що діяла з 1995 року по 01.01.2006 року), оскільки преюдиціальне значення має Закон, а не підзаконний акт, яким є постанова Кабінету Міністрів України № 1686 від 10.11.2000 року та постанова Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2002 року, якими керувався відповідач при призначенні пенсії позивачеві за вказаний період.

Тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими, але вони не можуть бути задоволені, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду.

Для звернення до суду за захистом прав , свобод та інтересів особи встановлюється трирічний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався до суду з заявами про перерахунок і виплату даної соціальної допомоги, щодо розміру якої був обізнаний. Крім того , норми законодавства , на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, є загальновідомими та діяли у період отримання позивачем допомоги.

Поважність причин пропуску строку позивачем не доведена і судом не встановлена.

Разом з тим, представник відповідача в своїх письмових запереченнях заявив про застосування строку позовної давності, в межах яких вчиняються процесуальні дії.

Відповідно до 72 ч.1 ЦПК України та ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що позивач звернувся з позовом до суду 14.05.2010 року, позовні вимоги про перерахунок та виплату йому, як учаснику війни, коштів, виходячи із розміру 50 відсотків мінімальної пенсії за віком за з 01.01.2001 р. по 13.05.2007 року не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення до суду.

Що стосується призначення та виплати пенсії позивачеві в період з 14.05.2007 року до 31.12.2009 року, то пунктом 2 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року № 2939-ІV, який набрав чинності з 01 січня 2006 року, передбачено, що учасникам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога , що виплачується замість пенсії, підвищується на 10 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Зміни до зазначеної норми не вносилися та останні не визнані неконституційними, тому вони є обовязковими для виконання.

При цьому розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлені законами про Державний бюджет України на відповідні роки.

Як вбачається з довідки управління Пенсійного фонду України в м. Лебедині (а.с. 10), з 01.01.2007 року позивачеві нараховувалося та виплачувалося підвищення до пенсії саме у відповідності до цього закону. Отже, його посилання на виплату щомісячного підвищення пенсії, як учаснику війни, виходячи з розміру пенсії за віком, є необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги задоволення не підлягають.

Судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача в порядку ст.88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від їх сплати.

На підставі викладеного, керуючись ст. 64, 124, 152 Конституції України, ст.ст. 4,8,14 Закону України «Про статус ветеранів війни , гарантії їх соціального захисту », ст.ст. 15,16, 67, 72 ЦПК України суд;

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Лебедині про поновлення пропущеного строку для звернення до суду та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2001-2009 роки в сумі 15503,80 грн. відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Лебединський районний суд Сумської області шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня її оголошення та наступного подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання зазначеної заяви, або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя Чхайло О. В.