СПРАВА N 2-3377
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" листопада 2010 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - Кучеренко Н.В.

при секретарі Левандовській О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольської міської ради, виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності, за участю третьої особи Громадської організації «Добробут», суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Мелітопольської міської ради № 21 від 15.04.2003 року, визнати недійсним свідоцтво про право власності на будівлю гуртожитку по вул. Г.Сталінграда 23 в м. Мелітополі від 26.07.2003 року, видане виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради ГО «Добробут».

Підставою для звернення з вказаним позовом, зазначена та обставина, що рішенням Мелітопольської міської ради № 21 від 15.04.2003 року будівлю гуртожитку, яка знаходиться за адресою м. Мелітополь вул. Г. Сталінграду,23 передано у власність членам ГО «Добробут». Виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради на будівлю гуртожитку 26.07.2003 року видано свідоцтво про право власності ГО «Добробут». Вважає, вищевказане рішення та свідоцтво про право власності незаконними, оскільки вони прийняті з порушенням діючого законодавства України, порушують її право приватизувати кімнату у гуртожитку, де вона проживає з сімєю, а тому повинні бути визнані незаконними та скасовані.

На момент прийняття міською радою оскаржуваного рішення будівля по вул. Г.Сталінграда 23 в м. Мелітополі мала статус гуртожитку, а отже відносилась до державного житлового фонду. З 19.04.2001 року вона з сімєю на законних підставах проживає в гуртожитку по вул. Г. Сталінграду 23. Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до обєктів приватизації належать і кімнати у гуртожитках. Кімнати у гуртожитках за цим Законом підлягали приватизації після реконструкції цих будинків власником - Мелітопольською міською радою.

Однак 04.09.2008 року Верховною Радою України прийнято ОСОБА_2 України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», в статті 1 якого зазначено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше пяти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Згідно ст. 4. вказаного закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які проживають у гуртожитках, що є обєктами права державної чи комунальної власності, мають право на приватизацію займаного житла у вигляді окремої кімнати (кількох кімнат, жилих блоків, секцій).

Цим Законом дозволено приватизацію кімнат у гуртожитках без проведення реконструкції.

Оскільки вона на законних підставах значно більше пяти років зареєстрована та фактично проживає у гуртожитку по вул. Г.Сталінграду 23 та не має іншого власного житла, вона має право приватизувати кімнату у гуртожитку по вул. Г.Сталінграду 23, але тільки за умови, що власником цієї будівлі буде міська рада. Отже її право приватизувати кімнату у гуртожитку було порушено оскаржуваним рішенням міської ради, у звязку з неналежністю її до ГО «Добробут».

Таким чином, рішення Мелітопольської міської ради № 21 від 15.04.2003 року прийнято з порушенням ст.ст. 19, 36 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про обєднання громадян», ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а отже, поза межами своїх повноважень та не у спосіб встановлений законом.

Крім того, вважає, що нею не було пропущено строку позовної давності при звернення до суду з вказаною вимогою, оскільки відповідно до ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

03.11.2010 року позивачкою було надано доповнення до позовної заяви, в якому зазначено, що лише 12.05.2003 року за актом приймання-передачі будівлю гуртожитку було передано у комунальну власність, передача гуртожитку регламентувалась Законом України Про передачу обєктів права державної та комунальної власності, відповідно до п.6 ст. 7 якого право власності на обєкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі. Отже, приймаючи рішення № 21 від 15.04.2003 року про передачу гуртожитку члена ГО Добробут Мелітопольська міська рада ще не була власником вказаної будівлі, а стала нею лише 12.05.2003 року, після підписання акта приймання-передачі, а тому не була наділена будь-якими правами або повноваженнями для прийняття рішення №21 про передачу у власність будівлі гуртожитку членам ГО Добробут.

Позивачка в судове засідання не зявилась, від неї надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягає повністю.

Представник відповідачів Мелітопольської міської ради, виконавчого комітету Мелітопольської міської ради ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, від нього надійшло клопотання з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Представник третьої особи ГО «Добробут» - ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Оцінюючи письмові заперечення на позов та на доповнення до позову ОСОБА_5, які подані нею до суду в якості представника третьої особи ГО «Добробут», суд не приймає їх до уваги, оскільки згідно копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців керівником юридичної особи ГО «Добробут» є ОСОБА_4 Рішеннями загальних зборів ГО «Добробут» обирались головою правління ОСОБА_5 та ОСОБА_4, однак на теперішній час в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців головою правління ГО «Добробут» зареєстрована ОСОБА_4, а не ОСОБА_5

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступними підставами:

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 19.04.2001 року зареєстрована та мешкає в гуртожитку по вул. Г. Сталінграда 23.

Вказана обставина підтверджується рішенням Мелітопольського міськрайоного суду від 15.12.2006 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05.04.2007 року, а також рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 26.01.2010 року.

Факт реєстрації ОСОБА_1 у гуртожитку по вул. Г.Сталінграда 23 в м. Мелітополі підтверджується копією паспорту, доданого до позову.

Рішенням Мелітопольської міської ради № 21 від 15.04.2003 року будівлю гуртожитку, яка знаходиться за адресою м. Мелітополь вул. Героїв Сталінграду 23 передано у власність членам ГО «Добробут» /а.с.7/.

У звязку з прийняттям вказаного рішення органами місцевого самоврядування, 19 червня 2003 року Управління комунальної власності Мелітопольської міської ради передало ГО «Добробут» у колективну власність гуртожиток, який знаходиться за адресою м. Мелітополь вул. Г.Сталінграда 23 та основні засоби, про що свідчить складений акт приймання-передачі від 19 червня 2003 року, який затверджено міським головою /а.с.71/.

При таких обставинах, на підставі прийнятого Мелітопольською міською радою рішення від 15 квітня 2003 року № 21 та акту приймання-передачі житлової будівлі гуртожитку від 19 червня 2003 року, виконавчий комітет Мелітопольської міської ради 26.07.2003 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, на підставі якого будівля гуртожитку № 23 по вул. Г.Сталінграда в м. Мелітополі належить на праві колективної власності ГО «Добробут» /а.с.8/.

Однак позивачка ОСОБА_1, яка зареєстрована та мешкає у вказаному гуртожитку, вважає, що рішення Мелітопольської міської ради № 21 від 15.04.2003 року є незаконним та таким, що порушує її права, а тому підлягає скасуванню.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1, зазначені нею в позові та доповненні до нього суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Таким чином, дійсно на момент прийняття Мелітопольською міською радою рішення про передачу у власність ГО Добробут будівлі по вул. Г.Сталінграда 23 в м. Мелітополі вказана будівля мала статус гуртожитку, а отже відносилась до державного житлового фонду.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

В ч.2 ст. 2 вказаного Закону зазначені обєкти, які не підлягають приватизації. До них зокрема, відносяться: квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-памяток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), розташовані в зоні безумовного (обовязкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

В ч.3 ст. 2 вказаного Закону зазначено, що приватизація квартир у будинках, кімнат у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після її проведення власником (володільцем) будинку. Наймачі, які проживали у квартирах, гуртожитках до початку реконструкції, після проведення реконструкції мають пріоритетне право на приватизацію цих квартир, жилої площі в цьому гуртожитку

Таким чином, за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» кімнати у гуртожитках підлягали приватизації після реконструкції цих будинків власником.

За заявою ГО «Добробут» виконавчий комітет Мелітопольської міської ради своїм рішенням від 16.09.2003 року надав дозвіл на виконання проектно-вишукувальних робіт для реконструкції гуртожитку під житловий будинок /а.с.74/.

ГО «Добробут» замовила проект на реконструкцію будівлі гуртожитку під житловий будинок, узгоджений згідно законодавства з органами місцевого самоврядування.

Постановою господарського суду Запорізької області від 17.12.2009 року встановлено, що фактично будівля по вул. Г.Сталінграду 23 в м. Мелітополі вже не є гуртожитком після проведеної, на законних підставах, реконструкції згідно проекту під окремі квартири за власні кошти членів організації. Сімї членів організації користуються не житловими приміщеннями, а квартирами /а.с.89-94/.

Посилаюсь в своїх доводах на підстави для визнання незаконним рішення Мелітопольської ради № 21 від 15.04.2003 року та недійсним свідоцтва про право власності, видане ГО Добробут 26.07.2003 року ОСОБА_1 зазначила ту обставину, що 04.09.2008 року Верховною Радою України прийнято ОСОБА_2 України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким дозволено приватизацію кімнат у гуртожитках без проведення реконструкції громадянами, які на законних підставах тривалий час (не менше пяти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Оскільки вона на законних підставах значно більше пяти років зареєстрована та фактично мешкає в гуртожитку № 23 по вул. Г.Сталінграда в м. Мелітополі та не має іншого власного житла вона має право приватизувати кімнату в гуртожитку № 23 по вул. Г.Сталінграда в м. Мелітополі, але за умови, що власником цієї будівлі буде міська рада. Прийняте Мелітопольською міською радою 15.04.2003 року рішення про передачу будівлі гуртожтитку у власність ГО Добробут та видача ГО Добробут свідоцтва про право власності на вказану будівлю унеможливило реалізацію її права на приватизацію кімнати, в якій вона проживає, у звязку з неналежністю її до ГО Добробут.

Дійсно 04.09.2008 року Верховною Радою України прийнято ОСОБА_2 України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

В статті 1 вказаного Закону зазначено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше пяти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є обєктами права державної чи комунальної власності, та гуртожитки, які перебувають у повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом незалежно від форми власності, крім гуртожитків, що знаходяться на балансі військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України. ОСОБА_2 не поширюється на гуртожитки, що на законних підставах знаходяться у приватній власності, у тому числі ті, що передані територіальним громадам у постійне чи тимчасове користування.

Як вбачається з вимог ст. 4 відповідного Закону, громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які проживають у гуртожитках, що є обєктами права державної чи комунальної власності, мають право на приватизацію займаного житла у вигляді окремої кімнати (кількох кімнат, жилих блоків, секцій).

Однак вирішуючи питання щодо визнання незаконним та скасування рішення Мелітопольської міської ради № 21 від 15.04.2003 року з підстав, зазначених позивачкою, суд виходить з того, що ОСОБА_2 України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» прийнято 04.09.2008 року, а рішення Мелітопольської міської ради №21 про передачу у власність будівлі гуртожитку ГО Добробут 15.04.2003 року.

Таким чином на момент прийняття оскаржуваного рішення, ОСОБА_2 України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», на який посилається позивачка як на підставу свої вимог, прийнято не було, а отже на той час не існувало умов щодо приватизації кімнат у гуртожитках без проведення реконструкції.

Суд також відноситься критично до доводів позивачки щодо невідповідності прийнятого міською радою рішення від 15.04.2003 року вимогам ст. 7 Закону України «Про обєднання громадян», оскільки ГО «Добробут» була створена з метою сприяння впровадженню та реалізації заходів на втілення права на житло членів організації саме в будинку №23 по вул. Г.Сталінграда в м. Мелітополі, яким будівля гуртожитку і була передана у власність рішенням Мелітопольської міської ради від 15.04.2003 року №21.

Суд також не приймає до уваги доводи позивачки щодо відсутності повноважень у Мелітопольської міської ради на прийняття 15.04.2003 року рішення №21 про передачу у власність будівлі гуртожитку членам ГО Добробут, оскільки на той час міська рада ще не була власником вказаної будівлі, а стала нею лише 12.05.2003 року, після підписання акта приймання-передачі, а тому не була наділена будь-якими правами або повноваженнями для прийняття оскаржуваного рішення.

Постановою господарського суду Запорізької області від 30.05.2006 року, залишеною без змін ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 26.09.2006 року, а також постановою господарського суду Запорізької області від 16.10.2008 року встановлено, що рішення Мелітопольської міської ради №21 від 15.04.2003 року про передачу у власність членам ГО «Добробут» будівлі гуртожитку по вул. Г.Сталінграда, 23 в м. Мелітополі прийнято в межах повноважень, передбачених ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Оскільки постановою господарського суду Запорізької області від 30.05.2006 року, залишеною без змін ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 26.09.2006 року, а також постановою господарського суду Запорізької області від 16.10.2008 року встановлено, що оскаржуване рішення Мелітопольської міської ради №21 від 15.04.2003 року прийнято в межах повноважень, передбачених ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», то відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, ці обставини є доведеними та доказуванню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоровя, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі обєкти, визначені відповідно до закону як обєкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається з вимог ч.5 ст. 60 відповідного Закону, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати обєкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування обєктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Як вбачається з вимог Цивільного кодексу України, які регулюють відносини з права власності, власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається наділеним йому майном. При цьому всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта міцевого саморядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Тому, при звернення до суду з відповідним позовом, позивачкою не було пропущено строк позовної давності.

Не зважаючи на визнання представником відповідачів та представником третьої особи позову, суд виходить з вимог ч.4 ст. 174 ЦПК України, відповідно до якої, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суд вважає необхідним відмовити представнику відповідачів та представнику третьої особи у прийнятті визнання позову, в звязку з тим, що визнання ними позову суперечить закону, порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Аналізуючі зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, судом було встановлено, що рішення Мелітопольської міської ради № 21 від 15.04.2003 року, яким передано будівлю гуртожитку по вул. Героїв Сталінграду, 23 у власність членам ГО «Добробут» прийнято міською радою в межах повноважень, передбачених ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на момент прийняття оскаржуваного рішення, ОСОБА_2 України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», на який посилається позивачка як на підставу свої вимог, прийнято не було. З моменту видачі виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради свідоцтва про право власності на нерухоме майно, ГО «Добробут» набула права власності на вказаний обєкт, тобто стала власником будівлі гуртожитку, яка знаходиться в Запорізькій області м. Мелітополь по вул. Г.Сталінграда 23.

Позивачкою не було надано жодного доказу на підтвердження своїх доводів щодо незаконності рішення Мелітопольської міської ради № 21, на момент його прийнятя, тобто на 15.04.2003 року, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 317-321 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, ст.ст. 15, 57, 59, 84, 107, 208, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Мелітопольської міської ради, виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності, за участю третьої особи Громадської організації «Добробут» - відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.В.Кучеренко