Справа № 2-3419/2010
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2010 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Чех Н.А.

при секретарі Кузьменко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання неукладеним пункту договору про третейське застереження, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 17 квітня 2007 року між нею та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/106-7, відповідно до якого відповідач надав кредит та прийняв в заставу в якості забезпечення виконання зобов»язання за договором застави, а вона прийняла кредит та передала відповідачу в заставу в якості забезпечення виконання зобов»язання за договором предмет застави. Сума максимального ліміту заборгованості становить 140 000 доларів США, номінальна процентна ставка за договором становить 12,5 %. Даний договір не відповідає вимогам закону, оскільки під час його укладення було суттєво порушено ряд вимог закону, що регулюють дані правовідносини. Під час укладення договору її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі. Крім того, сторони фактично уклали договір, не досягнувши згоди в тому, яку ж загальну суму необхідно їй буде сплатити. Також під час укладення договору відповідач в письмовій формі, під письмове підтвердження, не надав їй інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, варіанти погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги, можливості та умови дострокового повернення кредиту. Також представник банку, що укладав та підписував договір не мав службових повноважень на укладення та підписання даного договору саме в такій редакції. Окрім того, в договорі є третейське застереження, що передбачене п. 6.2, яке вона вважає нікчемним, та як згідно даного пункту, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною. У випадку неможливості розгляд спору даним суддею, спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або ОСОБА_2. На її думку, це порушує її конституційне право на незалежний, неупереджений і об»єктивний розгляд справи, так як банк завчасно визначив суддів з Асоціації банків, тому незалежність та неупередженість таких суддів неможлива. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що вважає пункт 6.2 про третейське застереження нікчемним, так як згідно даного пункту, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною. У випадку неможливості розгляд спору даним суддею, спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або ОСОБА_2. На її думку це порушує конституційне право позивача на незалежний, неупереджений і об'єктивний розгляд справи. Так як банк завчасно визначив суддів з Асоціації банків, то про незалежність та неупередженість таких суддів можна і не говорити. Зазначила, що пункт 6.2 не відповідає вимогам укладення третейського застереження ще й з тих підстав, що він не передбачає який саме третейський суд має вирішувати спори по даному договору. Як вбачається з даного пункту договору банк передбачив які судді мають розглядати спори по даному договору, але така умова суперечить законодавству, а саме - гарантуючи судовий захист з боку держави. Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене. Визначення осіб, які мають розглядати спори пов'язані з даним договором кредиту суперечить нормам встановленим в Конституції України. Та у зв'язку з тим, що п.6.2 договору кредиту не визначає який саме суд має вирішувати спори по даному договору вважає, що третейське застереження було укладено неналежним чином та при його підписанні не досягнуто всіх істотних умов. На її думку, оскільки конституційна правова норма порушується, адже не можна під час укладання угоди завчасно передбачити який суддя буде розглядати спір, це ставить під сумнів об'єктивність та неупередженість рішення у вирішенні даного спору. Також, згідно ст. 6 Закону України «Про судоустрій», усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав, свобод і законних інтересів незалежним і неупередженим судом, утвореним відповідно до закону. Для забезпечення всебічного, повного та об'єктивного розгляду справ, законності судових рішень в Україні діють суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом, а за змістом частини третьої зазначеної статті рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону; третейський суд вирішив питання про права і обв'язки осіб, які не брали участь у справі. Аналізуючи правовідносини, які склалися, можна дійти висновку, що, встановлюючи підсудність третейському суду, оспорюваний пункт договору кредитування є такими, що порушує право позивача на отримання судового захисту в повному обсязі, оскільки рішення третейського суду не оскаржуються, за винятком вичерпного кола випадків. Тоді як, в цивільно - процесуальному законодавстві зазначений більш розширений перелік підстав для оскарження та скасування судового рішення. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про Третейські суди», при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду є невід'ємною частиною третейської угоди. Таким чином, регламент Третейського суду підлягав приєднанню до кредитного договору у якості його невід'ємної частини. Але, всупереч вимогам чинного законодавства ОСОБА_1 не було ознайомлено з регламентом Третейського суду, та не було додано цей регламент до кредитного договору. Таким чином, оскільки істотні умови третейської угоди містяться саме в регламенті третейського суду, та між сторонами не було узгоджено усі істотні умови третейської угоди, третейську угоду не можна визнати такою, що укладена між сторонами. Також зауважила, що Верховний Суд України своїм «Узагальненням практики застосування судами Закону України «Про третейські суди» від 11 лютого 2009 року встановив, що зловживання третейських судів при розгляді ними справ мають масовий і системний характер. Отже передбачення третейського застереження є прямим порушенням прав та свобод позивача.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що між сторонами було укладено договір кредиту № 07.1/106-7 від 17.04.2007 року. Згідно умов договору позивач отримав від відповідача грошові кошти в сумі 140000,00 доларів США на умовах строковості, повернення та платності. Позивач умови договору не виконував, заборгованість не погашав, що стало підставою для їх звернення до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків для захисту своїх прав та інтересів з позовом про стягнення з позивача, як з боржника, заборгованості за кредитним договором. При укладені договорів, сторони керувалися діючим цивільним законодавством України, зокрема ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору та з урахуванням інших вимог Цивільного кодексу України, актів цивільного законодавства. Підписавши договори, сторони підтвердили свої права та обов'язки за ними, погодились зі всіма умовами договорів, у зв'язку з чим, відповідно, зобов'язані їх виконувати належним чином. Зміст принципу свободи договору включає також вільний вияв волі особи на вступ у договірні відносини, право сторін за своєю угодою змінювати, розривати або продовжувати чинність укладеного ними договору, визначати способи забезпечення виконання договірних зобов'язань, а також форми (види) відповідальності за порушення договірних зобов'язань та порядок врегулювання спорів за договором тощо. Зауважив, що позивачем не надано жодних доказів того, що при укладенні договору кредиту його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Умови щодо дійсності третейської угоди про вирішення спорів за Договором кредиту та Договором іпотеки відповідають вимогам статті 12 Закону України "Про третейські суди». Так, третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. В даному випадку обрано третейське застереження в контракті. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Так, в третейському застереженні визначено конкретний третейський суд, а Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків розміщено на сайті Асоціації, який є вільно доступним. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Договір кредиту був підписаний обома сторонами, а тому вказана вимога щодо дійсності третейської угоди теж дотримана. Таким чином, при укладенні договору кредиту № 07.1/106-7 від 17 квітня 2007 року було дотримано всіх вимог законодавства щодо дійсності третейського застереження, а тому немає законодавчих підстав для визнання його недійсним. Крім того, Цивільним кодексом України визначено чіткий перелік підстав для визнання правочину недійсним, а саме недодержання сторонами вимог частин 1-3, 5-6 статті 203 Цивільного кодексу України. Позивачем не надано жодних доказів порушення вказаних вимог при укладенні правочину, а тому немає підстав для визнання його недійсним. Щодо посилання позивача на зазначення у третейському застереженні конкретних прізвищ судді, зауважив, що відповідно до вимог ч.4 ст.16 Закону України «Про третейські суди» у Третейському суді для вирішення конкретного спору сторони на свій розсуд можуть домовитися про кількісний і персональний склад Третейського суду. Частиною 1 статті 17 вказаного Закону визначено, що формування складу Третейського суду в Третейському суді для вирішення конкретного спору здійснюється в порядку, погодженому сторонами. Враховуючи зазначені положення Закону України «Про третейські суди» визначення сторонами конкретних суддів постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, які будуть розглядати спір між позивачем і відповідачем, не суперечить як Закону України "Про третейські суді" так і статті 17 Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, оскільки сторони п.6.2 договору також передбачили, що у разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту. Крім того, відповідно до ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Проте, згідно з абзацом п'ятим п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду "У справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України. Тому, передбачаючи у договорі третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, передбачені ст. 55 Конституції України, що є не угодою про відмову у зверненні до суду, а процесуальним правом, передбаченим Конституцією України та процесуальним законодавством.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не знайшов свого підтвердження в суді та не підлягає задоволенню.

В суді встановлено, що 17 квітня 2007 року між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/106-7, відповідно до якого відповідач надав кредит та прийняв в заставу в якості забезпечення виконання зобов»язання за договором предмет застави, а позивачка прийняла кредит та передала відповідачу в заставу в якості забезпечення виконання зобов»язання за договором предмет застави. Сума максимального ліміту заборгованості становить 140 000 доларів США, номінальна процентна ставка за договором становить 12,5 %. Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання неукладеним п. 6.2 договору по зазначених вище підставах. Аналізуючи пояснення сторін та вимоги діючого законодавства, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовлювати настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (та скріплений печаткою юридичної особи - для юридичних осіб).

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у установлені договором строки. Одностороння відмова від зобовязань або одностороння зміна умов договору не допускається.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Позивач за своїм вибором, самостійно обирає банківські установи, умови кредитування. Ніхто не може примусити позивача чи будь-яку іншу особу укладати невигідні для них договори, укладати договори з певними банківськими установами. Позивачка отримала у відповідача кошти на власні потреби, використовувала їх на власний розсуд. Кредитний договір підписаний позивачем, це свідчить про те, що вона погодилася з усіма, викладеними в договорі, умовами.

Відповідно до п. 6.2 договору про надання відновлювальної кредитної лінії сторони домовилися та підтвердили свою згоду на те, що всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв»язку з укладенням та виконання положень цього договору вирішуються шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовилися про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або ОСОБА_2 у порядку черговості, вказаному в даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про третейські суди» завданням третейського суду є захист майнових і немайнових

прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб

шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до

закону. Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть

розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та

господарських правовідносин, за визначеним законом винятком.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України «Про третейські суди» у Третейському суді для вирішення конкретного спору сторони на свій розсуд можуть домовитися про кількісний і персональний склад Третейського суду. Формування складу Третейського суду в Третейському суді для вирішення конкретного спору здійснюється в порядку, погодженому сторонами. Крім того, відповідно до ст. 51 Закону рішення Третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ. Законом визначені підстави, коли рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване. Таким чином, в суді встановлено, що Третейський суд має право вирішувати спори між банками та позичальниками. Визначення третейських суддів не є порушенням закону чи прав сторін.

Враховуючи положення закону України «Про третейські суди», суд приходить до висновку, що визначення конкретних суддів Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, які будуть розглядати спір між сторонами договору не протирічить як Закону України «Про третейські суди» та і ст. 17 Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, оскільки сторони передбачили в п. 6.2 кредитного договору, що в разі неможливості розгляду спору визначеним суддею, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту. Крім того, аналізуючи вимоги чинного законодавства, а саме: ст. ст. 1055, 212, 207, 525, 526, 530, 628, 638, 203 ЦК України, та умови кредитного договору (п. 6.2), суд приходить до висновку, що позивачка сама обрала банківську установу, своїм підписом на кредитному договорі підтвердила свою згоду на визначені умови, права та обов»язки, в тому числі і стосовно третейського застереження. Відсутність третейської угоди як додатку до кредитного договору не може бути підставою для визнання п. 6.2 договору неукладеним. Не може бути враховано і посилання на те, що позивачка не знала зміст третейської угоди, так як вона цього не вимагала, і незнання законів не є підставою для визнання неукладеними пунктів договорів. Таким чином, вимога про визнання п. 6.2 кредитного договору про третейське застереження неукладеним є безпідставним, так як з даним пунктом позивачка погодилася, що підтверджено її підписом на кредитному договорі. Пункт договору про третейське застереження відповідає вимогам діючого законодавства, тому він не може бути визнаним незаконним чи нікчемним. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання недійсним третейського застереження не знайшла свого підтвердження в суду та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 203, 212, 525, 526, 530, 628, 638, 1049, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 3,6, 16, 17, 51 Закону України «Про третейські суди» ст. 17 Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, ст.ст. 60, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання неукладеним пункту договору про третейське застереження - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: