РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 2-39/10

пр. № -

17 грудня 2010 року Святошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючої судді : Т.О. Величко

при секретарі: І.М. Коробій

ОСОБА_1

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за основним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, в інтересах Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про визнання угоди недійсною та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення суд ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач за основним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 та просив суд поновити строки звернення до суду з поважних причин, визнати договір дарування квартири від 08.05.2002 року недійсним, посилаючись на те, що 08.05.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений нотаріально. Позивач зазначав, що вказаний договір є недійсним з наступних підстав. Позивач зазначав, що він проживав разом із своєю матір»ю ОСОБА_5 у кв. 186, будинку №18 по булв. Кольцова у м. Києві. Зазначав, що у 1993 році відбувся обмін квартирами за усною домовленістю згідно якої його сестра ОСОБА_6 із сім»єю переїхала у квартиру по булв. Кольцова, і він із матір»ю в однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2, де мешкала його сестра. Позивач зазначав, що у жовтні 1995 року ним та його матір»ю було вказану однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 приватизовано, а у вересні 1996 року продано та придбано спірну квартиру №395, по вул. Жолудєва,8а у м. Києві. Зазначав, що за домовленістю між ним та матір»ю договір купівлі-продажу спірної квартири було складено на ім»я матері. Позивач зазначав, що його матір ОСОБА_5 хворіла, знаходилася на обліку у нервопотолога та останні 15 років вживала заспокійливі засоби. Позивач зазначав, що у 2001 році стан здоров»я ОСОБА_5 погіршився, у 2002 році їй було встановлено діагноз злоякісна пухлина. Позивач зазначав, що перед направленням матері до лікарні, його сестра ОСОБА_6, хвору матір, що знаходилася під дією психотропних препаратів відвела до державного нотаріуса та змусила підписати договір дарування спірної квартири на користь відповідача ОСОБА_4 Позивач вважаючи, що його матір ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 не усвідомлювала значення своїх дій в повній мірі, тобто була цивільно недієздатною, а також з тих підстав, що він дізнався про факт дарування його квартири у квітня 2006 року, з часу коли почав отримувати квитанції за комунальні послуги, просив суд поновити пропущений строк для звернення до суду та задовольнити позов.

В судовому засіданні позивач, представник позивач підтримали заявлені позовні вимоги просили суд позов задовольнити з урахуванням додаткових пояснень (а.с. 264-269 т.1,15,16 т.2).

В судовому засіданні відповідач за основним позовом ОСОБА_4 основний позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно його бабуся ОСОБА_5 хворіла на тяжке захворювання не пов»язане з психічним захворюванням, що у неї було дійсне бажання подарувати спірну квартиру йому, що і було зроблено у 2002 році, що договір дарування спірної квартири було у цьому ж році зареєстровано в БТІ, що оскільки на момент дарування спірної квартири йому було 18 років, він та його батьки дозволили позивачу ОСОБА_3 проживати у спірній квартирі тимчасово, і на їх першу вимогу квартира мала бути звільнена ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_4 пояснив суду, що позивачу ОСОБА_3було відомо про існування договору дарування ще у 2004 році, але після того як ним було запропоновано ОСОБА_3 звільнити його власність, ОСОБА_3 на виселення та звільнення квартири не погодився та звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування квартири недійсним.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що спірна квартира належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, що відповідач у справі самовільно зайняв спірну квартиру, і не пускає його у вказану квартиру. Позивач зазначав, що неодноразово звертався до відповідача у справі із пропозицією звільнити у добровільному порядку спірну квартиру, на що отримав позов до нього про визнання недійсним договору дарування.

В судовому засідання позивач ОСОБА_4 та його представник підтримали вимоги зустрічного позову, просили суд позов задовольнити у задоволенні основного позову відмовити, просили суд застосувати строк позовної давності до вимог основного позову.

Третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві у судове засідання свого представника не направили, проти основного позову заперечували, ( а.с.92-93).

Суд заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши письмові докази що є у матеріалах справи, встановив наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі за основним позовом щодо визнання недійсним договору дарування регулюються нормами Цивільного кодексу Українського РСР (редакції 1963 року). Щодо позовних вимог за зустрічним позовом Цивільним кодексом України ( редакції 2004 року).

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що згідно договору дарування (а.с.8) ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості посвідченого Київською Біржею нерухомості Джи-Ай-Пи 17 жовтня 1996 року за реєстровим номером 1-06552/96 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №351 від 21.11.1996 р. Вказаний договір дарування зареєстрований у БТІ за реєстровим номером 351 28.08.2002 року.

Суд не погоджується із твердженнями позивача за основним позовом ОСОБА_3, що спірну квартиру АДРЕСА_1. було придбано ОСОБА_5 за домовленістю з ним на ім»я ОСОБА_5 в результаті продажу спільної власності квартири №118 по вул. Висоцького.11 у м. Києві, оскільки як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін у справі, позивач ОСОБА_3 із позовами про визнання за ним права власності на спірну квартиру за життя ОСОБА_5О та після її смерті не звертався, договір купівлі-продажу нерухомості посвідченого Київською Біржею нерухомості Джи-Ай-Пи 17 жовтня 1996 року за реєстровим номером 1-06552/96 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №351 від 21.11.1996 р. недійсним не визнавав. А також у матеріалах справи є розписка ОСОБА_3 (а.с.50), у якій зазначено, що останній отримав від продажу квартири по вул. Висоцького.11 кв.118 суму у розмірі 3400 грн.(2000 у.е.) на сум, що залишилася не претендує. Сторонами у справі не було повідомлено суд, що вказаний доказ є неналежним.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, померла 14 вересня 2002 року , що підтверджено Свідоцтвом про смерть ( а.с.7).

Як вбачається із матеріалів справи, пояснень сторін у справі позивач ОСОБА_3 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 у строки встановлені законодавством не звертався, із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, із заявою про поновлення пропущеного строку для прийняття спадщини до суду не звертався, із заявою про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 до суду не звертався.

В обгрутування позовних вимог позивач ОСОБА_3, щодо поновлення строку звернення до суду із основним позовом, зазначав, що довідався про договір дарування спірної квартири АДРЕСА_1 у квітні 2006 року, після того , як почали приходити квитанції на сплату комунальних послуг, що його мати обіцяла, що він буде безперешкодно користуватися спірною квартирою, але у зв»язку із тим, що він дізнався про існування договору дарування після смерті його матері, вважає його недійсним з тих підстав, що він був складений його матір»ю у стані, у якому вона не розуміла значення своїх дій.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.29,30 т.2) та викладено у додаткових письмових поясненнях (а.с.26-28 т.2) квитанції на сплату комунальних послуг почали приходити на ім»я ОСОБА_4 у вересні 2004 року, а тому суд вважає, що пропущений строк для звернення до суду має бути судом поновлений.

Судом встановлено, що у спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований осіб не має, що підтверджено довідкою ( а.с.24 т.1).

Судом встановлено, що згідно довідки ( а.с.25 т.1) рахунки на оплату комунальних послуг на ім»я ОСОБА_4 надходять з 07.07.2004 року.

Позивачем у справі ОСОБА_3 не доведено суду та не надано доказів з урахуванням вимог ст. 3 ЦПК України, за захистом якого із своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, прав, свобод чи інтересів він звернувся до суду, з урахуванням того, що останній до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 у строки встановлені законодавством не звертався, із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, із заявою про поновлення пропущеного строку для прийняття спадщино до суду не звертався, із заявою про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 до суду не звертався.

Судом встановлено, що згідно Акту посмертної судово-психіатричної експертизи №411 (а.с.160-161 т.1) зазначено, що ОСОБА_5 у період складення договору дарування (02.05.2002 року) обнаруживала ознаки Органічного ураження головного мозку судино соматогенного ґенезу з церебрастеничним синдромом. В наданих медичних документах відсутні вказівки про те, що ОСОБА_7 в цей період вживала будь-які наркотичні та сильнодіючі ліки. В цей період ОСОБА_8 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Судом встановлено, що згідно Акту повторної посмертної судово-психіатричної експертизи №211 (а.с.217-220 т.1) встановлено, що 08.05.2002 року, під час підписання договору дарування ОСОБА_5 страждала на органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, хронічна мозкова недостатність, ракова інтоксикація) з інтелектуально-мнестичним зниженням, глибокою астенією та абмулічними розладами. Тому ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 08.05.2002 року під час підписання договору дарування не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відомості про вживання ОСОБА_5 препаратів, які могли вплинути на її психічний стан, в медичній документації відсутні.

Як вбачається із письмових пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9Е.( а.с.10 т.2), що під час її роботи у Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі, 08.05.2002 року нею із дотриманням всіх вимог законодавства України, що регулюють порядок укладення та посвідчення договорів дарування нерухомого майна, було посвідчено договір дарування квартирі АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 на ім»я ОСОБА_4

Судом встановлено, що згідно Акту №963 посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи ( а.с.306-318 т.1) встановлено, що ОСОБА_5.ІНФОРМАЦІЯ_1 по своєму стану здоров»я не могла осо знано в повній мірі «укладати правочини», а також не могла розуміти значення, наслідки укладеного договору дарування від 08.05.2002 року. станом на 08.05.2002 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст.55 ЦК Української РСР угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але, який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_5 за життя недієздатною або обмежено недієздатною не визнавалась, померла 14.05.2002 року, що підтверджено Свідоцтвом про смерть ( а.с.7 т.1).

Як вбачається із матеріалів справи у розумінні ст. 55 ЦК Української РСР та ст.ст. 44-60 ЦК Української РСР за життя ОСОБА_5 із позовами про визнання договору дарування від 08.05.2002 року на користь ОСОБА_4 до суду не зверталась, а тому на думку суду позивач за основним позовом позбавлений права оспорювати договір дарування від 08.05.2002 року спірної квартири з підстав вказаних у основному позові, вважаючи, що ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об»ективному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається із матеріалів справи вимог основного та зустрічного позовів, у сторін у справі майновий спір не виник, позивач за основним позовом не довів суду у чому полягає його порушене ким і коли право, невизнане ким і коли право або оспорюване ким і коли право.

Як вбачається із матеріалів справи позивач за основним позовом ОСОБА_3 у спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований не був, як повідомив суду проживав з дозволу його матері ОСОБА_5, яка померла 14.05.2002 року, та дозволу його сестри та свого племінника ОСОБА_4 договір про порядок користування спірною квартирою не укладався між власником та іншими особами, право власності на спірну квартиру позивачем ОСОБА_3 не оспорювалось, а тому основний позов не доведений і задоволенню не підлягає.

Як встановлено у судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1, в добровільному порядку звільнити спірну квартиру відмовляється, чим здійснює власнику квартири ОСОБА_4 перешкоди у користування квартирою, а тому на думку суду зустрічний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частки позовних вимог, у задоволені, яких позивачеві відмовлено.

На підставі всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні суд вважає, що у задоволенні основного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов задовольнити частково

На підставі вищенаведеного, керуючись 3, 10,11,15, 57-60,88,147,208-209, 212-218,294, ЦПК України, ст. ст. 44-60 ЦК Української РСР, ст.391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_3 строк звернення до суду з основним позовом.

У задоволенні основного позову відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов задовольнити.

Зобов»язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою №395, будинку 8а по вул. Жолудєва у м. Києві.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3,дата народження не відома, проживаючого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код не відомий, на користь ОСОБА_4, проживаючого за адресою м. Київ булв. Кольцова,18 кв.186 державне мито у розмірі 8 (вісім) грн. 50 коп. та витрати на інформаційне технічне забезпечення розгулу судової справи у розмірі 7 (сім) грн. 50 коп. Всього на загальну суму 16 ( шістнадцять) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з часу його проголошення, а у разі відсутності осіб, які брали участь у справі, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення цього суду.

Суддя: Т.О. Величко