Справа №22-ц-3563/10 Суддя-доповідач - Семеній
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі :

головуючого Семеній Л.І.

суддів Білецького О.М., Кононенко О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 Валодіаєвича

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 05 липня 2010 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 Валодіаєвича

про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 05 липня 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (, р/р № 3111, МФО 305299) заборгованості 8302,66 дол. США, що еквівалентно 65635,02 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (, р/р № 3111, МФО 305299) 656 грн. судового збору та 30 грн. витрат за ІТЗ розгляду справи.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухваленого рішення, просить рішення змінити в частині розміру суми, що підлягає стягненню, зменшивши її з 8302,66 дол. США, що еквівалентно 65635,02 грн., до 2081,32 дол. США, що еквівалентно 16460,54 грн.

Зазначає, що п.п.10 та 11 додаткової угоди встановлюють лише розмір відповідальності позичальника у випадку порушення ним термінів повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитом, але не визначено початку їх погашення, в звязку з чим неможливо розрахувати кількість платежів і розмір щомісячного платежу в рахунок погашення заборгованості по кредитному ліміту. Також судом не враховано неправильне зарахування банком внесених ним коштів за період з 07 квітня 2004 року по 26 жовтня 2007 року у сумі 7497,21 дол. США.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника ОСОБА_3, які підтримали скаргу з мотивів в ній викладених, пояснення представника позивача ОСОБА_4, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 умов договору належним чином не виконував, порушував терміни виконання зобовязань, в звязку з чим утворилася заборгованість по сплаті процентів за користування кредитним лімітом, що відповідно до п.11 додаткової угоди дало право позивачу нараховувати пеню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 21 лютого 2003 року між Комерційним банком «ПриватБанк» з одного боку та ОСОБА_2, з іншого боку, укладено договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку на суму 7700 доларів США зі сплатою за користування кредитним лімітом 14% річних (а.с.6). Відповідно до умов Додаткової угоди №1 до даного договору від 21 лютого 2003 року, п. 5 передбачено щомісячне повернення заборгованості перед банком по кредитному ліміту рівними частинами з остаточним погашенням заборгованості 20 лютого 2013 року. Відповідно до п. 8 Додаткової угоди, сплата процентів за користування кредитним лімітом передбачена щомісячно, до 20 числа. Відповідно до п.п. 10 та 11 Додаткової угоди, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредитному ліміту, позичальник сплачує банку підвищену процентну ставку в розмірі 28% річних від залишку непогашеної заборгованості по кредитному ліміту, а також у випадку порушення строків погашення процентів по кредиту передбачена сплата пені в розмірі 0,15% за кожен день прострочки від суми непогашеної заборгованості по процентах (а.с.7).

В забезпечення виконання зобовязань за цим договором 21 лютого 2003 року між сторонами укладений договір застави нерухомого майна, а саме незавершеного будівництвом жилого будинку готовністю 63% та земельної ділянки 0,3345 га, які належать відповідачу на праві власності та знаходяться в с. Токарі, вул. Шкільна, 32, Сумського району Сумської області (а.с.8).

Факт порушення обовязків по погашенню заборгованості по кредитному ліміту та процентів відповідачем не заперечується. Крім того, цей факт підтверджується виписками з рахунків (а.с.55-90, 257-270), а також тим, що 25 лютого 2004 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на вище зазначене заставлене майно і за рахунок коштів, отриманих від реалізації цього майна задовольнити вимоги банку у сумі42513,35 грн., яких 37292,88 грн. - сума основного боргу, 3056,89 грн. - сума простроченої заборгованості основного боргу, 385,24 грн. - сума заборгованості по сплаті відсотків, 1778,34 грн. - сума простроченої заборгованості по сплаті відсотків, а також 426 грн. - витрати,повязана з вчиненням виконавчого напису (а.с.29). Заборгованість позивача перед банком у сумі 42513,35 грн. була станом на 16 лютого 2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 за період з 07 квітня 2004 року по 26 жовтня 2007 року періодично на рахунок позивача перераховував кошти і всього перерахував 7497,21 дол. США (а.с. 205-209).

Згідно з розрахунком банку (а.с.198) за період з 16.02.2004 року по 27.11.2009 року утворилася заборгованість у сумі 12846,53 доларів США, з них: 7106,31 доларів США сума заборгованості по процентах, 5740,2 доларів США пеня за несвоєчасне погашення процентів.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, що склались між сторонами, дав належну правову оцінку доказам, поясненням сторін.

Рішення суду про стягнення боргу по процентах за користування кредитними коштами та пені відповідає вимогам ст. ст. 526, 536, 549, 1046, 1054 ЦК України та ґрунтується на зібраних у справі доказах.

З урахуванням положень ст.258 ЦК України суд першої інстанції правильно застосував строк позовної давності та задовольнив позовні вимоги частково у сумі 8302,66 доларів США, що еквівалентно 65635, 02 грн., стягнувши при цьому пеню в межах річного строку.

Доводи відповідача про те, що п. 10 та 11 додаткової угоди встановлюють лише розмір відповідальності позичальника у випадку порушення ним термінів повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитом, а не визначено початку їх погашення, є необґрунтованими. Згідно з п.15 цієї угоди зазначена угода набирає сили з моменту її підписання, в даному випадку з 21 лютого 2003 року. Отже, відповідач зобовязаний був розпочати сплату банку боргу в березні 2003 року в терміни та розмірах передбачених п.п.5 та 8 додаткової угоди, згідно з якими заборгованість по сплаті кредитного ліміту погашається щомісячно в рівних частках, а проценти за користування кредитним лімітом щомісячно до 20 числа.

Його твердження про неправильне зарахування банком внесених ним коштів за період з 07 квітня 2004 року по 26 жовтня 2007 року у сумі 7497,21 дол. США досліджувалося судом першої інстанції і відхилене як таке, що не знайшло свого підтвердження належними та достовірними доказами.

Інші доводи апелянта висновків суду не спростовують та не є підставами для скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалене у відповідності до вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.1ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Валодіаєвича відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 05 липня 2010 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -