ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
справа № 2-1100/10
провадження № Б/н 1460
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2010 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі :

головуючого - судді Ящук Т.І.

при секретарі Жиленко Ю.Г.

з участю позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки Овчаренка 1.1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ПОШВИ ОСОБА_4 до ПОШВИ ОСОБА_5 , третя особа - MACCУPA ОСОБА_6 - про розподіл майна подружжя . -

встановив :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, просив поділити майно, набуте подружжям під час шлюбу, a саме - квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним прав власності на 1/2 частину вказаної квартири, посилаючись на наступні обставини. З ОСОБА_3 О.1. він перебував у шлюбі з 1994 по 2008 рік, дітей від шлюбу не мають. В 2000 році за спільні кошти подружжям була придбана квартира АДРЕСА_2, в ній був зроблений ремонт. Вважає квартиру спільною сумісною власністю подружжя , яка повинна бути поділена в рівних долях.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 пояснив, що з 1994 по 2005 рік сторони проживали разом, вели спільне господарство, позивач постійно працював, забезпечував сім'ю продуктами , сплачував за комунальні послуги. Позивач вважає, що квартира придбана за спільні кошти подружжя, тому при поділі майна частки подружжя в спільній квартирі мають бути рівними, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник Овчаренко 1.1, позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні позову відмовити. Відповідачка пояснила, що ні в подружжя, ні у батьків позивача на той час коштів для придбання квартири не було. Батько відповідачки - ОСОБА_7 за свої кошти - 8700 грн. придбав для неї квартиру, і договір купівлі-продажу був оформлений на відповідачку. Підтвердженням належності коштів її батьку є митна декларація та довідка про плавання, з яких вбачається , що з 27.06.1999 року по 06.03.2000 року ОСОБА_7 1.1. працював за контрактом на судні «Наутик» та заробив 11305 доларів США. Із цих коштів батько надав придбання квартири 7000 доларів США.

Третя особа ОСОБА_7 1.1, в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи його відсутності , просив у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, оскільки квартира АДРЕСА_3 була придбана ним за свої власні кошти 7500 доларів США для дочки ОСОБА_3 Вважає, що квартира є особистою приватною власністю його дочки, самостійних вимог на предмет спору він не заявляє.

Вислухавши сторони, представника відповідачки, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого 03.06.1994 року органом актів соціального стану району Ботаніка м. Кишинева Республіки Молдови, ОСОБА_2 та зареєстрували шлюб 03.06.1994 року ( а.с. 5).

Шлюб між сторонами було розірвано 15.08.2008 року, про що ОСОБА_2 видано свідоцтво про розірвання шлюбу Відділом РАЦС Дарницького РУЮ у м. Києві ( а.с. 4).

В період перебування у шлюбі, 25.04.2000 року сторонами була придбана квартира АДРЕСА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу 25.04.2000 року, посвідченим державним нотаріусом ОСОБА_8 Шостої державної нотаріальної контори, зареєстрованим у Київському міському БТІ 24.05.2000 року за № 6235 (а.с. 6).

Отже, спірною є квартира АДРЕСА_2, яка складається з однієї жилої кімнати, площею 16,4 кв.м., загальна площа квартири -33 ,8 кв.м.

Як вбачається з довідки форми № 3, виданої ЖЕК № 210 КП «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва, місце проживання сторін було зареєстровано у спірній квартирі ОСОБА_2 - з 22.08.2000 року, ОСОБА_3 - з 12.04.2001 року.

В судовому засіданні з пояснень сторін, підтверджених поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а також матеріалами справи ( квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги за 2-х осіб, за послуги телефонного звязку, телекомунікаційні послуги ( а.с. 49-224) вбачається, що сторони проживали однією сімєю та вели спільне господарство з 1994 по 2005 рік.

Зі змісту договору купівлі-продажу вбачається, що спірна квартира була придбана за 8700 грн., однак сторони в судовому засіданні пояснили , що на придбання квартири подружжям було витрачено 8000 доларів США.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України , що був чинним на час придбання квартири сторонами , майно, нажите подружжям за час шлюбу , є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. ( ст. 28 КпШС України).

Отже, придбання майна в період шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, і доводити наявність такого права ні чоловік, ні дружина не повинні, при цьому розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Тому у разі заперечення відповідачкою проти позову , вона повинна була довести ту обставину, що квартира була придбана за її особисті кошти .

Заперечуючи проти задоволення позову та посилаючись на те, що квартира належить їй особисто, відповідачка ОСОБА_3 надала суду наступні докази : митну декларацію ОСОБА_10 1.1., з якої вбачається, що 07.03.2000 року він перетнув кордон України на Бориспільській митниці та ввіз з собою 11305 доларів США ; індивідуальну трудову угоду ОСОБА_10 1.1. та довідку про плавання , видану ТОВ «Морське агентство ТІС» , з яких вбачається, що ОСОБА_10 1.1, з 25.06.1999 року до 06.03.2000 року працював електромеханіком на судні «Наутик» та отримував заробітну плату в розмірі 1650 доларів США ( а.с. 32-33).

При цьому в своїх поясненнях відповідачка вказувала на те, що її батько, будучи присутнім під час придбання квартири та передаючи кошти продавцю, вказував на те, що «це кошти моїх дітей на квартиру», маючи на увазі подружжя сторін.

Позивач, посилаючись на те, що для придбання квартири його мати ОСОБА_9 передала йому 3000 доларів США, надав квитанції про прийом податкових платежів за автомобіль на імя батька ОСОБА_11 з 1995 рік , матері ОСОБА_9 - за 1998 рік, та договір купівлі-продажу трактора «ЮМЗ-6», 1980 року випуску ( а.с. 44-45).

Вказані докази, надані позивачем та відповідачкою, суд не приймає до уваги, оскільки зони не є належними доказами та не підтверджують, що кошти, витрачені на придбання спірної квартири, належали одному з подружжя особисто.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9, мати позивача, пояснила, що в 1998 році помер її чоловік. Тому в 1999 році вона продала транспортні засоби, що залишились після його смерті , та передала своєму сину ОСОБА_2 3000 доларів США . Син пояснив, що ці гроші будуть витрачені на придбання квартири.

Свідок ОСОБА_10, мати відповідачки, пояснила, що в 2000 році її чоловік ОСОБА_10 1.1. приїхав до м. Києва, щоб «допомогти дітям придбати квартиру». Він передав дочці гроші в доларах США для придбання квартири подружжю. Скільки коштувала квартира свідку невідомо.

Оцінюючи надані докази , суд виходить з норм законодавства , діючого на час виникнення спірних правовідносин . Зокрема , відповідно до ст. 244 ЦК України ( 1963 р.) договір дарування на суму понад 500 крб., а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 крб. повинен бути нотаріально посвідчений. Згідно з ст. 153 Цивільного кодексу України (1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Статтею 24 КпШС України було закріплено , що до роздільного майна подружжя належить майно , яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування.

Аналогічно визначений правовий режим майна, що є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка і Сімейним Кодексом України, чинним з 01.10.2004 року , а саме : особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи ту обставину, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_12 є близькими родичами сторін і зацікавлені в результатах розгляду справи, суд вважає, що відповідачка не надала суду належних доказів того, що квартира була придбана за її особисті кошти .

Отже, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за спільні кошти, тому є їх спільною сумісною власністю.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України , майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України , що містяться в п. 25 Постанови № 11 від 21.12.2007 року , вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми а депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, оскільки квартира АДРЕСА_2 , що належить сторонам на праві спільної сумісної власності , є однокімнатною і не може бути поділена в натурі, то суд вважає за можливе поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за кожним із подружжя ідеальної частки - по 1/2 частці у праві спільної часткової власності на квартиру.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 є обгрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України , з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати , понесені позивачем на сплату судового збору - 1700 грн. та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді - 120 грн.

На підставі вищевикладеного , ст. 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сімю України , 125, 244

Цивільного кодексу України ( 1963 року) , ст. ст. ст. 60, 68, 70, 71 Сімейного Кодексу України , керуючись ст. ст. 3,10,11, 57,60, 61 ,88, 209,213,215,218 ЦПК України , суд-

вирішив :

Позов задовольнити.

Поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і визнати за ПОШВОЮ ОСОБА_4 право власності на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_4.

Визнати за ПОШВОЮ ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

Стягнути з ПОШВИ ОСОБА_5 на користь ПОШВИ ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1820 ( одну тисячу вісімсот двадцять) грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення та апеляційної скарги на рішення суду протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяв апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений статтею 294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо йог скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя