Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 2-395/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2010р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: судді Забіяко Ю.Г., при секретарі Вінник Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Першої Запорізької державної нотаріальної контори про визнання права користування жилим приміщенням, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на ? частини квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у вересні 2009 р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням - квартирою №6 будинку №78 по вул.Демократичній в м.Запоріжжі. В процесі розгляду справи, у лютому 2010р. позивач доповнив позовні вимоги та просив визнати недійсним договір дарування вказаної квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі недодержання посвідчення правочину, як нікчемного, та визнати за ним право власності на ? частини цієї квартири, зобовязати нотаріальну контору надати свідоцтво про право власності на ? частини квартири, а ОП ЗМБТІ видати дублікат технічного паспорту на ? частини квартири на його імя.

У лютому 2010р. відповідачем ОСОБА_2 предявлено зустрічну позовну заяву з вимогами про усунення перешкод у користування квартирою №6 будинку №78 по вул.Демократичній в м.Запоріжжі та просила зобовязати ОСОБА_1 передати їй, як власнику, ключі від квартири, зобовязати не створювати перешкод у користуванні квартирою, тобто надавати можливість вільно заходити в квартиру, користуватися кімнатами та підсобними приміщеннями, а також не чинити перешкод у проведенні ремонту в цій квартирі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 в позові та в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, заперечував проти зустрічних позовних вимог та пояснив, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 з 1992р. до її смерті 2008р., проживали разом в спірній квартирі, яка була приватизована дружиною у 1993р. В 2007р. він дав згоду на переоформлення спірної квартири на відповідача з умовою, що він буде мешкати там до своєї смерті, тобто просив визнати договір дарування недійсним, бо він є нікчемним згідно ст.219 ЦК України, був укладений з недодержанням законодавства про нотаріальне посвідчення, оскільки він був укладений не на підставі ст.723 ЦК, за його вимогою про те, що він буде там проживати до своєї смерті. Відповідач зараз проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, яку він за власні кошти купив та оформив її на відповідача. Просив визнати за ним право користування займаним ним спірним жилим приміщенням, оскільки він має на це право як член сімї. Також позивач вказав, що він має право на ? частину спірної квартири, як придбану у шлюбі, після смерті дружини він успадкував ? частину квартири та має право на обовязкову її частину, так як є пенсіонером.

Відповідач з позовними вимогами не була згодна, свій позов підтримала та вказала, що ОСОБА_1 просить визнати за ним право користування спірною квартирою, однак він такого права не має, так як згідно до ст.405 ЦК України, члени родини власника житла, які проживають разом з ним мають право користування цим житлом у відповідності до закону. ОСОБА_1 не є членом її родини, так як проживав у квартирі з її матір'ю, яка розпорядилася квартирою на її користь. Також пояснила, що квартиру АДРЕСА_1 вона отримала в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5Щодо надання ОСОБА_1 згоди на переоформлення квартири АДРЕСА_2 на її ім'я за умовою, що він буде мешкати у зазначеній квартирі до кінця свого життя, то це не відповідає дійсності, так як у договорі дарування ця умова не обговорювалася.

Також вказала, що 13.07.2007р. її мати ОСОБА_4 подарувала їй квартиру, яка належала їй на праві власності, договір оформлений нотаріально. Після оформлення договору мати залишилася проживати з ОСОБА_1 в цій квартирі до своєї смерті. На теперішній час її вітчим ОСОБА_1 не впускає її в квартиру, не дозволяє проводити там ремонтні роботи, змінив замки, чим створює їй перешкоди у користуванні власністю.

Представник Першої Запорізької державної нотаріальної контори заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору дарування, надала письмові заперечення та пояснила, що квартира АДРЕСА_3, яку ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченим Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 13.07.2007р., належала дарувальниці на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №228, виданого Електрометалургійним заводом "Дніпроспецсталь" 07.05.1993р. При посвідченні договору дарування у Першій Запорізькій державній нотаріальній конторі ОСОБА_1 надавав заяву, підпис на якій засвідчено нотаріально 13.07.2007р. за реєстровим №1-429, до підписання договору, за якою він дав згоду на укладення вищезазначеного договору. Також зазначила, що у тексті заяви не можуть бути вказані будь-які застереження або особливі умови, тому що ОСОБА_1 не являвся співвласником цієї квартири, а тільки проживав у відчужувальній квартирі. Посвідчення договору дарування, як і іншого договору відчуження із застереженнями не можливе, а наслідки відчуження роз'яснюються до його посвідчення. За п.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в наслідок спільної праці або за спільні кошти є спільною сумісною власністю. Зазначена квартира отримана у результаті приватизації, тому є об'єктом приватної власності та згода ОСОБА_1 має сугубо формальний характер, так як майно, що відчужується, не являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому що відчужувана квартира приватизована згідно з законом України "Про приватизацію державного жилого фонду". Посилаючись на Закон України "Про нотаріат", позивач вказує на те, що нотаріус не встановив дійсних намірів кожної із сторін до вчинення правочину. Як вважається із документів при договорі дарування нотаріус навпаки становив наміри відчужувача, власника квартири, та набувача, обдаровуваної особи. Оскільки на заяві про згоду на дарування стоїть особистий підпис ОСОБА_1С, то його посилання в тому, що при оформленні договору не була взята до уваги його особа, безпідставні. Вимоги позивача, що він висуває згідно ст.203, 215, 219 ЦК України не мають сенсу, оскільки він відносить договір дарування до односторонніх правочинів.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, представника Першої Запорізької державної нотаріальної контори, допитавши свідків, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи всі надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1. не обґрунтовані, тому не підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження, законні, обґрунтовані, тому підлягають задоволенню за таких підстав.

В судовому засіданні було встановлено та підтверджено відповідними доказами, що квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 13.07.2007р. за реєстровим номером 1-430 (а.с.109-113). Вказана квартира належала дарувальниці ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №228, виданого Електрометалургійним заводом "Дніпроспецсталь" 07.05.1993р. (а.с.132).

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 10.01.1992р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10). ОСОБА_4 померла 19.12.2008р., про що видано свідоцтво (а.с.11).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідками ЖЕУ-8 ВРЕЖО-4 та штампом в паспорті (а.с.15-17, 116). Також до своєї смерті в цій квартирі проживала та була зареєстрована ОСОБА_4

Як вказала представник нотаріальної контори та свідчать надані документи, а саме реєстр нотаріальних дій, при посвідченні договору дарування у Першій Запорізькій державній нотаріальній конторі ОСОБА_1 подав заяву, підпис на якій засвідчено нотаріально 13.07.2007р. за реєстровим номером 1-429, до підписання договору, за якою він дав згоду на укладення вищезазначеного договору між його дружиною ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2. (а.с.133, 142-144). У текстах договору даруванням та вказаної вище заяви не вказані будь-які застереження або особливі умови, тому що ОСОБА_1 не являвся співвласником квартири, яка передавалася у дар, а тільки проживав у відчужувальній квартирі. Посвідчення договору дарування, як і іншого договору відчуження із застереженнями не можливе, а наслідки відчуження роз'яснюються до його посвідчення.

Оскільки на заяві про згоду на дарування стоїть особистий підпис ОСОБА_1С, то його посилання на те, що при оформленні договору не були враховані його права, безпідставні. Також не можуть бути взяті до уваги пояснення свідка ОСОБА_6, яка нібито бачила іншу заяву ОСОБА_1 із застереженнями, що квартира буде надана в дар після його смерті, оскільки вони спростовуються іншими доказами, а саме заявою ОСОБА_1, завіреною нотаріально (а.с.133).

Відповідно до ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування з обовязком передати дарунок у майбутньому укладається в письмовій формі і у разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Тобто при укладенні договору дарування спірної квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були виконані всі передбачені законом вимоги, позивачем не доведено в суді належними доказами своїх вимог, тому немає підстав для визнання договору недійсним, нікчемним чи незаконним, про що він вимагав.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни в квартирі.

Відповідно до ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на звернення до суду з вимогою про заборону вчинення певних дій особою, яка порушує права власності. Згідно вимог ст.391 цього кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.150 ЖК України особи, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають інші права щодо користування та розпорядження власністю.

Із пояснень відповідача та заперечень позивача слідує, що дійсно ОСОБА_2 створюються перешкоди в користуванні власністю, що її ОСОБА_1 не допускає в спірну квартиру, не дозволяє користуватися та проживати в ній, роботи ремонті роботи, та ним не віддаються ключі від вхідної двері, тим самим підтверджується обґрунтованість предявленого зустрічного позову, а тому він обґрунтований, законний та підлягає задоволенню..

У своєму позові ОСОБА_1 просить визнати за ним право користування спірною квартирою, але згідно до ст.405 ЦК України, члени родини власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом у відповідності до закону. Як пояснили самі сторони, а також підтвердив в своїх показаннях свідок ОСОБА_7, який перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_2, ОСОБА_1 не був та не є членом її родини.

Крім цього, в своєму позові ОСОБА_1 вказує на те, що він за власні кошти купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_5, однак це не відповідає дійсності, так як ця квартира належала ОСОБА_5, яка заповіла її ОСОБА_2, що підтверджується наданим документами, заповітом та реєстраційним посвідченням ОП ЗМБТІ (126-127).

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а також повинні довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на ? частини квартири АДРЕСА_3, а також зобовязання нотаріальної контори надати свідоцтво про право власності на ? частини квартири, а ОП ЗМБТІ видати дублікат технічного паспорту на ? частини квартири на його імя, оскільки за ст.3, ст.4 ст.368 ЦК України, ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, внаслідок спільної праці або за спільні кошти є їх спільною сумісною власністю. Зазначена квартира належала ОСОБА_4. на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №228, виданого Електрометалургійним заводом "Дніпроспецсталь" 07.05.1993р. в результаті приватизації згідно з законом України "Про приватизацію державного жилого фонду", якою вона згодом і розпорядилася, подаривши її своїй доньці ОСОБА_2

Таким чином позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, тому вони не підлягають задоволенню, а зустрічний позов законний, тому він підлягає задоволенню.

Керуючись ст.319, 391, 719, 728 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст.ст.88, 10, 60, 209-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_1 передати ОСОБА_2, як власнику, ключі від квартири АДРЕСА_6.

Зобовязати ОСОБА_1 не створювати ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою №6 будинку №78 по вул.Демократичній в м.Запоріжжжі, тобто надавати можливість вільно заходити в квартиру, користуватися кімнатами та підсобними приміщеннями, а також не чинити перешкод у проведенні ремонту в цій квартирі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м.Запоріжжя шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя