Справа №: 2-21-10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2010 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючого судді Очеретяного В.А.

при секретарі Юхименко Г.В.

з участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним (удаваним), розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на частину будинковолодіння та за зустрічним позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на будинковолодіння, усунення перешкод в користуванні будинковолодінням та вселення в житловий будинок,

встановив :

ОСОБА_6, в інтересах ОСОБА_3, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним (удаваним), розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на частину будинковолодіння, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є інвалідом першої групи, який потребує постійного стороннього догляду.

З метою забезпечення такого догляду 30 листопада 1993 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_4 договір дарування належної йому на праві власності 1/4 частини будинковолодіння з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані на земельній ділянці 1000 кв.м. по вул. Щорса, 49, м.Умані.

ОСОБА_4 тривалий час сумлінно виконувала свої обов'язки по догляду за ОСОБА_3, але останнім часом відмовляється від взятих на себе обов'язків, в зв'язку з чим ОСОБА_3 просить договір дарування визнати як договір довічного утримання, який розірвати в зв'язку з неналежним виконанням набувачем обов'язків за таким договором та визнати право власності за ним на 1/4 частину будинковолодіння по вул. Щорса, 4 9 м.Умань.

В судовому засіданні встановлено, що 23 квітня 2008 року ОСОБА_3 нотаріально скасував доручення, видане ним ОСОБА_6 на представництво його інтересів, і в подальшому доручив представництво своїх інтересів адвокату ОСОБА_1

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задоволити позов.

Відповідачка позов визнала повністю пояснивши, що дійсно договір дарування частини будинковолодіння був укладений як винагорода їй за догляд за ОСОБА_3, який вона здійснювала, коли мала можливість це робити. На даний час вона в силу стану свого здоров'я та інших причин позбавлена можливості здійснювати догляд за ним.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 30 листопада 1993 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 належну йому 1/4 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд в м.Умань по вул. Щорса, 49, який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 1000 кв.м.

ОСОБА_3 є інвалідом першої групи.

Відповідно о ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регламентуються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При встановлених обставинах, суд вважає, що укладаючи договір дарування від ЗО листопада 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали на меті договір довічного утримання, оскільки договір дарування укладався з умовою довічного догляду за ОСОБА_3 з боку ОСОБА_4, за що вона обдаровувалась частиною будинку.

Тобто вказаний правочин був удаваним.

Згідно ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням або доглядом довічно, а відповідно до ст.755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 неналежно виконувала свої обов'язки по догляду за ОСОБА_3І, що підтвердила і сама відповідачка, тому ОСОБА_3 вправі ставити питання розірвання договору довічного утримання.

Ухвалою судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 8 травня 2008 року ОСОБА_5 визнаний зацікавленою особою по справі.

В попередньому судовому засіданні 26 грудня 2008 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на будинковолодіння, усунення перешкод в користуванні будинковолодінням та вселення в житловий будинок, посилаючись на те, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 27 квітня 197 9 р. по 18 липня 2007 р., в якому мають двох дітей - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку Олену, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За період спільного проживання, за його особисті кошти було проведено капітальний та відновлювальні ремонти з перебудовою житлового будинку № 4 9, по вул. Щорса м Умані, який як спадок від своїх покійних батьків в частинах отримала його колишня дружина ОСОБА_4 та її брат ОСОБА_3 у 1980 році.

Оскільки спірний будинок був глинобитним, мав у собі 4 кімнати, що складали житлову площу 60 кв.м., мав пічне опалення і не був придатний для проживання, враховуючи те, що разом із ними мешкав в даному будинку брат відповідачки - ОСОБА_3, який є інвалідом 1 групи і потребує сторонньої допомоги.

Господарські споруди домоволодіння знаходились в аварійному стані, тобто не були придатні для використання і їх прийшлось зносити та будувати на їх місці нові, про що свідчать дозволи Уманського міськвиконкому. Будівельні роботи господарських споруд в домоволодінні по вул. Щорса, 49 м. Умані він здійснював за свої особисті кошти, наймав працівників - будівельників, з якими проводив розрахунки.

18 лютого 1983 року його колишня дружина ОСОБА_4 та ОСОБА_3, на його пропозицію уклали договір про порядок користування та поділ житлового будинку між учасниками спільної власності, а в 1993 році ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 1/4 частину належної йому частки будинку. Таким чином у нього виникли гарантії щодо права спільної часткової власності на будинок № 49 по вул. Щорса м. Умані, як у члена сім'ї.

На протязі проживання однією сім'єю з відповідачкою він одноособово здійснював будівельні роботи, оскільки дружина довгий час ніде не працювала, а тому йому весь час приходилось займатись забезпеченням сім'ї та пристосуванням житлового будинку і господарських споруд для комфортного проживання. Все це він проводив за власні кошти.

З цією метою у 1983 році він найняв працівників - будівельників, які за його особисті кошти укріпили фундамент будинку, добудували до нього ванну кімнату, кухню та прихожу, замінили вікна та двері, підвели водопостачання та каналізацію, змонтували водяне опалення будинку та облаштували у всьому будинку підлогу. Дружина у цей час знаходилась у відпустці по догляду за дитиною і ніяких прибутків не отримувала, її брат ОСОБА_3 є інвалідом 1-ї групи і весь час лежить.

У 2005 році він за особисті кошти виготовив робочий проект газопостачання житлового будинку по вул. Щорса, 49 м. Умані та за свої кошти, використовуючи працю найманих працівників, реалізував його. Крім того у 2005 році ним, за його власні кошти були виконані такі будівельні роботи: укріплення фундаменту по периметру будинку, укріплення стін будинку (обкладення цеглою). В будинку були замінені перестінки та зроблений євроремонт, що включає в себе виконання комплексу будівельних робіт. Було перебудовано підвальне приміщення будинку та обладнане „Джакузі", санвузол і котельне приміщення. Відповідачка ОСОБА_4 весь цей час, аж до розірвання шлюбу, його запевняла, що щодо житлового будинку він має рівні права на власність, а після того як ОСОБА_3 подарував і свою частину домоволодіння, ОСОБА_4 йому повідомила, що згідно до законодавства він з нею має рівні права на домоволодіння. Ці обставини вплинули на те, що він не ставив питання перед відповідачкою про поділ нерухомого майна або виділення йому його частки.

Після розірвання шлюбу ситуація змінилася. ОСОБА_4 перестала допускати його до спірного домоволодіння, створювала перешкоди в користуванні спірним майном, оскільки замінила на вхідних дверях будинку та господарських споруд замки, безпідставно зверталась із заявами до міліції, не віддавала йому його речі, і таке інше. Він розуміє, що його підло обмануто відповідачкою та незаконно позбавлено конституційного права власності на житло, оскільки після розірвання шлюбу з відповідачкою і по теперішній час він змушений проживати у приміщенні магазину по вул. Уманській, 1, яке не пристосоване для житла. В ситуації, що склалася він не може в повній мірі реалізувати свої права, фактично пропрацювавши весь свій вік та турбуючись про своїх дітей і дружину, він залишився без житла.

Вважає, що домоволодіння по вул. Щорса, 49 м. Умані перебуває у його частковій власності, оскільки :

Згідно ч.І ст.64 ЖК України - члени сім'ї наймача, що проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачами усіма правами, що випливають з найму житлового приміщення. Якщо особи, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї (ч.3 ст.64 ЖК).

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане об'єкт::-: права спільної сумісної власності (ст.62 СК).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ст.63 СК).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК).

Співвласник житлового будинку, може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову). Така добудова... є власністю співвласника, який її зробив, .. (ч.4 ст.357 ЦК) .

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч.3 ст.358 ЦК) .

Йому відомо, що згідно Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.1991 р. „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" - участь осіб у будівництві на земельній ділянці наданій іншому громадянину створює для них право приватної власності на жилий будинок. Це право, зокрема, виникає коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є спільною власністю.

Між ними з дружиною не був укладений шлюбний договір, в якому б було зазначено, що майно є особистою власністю одного із подружжя. Між ними не укладено угоди, за якою він би відмовився від частки належного йому майна або отримав компенсацію.

Що стосується предмету позову про визнання правочину недійсним (удаваним), розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на частину домоволодіння заявленого ОСОБА_6 нібито в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, то даний позов задоволенню не підлягає із таких підстав.

Ст.727 ЦК України встановлені підстави розірвання договору дарування на вимогу дарувальника, серед яких відсутні підстави, що вказані в позовних вимогах ОСОБА_3

Згідно п.5 ч.2 ст.258, ст.728 ЦК України - позовна давність в один рік застосовується, зокрема про розірвання договору дарування. Питання про продовження строку на звернення до суду позивачем при подачі позовної заяви не ставилося.

Якщо укладений договір вважати договором довічного утримання, як того просить позивач, то майно отримане у власність одним із подружжя за таким договором (частина житлового будинку по вул. Щорса, 49) не відноситься до майна, яке є особистою власністю одного із подружжя. Статтею 57 СК України чітко визначений перелік такого майна, а тому договір довічного утримання слід розцінювати як укладений в період шлюбу, в інтересах сім'ї. Тому майно, отримане за таким договором є об'єктом права спільної сумісної власності (ст.61 СК України).

Враховуючи наведене вважає, що у суду відсутні будь - які правові підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_3, оскільки його позовні вимоги повністю спростовуються матеріалами даної цивільної справи.

В судовому засіданні ОСОБА_5 підтримав свої позовні вимоги в просив визнати за ним право спільної сумісної власності на домоволодіння, що розташоване по вул. Щорса, 49 м. Умані Черкаської області, зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкод в користуванні домоволодінням, що розташоване по вул. Щорса, 49 м. Умані Черкаської області та вселити його в даний будинок, відмовити позивачу ОСОБА_3 в задоволенні його позовних вимог, а саме: визнанні договору дарування 1/4 частини будинку від 30.11.1993 р. та визнанні за ним права власності на 1/4 частину будинку по вул. Щорса, 49 м. Умані.

Представник позивача за первинним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_1 в судовому засіданні зустрічний позов ОСОБА_5 не

зизнала, вважає його безпідставним і просила відмовити в його задоволенні.

Відповідач за первинним позовом ОСОБА_4 зустрічний позов ОСОБА_5 не визнала і пояснила, що третьою особою ОСОБА_5 до справи був доданий список матеріалів і робіт, які нібито проводилися в домоволодінні по вул. Щорса, 49 за період з 1981 по 2006 р. Цей список робіт не відповідає дійсності, бо згідно цього списку сума поліпшень в грошовому еквіваленті значно перевищує як інвентарну вартість (94516 грн.), так і будівельну вартість згідно техпаспорта. Будівництво фундаменту ОСОБА_5 надумане і вписане спеціально для завищення суми поліпшень.

У вартість реконструкції підвалу (2005-2006 р.) ОСОБА_5 включає вартість газового котла, труби поліпропіленові, теплу підлогу (деталі), труби каналізаційні, радіатори, раковина і унітаз - ці речі купив своїм коштом їх син, і вони не можуть бути включені в суму поліпшень.

На реконструкцію підвалу будинку ОСОБА_3 наймав приватного підприємця, який і виконував ці роботи. ОСОБА_5 участі тут не приймав і оплачувати ці роботи не міг, бо він ніде не працював і не мав ніяких доходів.

Заміна вікон проводилася в 1984 р. в 1/3 частині будинку, що належала їй, а решту робіт проводив ОСОБА_3 своїм коштом.

Її сестра ОСОБА_6 допомогла їй і надала вікна та троє дверей, а установку їх вони зробили власними силами і нікого не наймали.

Далі в цьому ж пункті ОСОБА_5 називає інші якісь роботи (розборка стелі. . . і інше) на суму 4550 грн., але в 1984 р. були ще радянські рублі, де ОСОБА_5 взяв суми в гривнях залишається невідомим. Ці роботи взагалі не проводилися, а щодо вікон і дверей встановлених в 1984 р., то вони знову вже потребують заміни і знаходяться в непридатному стані.

Будівництво кухні, ванни, прихожої проводилося в 1983-1984 р.р. разом з ОСОБА_3 (навпіл) згідно дозволу міськвиконкому. ОСОБА_5 називає суму 24000 грн. (хоч гривні тоді не було) . Це не відповідає дійсності тому, що роботи проводилися і власними силами, і допомагали родичі. Самани виробляли самі. Ця прибудова в даний час потребує капітального ремонту, протікає дах, обпадає стеля, штукатурка полопалася, на стінах грибок. ОСОБА_5 вказує ціни в гривнях, вони не можуть бути взятими до уваги, поза як в радянські часи цвяхи, цемент, пісок і таке інше коштували копійки, а не такі захмарні суми.

Тротуари біля будинку і времянки будувалися ще батьками, будівництво заїзду в двір виконувалося в 1998 р., туди пішло 4 куб.м. бетону, а не 12 тон щебеню і т.д..

Огорожа від огороду - купувалася тільки сітка, а стовпи робилися з відходів.

Огорожа від вулиці виконувалася на кошти ОСОБА_3, а ОСОБА_5 ніякого відношення до неї не має.

Будівництво водопроводу проводив ОСОБА_3 разом із сусідами і обійшлося всім по 50 руб. (1984 р.).

В газифікації будинку ОСОБА_5 взагалі не брав ніякої участі і грошей не вкладав, бо ніде не працював.

Одна вигрібна яма збудована ще її батьком, а інша збудована приватним підприємцем, якого наймав ОСОБА_3, ОСОБА_5 ніякого відношення до їх будівництва не має.

Літня кухня збудована ще батьками, а згідно дозволу 1990 р. до неї власними силами добудували прихожу 3,5 X 2 м.

ОСОБА_5 в вартість будівництва включає і ті роботи, які вона :собисто виконувала власними руками (штукатурні роботи, копання траншей г.ід фундамент) .

До 30.11.1993 р. літня кухня належала ОСОБА_3, який в 1992- 1993 р.р. провів її реконструкцію власним коштом, а потім подарував її їй, а тому ОСОБА_5 до літньої кухні також ніякого відношення не має.

Будівництво гаража (сарай Д) проводилися в 1998 р., ОСОБА_5 називає суму 64715 грн. - це приблизно 13000 доларів США. Ця цифра не витримує ніякої критики, оскільки за таку суму на той час можна було купити будинок з гаражем, а не побудувати гараж.

Будівельні матеріали на гараж не купувались, а використовувались матеріали із старого гаража - їх з ОСОБА_3 спадщини, до якої ОСОБА_5 не має ніякого відношення.

Те , що на даний час є ґанком, в нормальних умовах ним називатися не може - це зліплений зі всілякого мотлоху тимчасовий вхід в будинок і будь-які грошові затрати тут ні до чого, оскільки не проводились.

Вбиральня збудована ще батьками і ніяких робіт там не проводилося. Отож мови про затрати бути не може. Ніяких робіт по реконструкції погреба не проводилось.

ОСОБА_5 надав суду товарні чеки за 2005-2006 р.р. і стверджує що згідно цих чеків були закуплені для реконструкції будинку будівельні матеріали на суму 15471 грн., що не відповідає дійсності, оскільки проводилася незначна реконструкція, а згідно з товарними чеками купувалася така велика кількість матеріалів. До того ж, не відомо де він взяв ці чеки, адже вони не виписані на його ім'я.

Щодо розписок Линюка на 5000 грн., ОСОБА_8 на 3850 грн., ОСОБА_9 на 8250 грн., Ткача на 3500 грн., то вона цих людей не знає, таких сум їм не платила, а ОСОБА_5 був взагалі не платоспроможний, оскільки не працював і не мав доходів. Ці люди в них ніколи не працювали.

Просила суд врахувати, що кількість будматеріалів, квитанції на які надав суду ОСОБА_5, значно перевищують вартість самого будинку, крім того, жодних доказів своєї участі у переліченому будівництві до 2005 р. ОСОБА_5 суду не надав взагалі. А ті платіжні документи, датовані 2005-2006 р.р., які він представив, не можуть братися до уваги, оскільки є фальшивими, виданими не зрозуміло кому.

Після розпаду їх сім'ї ОСОБА_5 добровільно, забравши свої речі, перейшов на інше місце проживання, після чого вона змінила замок дверей. Ніхто йому перешкод у проживанні не чинив і в цій частині його позовні вимоги безпідставні.

Просила відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному об'ємі.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будинковолодіння № 49 по вул. Щорса м.Умані отримали у спадщину після смерті батьків в рівних долях, після чого встановили порядок користування будинком. В 1993 році ОСОБА_3 подарував належну йому 1/4 частину будинку з відповідною частиною господарських споруд ОСОБА_4, маючи на увазі договір довічного утримання, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, дарування відбулось під умовою, що ОСОБА_4 догляне його до смерті.

Таким чином, суд вважає, що домоволодіння № 49 по вул. Щорса м.Умані не є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_4 і не підлягає розділу між подружжям.

Третя особа ОСОБА_5 може претендувати на компенсацію вкладеної ним частки в поліпшення домоволодіння, за умови доведення ним такої. Але ОСОБА_5 питання про стягнення компенсації в судовому засіданні не ставив.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 пояснили, що в 2005 році вони виконували будівельні роботи в домоволодінні № 49 по вул. Щорса м.Умані по найму ОСОБА_5, який оплачував їх роботу, яку вони виконували близько двох місяців.

Відповідач ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_9 працював по ремонту та реконструкції магазину, який розташований по вул. Уманській, 1 і належить ОСОБА_5, а в їх домоволодінні вказаний свідок не працював. Свідка ОСОБА_8 вона взагалі не знає і ніколи не бачила. Вона постійно проживала і проживає у спірному домоволодінні, а тому постає питання, як ОСОБА_8 міг протягом двох місяців працювати в домоволодінні і жодного разу з нею не зустрітись.

Крім сумнівних показів двох свідків та товарних чеків, виписаних невідомо кому, ОСОБА_5 жодних доказів на підтвердження своєї участі у яких-небудь поліпшеннях домоволодіння № 49 по вул. Щорса м.Умані суду не надав, посилаючись абстрактно на норми Сімейного Кодексу України, що регулюють майнові права та обов'язки подружжя.

Також не надано позивачем за зустрічним позовом і доказів про те, що відповідачка йому перешкоджала у проживанні в спірному домоволодінні. Пояснення відповідачки про те, що він добровільно, забравши свої речі, перейшов на інше місце проживання, ОСОБА_5 будь якими доказами не спростував.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті всебічного, повного та об'єктивного їх розгляду в судовому засіданні, суд вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 10, 59, 60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 235, 328, 357, 358, 717, 744, 746, 755, 756 ЦК України, ст.ст.60-63,68 СК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 задоволити.

Договір дарування від 30 листопада 1993 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд в м.Умані по вул. Щорса, 49 визнати договором довічного утримання, який розірвати.

Все майно, передане ОСОБА_3 у власність ОСОБА_4 І за цим договором, а саме: кімната 1-6 площею 12,1 кв.м, кімната 1-7 площею 11,6 кв.м, сарай „Д", переходить у власність ОСОБА_3.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на будинковолодіння, усунення перешкод в користуванні будинковолодінням та вселення в житловий будинок відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Головуючий: В.А. Очеретяний