Справа №2-20/10 17.11.2010 17.11.2010 17.11.2010
Провадження №22-ц-8278/10
Державний герб України
Справа № 22ц-8278/10 Суддя по 1 інстанції Лузан Л.В.
Категорія 46 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

17 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів - Кутової Т.З., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання - Голубкіної О.О.,

за участю :

- представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_4, яка також за дорученням діє в інтересах третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 7 вересня 2010 року у справі

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на Ѕ його частину, визнання частково недійсним заповіту,

встановила:

В лютому 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на Ѕ його частину та частково недійсним заповіт ( в частині на Ѕ житлового будинку).

Позивач вказував, що проживав з ОСОБА_6, яка померла 27 липня 2006 року, однією сімєю з серпня 1981 року, зокрема, у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 1988 року по день її смерті. Сумісних дітей від шлюбних відносин не було.

Вони проживали в належному ОСОБА_6 житловому будинку № 11 по вул. Миру в с. Таборівка Вознесенського району.

В звязку зі знаходженням даного житлового будинку в зоні підтоплення, у лютому 1988 року ОСОБА_6 замість вказаного житлового будинку отримала на праві власності житловий будинок № 194 по вул. Леніна в с. Таборовка, куди вони переселися.

Позивач посилався на те, що за період проживання однією сімю з ОСОБА_6 за рахунок їх спільних грошових коштів та фізичних зусиль проведено ремонт, благоустрій (газифікація), перепланування житлового будинку № 194 , побудовано ряд господарських споруд, що істотно збільшило вартість всього житлового будинку.

В звязку з тим, що дружина заповіла все своє майно своїй доньці відповідачці у справі, він як спадкоємець має право лише на обовязкову частку після смерті дружини, з чим він не згоден.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалась відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відбулося незначне підвищення вартості житлового будинку матері за час її шлюбу з позивачем.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 вересня 2010 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 24 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного із них.

Статтею 25 КпШС України передбачено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними ( ст.28 КпШС України).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29 лютого 1988 року на підставі рішення виконкому Вознесенської районної ради від 29 лютого 1988 року № 35, належить житловий будинок № 11 по вул. Миру в с. Таборівка Вознесенського району, який вона отримала на праві власності замість раніше належного їй будинку № 194 по вул. Леніна с. Таборівка.

Позивач проживав з ОСОБА_6 однією сімю з 1981 року, а безпосередньо у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 1988 року по день її смерті - 27 липня 2006 року. Від шлюбу сумісних дітей не було.

19 травня 2005 року ОСОБА_7 в Таборівській сільській раді Вознесенського району на випадок своєї смерті залишила заповіт, яким заповіла усе своє майно своїй донці ОСОБА_4

Позивач прийняв спадщину після смерті дружини та має право на обовязкову частку.

Із матеріалів справи також вбачається, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі позивач та ОСОБА_7 проводили ремонтні роботи в будинку, його газифікацію, добудували тамбур а-1(самочинно), та ряд господарських споруд, а саме: літню кухню Д-1, гараж Ж-1, переобладнали сараю Б-1 (самочинно), зробили замощення двору та встановили ворота.

Зазначене підтверджується відмітками в технічному паспорті на спірний житловий будинок та висновком судової будівельно-технічної експертизи від 30 травня 2010 року, яким встановлено, що внаслідок усіх ремонтно-будівельних робіт вартість житлового будинку збільшилася на 28% (а.с. 3-16 т.2).

За такого, суд повно, всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам у справі та прийшов до вірного висновку про те, що спірний житловий будинок не можна визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки істотного збільшення цінності житлового будинку за рахунок вказаних прибудов та поліпшень не відбулося. Тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок судової будівельно-технічної експертизи не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки експертом не враховано витрати на газифікацію будинку, замощення двору та других воріт, необгрунтовані, оскільки із тексту зазначеної експертизи вбачається, що усі зазначені обєкти враховані експертом при проведенні експертизи.

Інші посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права також є безпідставними. Зокрема, за заявами позивача неодноразово відкладався розгляд справи з підстав відсутності його представника (а.с. 160,189 т.1). Тому доводи на те, що позивачу не розяснено судом його право на відкладення справи, необгрунтовані.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 7 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення і з цього часу може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: