Справа № 2-1691
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2010 року Соломянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- ОСОБА_1

при секретарі- Волковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Корпорації « Науково-виробниче об»єднання «Небо України», 3-я особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в лютому 2010 року звернувся до суду з позовом і просив поновити його на роботі на посаді заступника голови правління з утилізації Корпорації «НВО»Небо України», стягнути з відповідача невиплачену йому заробітну плату за вересень 2009 року - січень 2010 року, виходячи з суми заробітку 2 600гр., а за вирахуванням податків в сумі 2 150гр. на місць.

Просив також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, 1 000гр. невиплачених йому за трудовою угодою від 21.05.2007 року та 3 000гр. в відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні 14.05.2010 року в усному порядку позивач зменшив розмір позовних вимог, виключивши з позову вимогу про стягнення з відповідача на його користь 1 000гр. за виконану ним роботу за трудовою угодою № 12/05 від 21.05.2007 року.

Посилається в позові на те, що з 01.11.2007 року працював у відповідача на посаді заступника голови правління з утилізації.

Наказом №55 від 14.12.2009 року він був звільнений з займаної посади на підставі ст.40 п. 1КЗпП України.

Вважає свсє звільнення незаконним з наступних підстав.

В порушення вимог ст.49-2 КЗпП України він не був попереджений про майбутнє звільнення за 2 місяці. Будь-якої роботи йому в зв»язку зі звільненням запропановано не було.

Вважає, що згідно зі ст.42 КЗпП України та Закону України « Про соціальний захист дітей війни» має переважне право на залишення на роботі при скороченні скороченні штату працівників.

Крім того, він був звільнений під час перебування на листку непрацездатності, що також не відповідає вимогам закону.

Крім того, з вересня 2009 року і до звільнення йому виплачували заробітну плату, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, на день виплати.

Виходячи з того, що його заробіток складав 2 600гр. на місяць, просив стягнути з відповідача за вересень - січень 2010 року невиплачену йому заробітну плату, виходячи з суми 2 150гр. за вирахуванням податків.

В судовому засіданні в цій частині позивач просив стягнути на його користь заробітну плату з 03.11.2009 року в розмірі, який був встановлений заступникам голови правління і до виплати за вирахуванням податків складала 3 523гр.42 коп., т.я. при встановленні нових посадових окладів йому такий оклад, не дивлячись на те, що ще до 15.12.2009 року він перебував з відповідачем в трудових відносинах, встановлений не був.

Діями відповідача йому також була завдана моральна шкода.

В результаті незаконних дій відповідача щодо нього він відчував постійне моральне приниження, внутрішній дискомфорт. Не виплачуючи йому заробітну плату, відповідач тримав його в стані постійної нервової напруги, в зв»язику з чим була завдана шкода його здоров»ю.

Виходячи з цього, розмір моральних страждань оцінює в 3 000гр.

Представник позивача позов підтримав з цих же підстав.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову в частині виплати належних позивачу сум не заперечували, погодившись з викладеними ним доводами в цій частині.

Проти вимог в частині поновлення на роботі заперечували, посилаючись на те, що посада, яку займав позивач, в штатному розкладі Корпорації відсутня, обсягу роботи за даною посадою в Корпорації нема, а тому позивач не може бути забезпечений необхідним обсягом робіт.

При цьому пояснили, що позивачу тричі намагалися вручити наказ про його майбутнє вивільнення, однак він відмовлявся його отримувати, в зв»язку з чим був складений відповідний акт.

Вважають, що неправильно складений наказ про скорочення посади, яку займав позивач, та його майбутнє звільнення не може бути підставою для визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі.

Крім того, в день звільнення позивач був на роботі, йому видавалися під розпис ключі від службових приміщень, про знаходження його на листку непрацездатності адміністрація інформацією не володіла, а тому вважають, що вимоги закону при звільненні позивача з роботи порушені не були.

Виходячи з цього, просять в цій частині позову відмовити.

3-я особа просить розглядати справу в його відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Встановлено, що наказом №52 від 01.11.2007 року позивач був прийнятий на роботу в Корпорацію «НВО»Небо України» на посаду заступника голови правління з утилізації.

Наказом №43/к від 18.10.2009 року відповідачем було прийнято рішення на підставі Протоколу засідання правління від 1.5.10.2009 року в зв»язку зі складним матеріальним становищем про скорочення трьох посад заступників голови правління, в т.ч. займану позивачем.

Відповідно до наказу № 55 від 14.12.2009 року позивач був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

/а.с. 5-6; 13-14; 35-37/

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових зборів» при розгляді трудових спорів, повязаних зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобовязані зясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Судом встановлено, що підставою для скорочення штату та звільнення позивача з роботи стало засідання правління Корпорації 15.10.2009 року, на якому було прийнято рішення про затвердження нового штатного розкладу дирекції, в якому посада, яку займав позивач, була відсутня.

З точки зору ч.3 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розклад.

З додатку до наведеного вище протоколу засідання правління Корпорації вбачається, що посада, яку займав позивача, в штатному розкладі підприємства відсутня.

Позивач даних обставин не заперечував, однак пояснив, що причина його звільнення полягає не в скороченні штату працівників, а в його принциповій позиції щодо невиконання вимог чинного законодавства України з боку головного бухгалтера, яка була безпосереднім ініціатором та виконавцем цього задуму.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ч.4 ст.59 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Виходячи з того, що позивач не надав суду будь-яких тверджень з цього приводу, суд вважає їх безпідставними.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, і водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника і зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Встановлено, що дана вимога закону відповідачем при звільненні позивача з роботи в зв»язку зі скороченням його посади була дотримана, йому неодноразово намагалися вручити копію наказу про скорочення посади, однак в зв»язку з його відмовою 20.10.2009 року був складений відповідний акт.

Позивач проти даних обставин заперечував.

Суд не знаходить підстав сумніватися в доводах представника відповідача з цього приводу та не знаходить підстав ставити під сумнів складений акт 20.10.2009 року, т.я. з наказом про скорочення посад дві інші особи, які підлягали звільненню, були ознайомлені і будь-які причини для його приховування від позивача у відповідача були відсутні.

Представник відповідача суду пояснив і проти цього не заперечував позивач, будь-яка інша робота в Корпорації була відсутня, а тому і не пропонувалася позивачу.

/а.с.13;44/

Відповідно до ст. 5 Закону України « Про соціальний захист дітей війни» дітям війни надаються такі пільги: право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників та ін.

Так, відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності штату працівників у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Позивач не обгрунтував, перед ким вів мав переважне право на залишення на роботі в зв»язку зі скороченням штату і з яких підстав.

Не встановлено таких обставин і судом.

Виходячи з того, що позивачем не надано до суду будь-яких доказів,що він віднесений до даної категорії осіб, скорочувалася посада заступника голови правління, який очолює певну ділянку роботи і по певному напрямку і яка була одною в Корпорації, при відсутності вакансій на підприємстві, суд приходить до висновку про безпідставність і цих тверджень позивача. В той же час, відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України заборонено звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Судом встановлено і це підтверджується листком непрацездатності позивач з 14.12.2009 року по 23.12.2009 року перебував на листку непрацездатності.

Таким чином, звільнення позивача з роботи в період його тимчасової непрацездатності не може вважатися законним.

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача з цього приводу, виходячи з наступного.

Дійсно, з виписки з журналу видачі ключів від службових приміщень за 14.12.2009 року вбачається, що позивач в день видання наказу про звільнення був присутнім на роботі, отримував ключі від службового кабінету.

/ а.с.42; 57 /

Позивач даних обставин не заперечував і пояснив, що повідомлення про звільнення загострило його захворювання і він змушений був в цей день звернутися до лікаря. _

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.1.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність.

Виходячи з цих обставин, видачі позивачу листка непрацездатності в день звільнення, суд приходить до висновку про незаконність його звільнення та задоволення вимог позивача в цій частині.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові регулярно в робочі дні у строки,встановлені колективним договором,але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу,що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Судом встановлено, що заробітна плата в Корпорації виплачувалася один раз на місяць.

Встановлено, що посадовий оклад позивача з моменту його прийняття на роботу складав 2 600гр.

Наказами відповідача № 09/к від 01.04.2009 року та №19/к від 01.07.2009 року в зв»язку з відсутністю навантаження та кризовим становищем на підприємстві працівникам були встановлені посадові оклади на рівні мінімальної заробітної плати.

/ а.с.17; 50

Позивач просить стягнути з відповідача заробітну плату з вересня 2009 року і до січня 2010 року у встановленому йому розмірі оплати праці, який був обумовлений при укладенні трудового договору - 2 600гр., а з листопада 2009 року в розмірі, встановленому до виплати іншим заступникам голови правління - 3 523гр.42 коп.,посилаючись на те, що до вересня 2009 року, не дивлячись на наявність цих наказів, заробітна плата виплачувалася у встановленому розмірі.

З вересня 2009 року заробітна плата йому виплачувалася, виходячи з мінімального розміру.

/ а.с. 18-34/

Відповідно до ч.З ст.32 КЗпП України у зв»язку із змінами в організації виробництва допускається зміна істотних умов праці.

Про зміну істотних умов праці, в т.ч. систем та розмірів оплати праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Сторони в судовому засіданні підтвердили, що позивач про зменшення розміру посадового окладу до мінімального у встановлений ст. 32 КЗпП України, повідомлений не був.

Виходячи з цього, суд вважає вимоги позивача в цій частині обґрунтованими.

З довідки відповідача вбачається, що розмір посадового окладу позивача складав 2 600гр., до виплати йому належало за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів 2 143гр.70 коп. З розрахункових відомостей за вересень - грудень 2009 року вбачається, що в вересні 2009 року позивачу до виплати було нараховано 518гр.90 коп., жовтні - 2117гр.68 коп. з врахуванням суми відпускних, листопаді - 212гр.28 коп., а в грудні 2009 року - 259гр.45 коп.

Сторони в судовому засіданні підтвердили, що ці суми позивачу були нараховані до виплати уже за вирахуванням всіх необхідних податків та

платежів.

Виходячи з цього, а також того, що суд позбавлений можливості за таких обставин провести правильні розрахунки належної до виплати позивачу суми заробітної плати, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на

користь позивача належну йому до виплати заробітну плату за вирахуванням

уже сплачених сум та утриманих податків, які відповідачем мають бути враховані при виплаті, а саме 9 251гр.16 коп. з наступного розрахунку:

2.600 х 3 міс.= 7.800; 12 днів грудня х 113.04/середньоденний заробіток в

грудні/=1 356.46; 7.800+1 356.48=9 156.46 /за вирахуванням уже виплачених позивачу сум та з врахуванням необхідних до виплати сум податків, які

мають утримуватися при виплаті/.

Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що з листопада 2009 року в Корпорації були підвищені посадові оклади працівникам, в т.ч. заступникам голови правління.

За вирахуванням податків до виплати заступникам голови правління належало 3 523гр.42 коп.

Йому заробітна плата підвищена не була, хоч він ще до 15.12.2009 року перебував у штаті підприємства, і заробітна плата йому виплачувалася в розмірі мінімальної заробітної плати.

Дані обставини представник відповідача підтвердив і це ж міні підтверджується відомостями на виплату заробітної плати.

/а.с.23/

Представник відповідача суду пояснив, що нові посадові оклади кожному заступнику голови правління в новому штатному розкладі визначені окремо, виходячи з його завантаженості за займаною посадою і

вкладу в діяльність Корпорації.З наданих відомостей на виплату заробітної плати в листопаді 2009 року вбачається, що не всі заступники голови правління отримували однакову заробітну плату.

Позивач не заперечував, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також були заступниками голови правління, однак їх заробіток не є ідентичним заробітку інших заступників голови правління.

Представник відповідача суду пояснив, що ці особи та позивач займали посади заступників голови, які підлягали вивільненню в зв»язку з відсутністю належного обсягу роботи, а, виходячи з цього, малоефективності результатів своєї роботи.

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата-це винагорода,яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства і максимальним розміром не обмежений.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що питання встановлення розмірів оплати праці віднесено до компетенції адміністрації підприємства, і, з точки зору закону, суд не може обговорювати питання про доцільність чи недоцільність підвищення заробітної плати окремим працівникам.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що заробітна плата позивача за листопад-грудень 2009 року також має складати суму, яка була оговорена при його прийнятті на роботі, а саме: виходячи з заробітку 2 600гр.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З довідки відповідача від 21.04.2010 року, наданої до суду, вбачається, що відповідачем приведено лише розмір заробітної плати позивача за останні 3 місяці перед звільненням, а в жовтні 2009 року дана сума вказана разом з сумою відпускних.

Заробітна плата за жовтень - листопад 2009 року приведена, виходячи з мінімальної заробітної плати, до висновку про незаконність встановлення якої та необхідність стягнення заробітку, раніше отримуваного позивачем, вище прийшов суд.

/ а.с. 46 /

З врахуванням даної обставини, для обрахування середнього заробітку позивача відповідно до п.п.3 п.3, п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, суд вважає за необхідне обрахувати середньомісячний заробіток позивача за останні два повних відпрацьованих місяці перед звільненням , а саме :

жовтень-листопад 2009 року в сумі 2 600гр. на місць без врахування суми відпускних, нарахованих позивачу в жовтні 2009 року.

Виходячи з цього, середньомісячний заробіток позивача на момент звільнення мав складати 2 600гр., а середньоденний для проведення розрахунків за рішенням суду відповідно до п.5 вище приведеного Порядку - 120гр. 93 коп./ 2.600+2.600=5.200:43 роб. дні /жовтень, листопад/ = 120гр.93 коп.

Час затримки розрахунку складає 103 дні.

Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача належить 12 455гр.79 коп. середнього заробітку за час. затримки розрахунку при звільненні./ 103 дні х 120.93 = 12 455.79/

Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі,якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,втрати нормальних життєвих звязків та потребують додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи обставини та підстави звільнення позивача з роботи, підстави для виплати йому заробітної плати в меншому розмірі, ніж це було обумовлено при укладенні трудового договору, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача щодо завдання йому моральних страждань діями відповідача та частковому задоволенню його вимог в цій частині.

Виходячи з того, що трудова книжка позивачу та копія наказу про звільнення була видана лише 27.01.2010 року, суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст.94,115,232-233,235,237-1 КЗпП України, ст. 64 ГК України, ст.ст.57-60,209,212-214 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника голови правління Корпорації «Науково-виробниче об»єднання «Небо України» з 16.12.2009 року.

Стягнути з Корпорації «Науково-виробниче об»єднання «Небо України» на користь ОСОБА_2 9 156гр.46 коп. заробітної плати, 12 455 гр.79 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 300гр. в відшкодування моральної шкоди, а всього 21 912гр.25 коп. / за вирахуванням уже виплачених сум та стягнутих податків та вирахуванням необхідних податків та платежів на момент виплати/.

Стягнути з Корпорації «Науково-виробниче об»єднання «Небо України» судовий збір в розмірі 224гр.62 коп. та 120гр. витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах середньомісячного заробітку 2 600гр. / за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів/ піддати негайному виконанню.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів

після подання заяви про апеляційне оскарження

Суддя