Київський районний суд м. Одеси
Справа № 2-6181 /2010 року
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2010 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого-судді - Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Фірко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про позбавлення права власності,

ВСТАНОВИВ:

27.07.2010 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з названим позовом та просила постановити рішення, відповідно до якого позбавити ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, та стягнути витрати, пов'язані з подачею позову до суду.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона являється однією із співвласниць квартири АДРЕСА_2. Зазначену квартиру позивач отримала, як службове житло приблизно в 1979 році, де і проживала із своїм-сином ОСОБА_3. В грудні 1993 року вона вирішила вселити до себе свою онуку, відповідачку по справі ОСОБА_2. До цього остання проживала зі своєю матір'ю, яка вихованням доньки не займалась, тому як стверджує позивач, вона вирішила самостійно виховувати онучку та вселила її в свою службову квартиру.

Згодом відповідачка ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_4, з яким продовжувала мешкати в спірній квартирі, та зареєструвала його там. У 2005 році позивач вирішила скористатись своїм правом на приватизацію житла, приватизувала свою квартиру, оформивши як співвласників свою онучку, та її сина. Надаючи відповідачці та її малолітньому сину частину своєї квартири у власність, позивачка вважала, що вона тим самим уклала з нею договір довічного утримання.

Позивачка стверджує, що вона являється літньою людиною, через поганий стан здоров'я потребує допомоги та їй одній важко доглядати за своїм майном, а відповідачка отримала частку у майні але при цьому не виявила належної турботи до бабусі. Позивач не може сплачувати комунальні платежі за усіх проживаючих. Крім-того, відповідачка без згоди позивача запросила до себе проживати свого чоловіка.

За таких обставин у позивачки виник борг по оплаті комунальних платежів. Позивачка вважає, що з нею укладався договір довічного утримання, якого на тепер не дотримується відповідачка, тому просить свій позов задовольнити та позбавити ОСОБА_2 права власності на 1 /4 ча> ину квартири, та стягнути витрати пов'язані з подачею позову.

і' судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, та посилаючись на вимоги ст.229 ЦК України, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог категорично заперечувала, вказуючи, що зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 199.3 року та іншого житла не має.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, однак зазначав, що відповідач була зареєстрована в квартирі з його згоди та згоди його матері, ОСОБА_1 Також підтвердив, що давав письмову згоду на приватизацію квартири.

Суд, вислухавши позивача та її представника, відповідача, третю особу, дослідивши матеріали справи та надані докази, доходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що згідно посвідчення на право зайняття службової житлової площі від 06 лютого 1978 року №27, виданого Київською районною радою депутатів трудящих м. Одеси на підставі рішення Київського райвиконкому № 81 від 03.02.1978 року, ОСОБА_1, яка на той час працювала у ЖЕК-36 двірником, була надана 4-х кімнатна квартира АДРЕСА_3. Разом з ОСОБА_1 проживали Фокін В,А. - син, ОСОБА_5 - дружина сина, ОСОБА_6 - онука, ОСОБА_7 - племінник (а.с.32). Суд вважає, що вказана житлова площа надавалось позивачу з урахуваннямскладу сім'ї, тому ОСОБА_1 була надана саме квартира, яка складається з 4-х кімнат, та саме такої великої площі.

Як пояснила позивач у судовому засіданні, до 1988 року усі вищезазначені особи проживали разом з нею у спірній квартирі. Потім ОСОБА_5 розірвала шлюб з ОСОБА_3, сином позивачки, та 4.08.1988 року отримала ордер на житлову площу у гуртожитку Одеської кіностудії, куди і перейшла жити разом з донькою ОСОБА_6 (а.с.34). Однак, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не займалась вихованням своєї доньки, позивачка вирішила забрати онуку до себе та особисто зайнятись її вихованням. У зв'язку з чим 03.11 1993 року онука позивачки ОСОБА_2 (дошлюбне ОСОБА_5) О.В. була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 та почала постійно проживати там.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 вказувала, що її мати ніколи не зловживала спиртними напоями та у них з її батьком ОСОБА_3 на той час були достатньо дружні стосунки. У зв'язку з чим саме взаємне рішення батьків відповідачки стосовно місця проживання доньки стало підставою для того, що вона переїхала жити до батька.

Відповідно до паспорту громадянина України, виданого Приморським РВ УМВС України в Одеській області, від 10.12.1999 року, ОСОБА_2В, зареєстрована по спірній адресі з 03.11.1993 року (а.с.41).

У 1999 році відповідачка народила сина ОСОБА_8, який теж був зареєстрований у вказаній квартирі.

Як вбачається з розпорядження органу приватизації від 04.01.2005 року №188450 наймач ОСОБА_1 звернулась з заявою на приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, в якій просила передати вказану квартиру в приватну спільну часткову власність ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_8 в рівних частках кожному (а.с.35).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово- комунального господарства Одеської міської ради 04.01.2005 року квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_8 в рівних частках кожному (а.с.36).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.03.2005 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано в КП „ОМБТІ та РОН" (а.с.37).

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що вона являється пенсіонеркою похилого віку, багато грошей витрачає на лікування та харчування, ніхто їй не допомагає в оплаті комунальних платежів, які вона вимушена платити за усіх членів сім'ї включно, що являється неспроможним на теперішній час та вводить її в скрутне матеріальне становище, тому вона вимушена звернутися до суду та просить позбавити відповідача права на її частку квартири.

Також зазначала, що при приватизації спірної квартири вона вважала, що надає онучці частину квартири взамін на те, що остання буде її утримувати, та це буде являться договором довічного утримання. Однак ніхто її не утримує, не допомагає в оплаті комунальних платежів, тому вона вважає можливим позбавити відповідача на частку в спірному майні, визнавши договір дсвічного утримання недійсним.

Однак, з таким твердженням позивачки погодитись не можна, так як відповідачка була вселена в квартиру та проживала в ній як член сім'ї наймача та відповідно до ст.64 Житлового Кодексу України мала усі права та обов'язки, що випливають з договору найму.

Згідно ст. 1 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі жилої площі у гуртожитках) (з урахуванням положення частини другої статгі 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частина перша статті 1 в редакції Закону N 40/97-ВР від 05.02.97; із змінами, внесеними згідно із Законом N 500-УІ ( 500-17 ) від 04.09.2008 .

Відповідно до ст.З вказаного Закону приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Згі дно ч.І ст.5 Закону якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно.

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. (Частина друга пункту першого статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3981 -XII (3981-12) від

22.02.94).

Суду доведено той факт, що відповідач постійно проживала по спірній адресі, а також наявність родинних стосунків між позивачем та позивачем.

Відповідно до п.2 ст. 8 Закона України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-Х11, передача квартири у спільну власність здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членов сім'ї.

Суд приймає до уваги свідчення ОСОБА_3, батька відповідачки, який являється третьої особою по справі, про те, що він давав письмову згоду на приватизацію квартири та позивачка також на той час не заперечувала проти приватизації частини квартири на відповідачку.

Суд вважає, що твердження позивача про укладання ніби-то договору довічного утримання є безпідставними, у зв'язку з тим, що відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільні прав та обов'язків.

Суд вважає, що посилання позивача на ст. 744 ЦК України як на підставу, у відповідності до якої вона ніби-то погодилась на те, щоб надати відповідачці та її малолітньому сину частину своєї квартири, є юридично необгрунтовані та не відповідають дійсності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд вважає, що жодного доказу, який би свідчив про те, що між сторонами був укладений договір довічного утримання в обмін на приватизацію квартири не надано, оскільки зазначенес уперечить фактичним обставинам справи.

Згідно вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зважаючи на те, що відповідач набула право власності на свою частину квартири на цілком законних підставах, використовуючи своє право на безоплатну приватизацію, так як постійно з дитинства проживала у спірній квартирі та була членом сім'ї позивача, суд доходить до висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

З урахуванням вищевикладенного, та на підставі ст.ст. 15, 16, 626, 744, Цивільного Кодексу України, ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15,16 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про позбавлення права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя