05.07.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа №22-ц-3532 Головуючий в І інстанції:
Категорія 57 Доповідач: Бездрабко В.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року липня місяця 05 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючої: Кузнєцової O.A.,

Суддів: Кутурланової О.В.,

ОСОБА_2

при секретарі: Ляшенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Херсона на постанову Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 травня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Херсона про поновлення строку звернення до суду та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

24 червня 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Херсона, в якому просила, з урахуванням уточнення позовних вимог у судовому засіданні, поновити строк звернення до суду, стягнути з відповідача на свою користь недоплачену їй, як дитині війни, підвищену пенсію за 2006-2007 роки в сумі 2733грн.30коп.

Свій позов обґрунтувала тим, що виплата зазначеної підвищеної пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком була незаконно призупинена Законами про державний бюджет України на 2006 та 2007 роки, проте Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року були визнані неконституційними вказані зупинення дії ст.6 Закону України "Пре соціальний захист дітей війни" (далі - Закон N2195).

Постановою суду від 12.05.2010 року позов було задоволено частково. Суд постановив зобов'язати відповідача зробити перерахунок підвищення до пенсії позивача на 30% мінімального розміру пенсії за віком з розрахунку за період з 09.07.2007 року по 30.09.2007 року в розмір 123грн.02коп. на місяць, за період з 01.10.2007 року по 31.12.2007 року - 124грн.53коп. на місяць; і задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач просить вказану постанову суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального процесуального права. Зокрема, зазначив, що суд не звернув увагу на те, що ст.6 Закону Україні "Про соціальний захист дітей війни" (далі - Закон №2195) не передбачає, яким саме органом (Пенсійним фондом або іншим органом), за рахунок яких коштів і джерел та в якому процедурному порядку здійснюються призначення і виплата підвищення до пенсії. Разом з тим ст.7 вказаного Закону встановлено, що фінансове забезпечення соціальних гарантій здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а не із бюджету Пенсійного фонду України, який затверджується урядом країни. Також вказано, що суд не врахував те, що законодавством України не визначено поняття "мінімальна пенсія за віком" як розрахункова величина і вказаного підвищення пенсії, так як в ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове держав пенсійне страхування" передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений на рівні прожиткового мінімуму, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, означених згідно з цим законом. Також зазначило, що суд не звернув уваги на положення т.6 і 19 Конституції України, ч.2 ст.95 Конституції України (про те, що виключно законом про Державний бюджет на поточний рік визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове призначення), ст.23 Бюджетного кодексу України (про те, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можливо здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення), ч.2 ст.4 вказаного Кодексу (про те, що при здійсненні бюджетного процесу положення нормативних актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать закону про Державний бюджет України). А тому застосовувати норми ст.6 Закону №2195 без внесення змін до Державного бюджету України неможливо. При цьому також послався на п.п.З, 9, 10 та 15 Положення про Пенсійний фонд України, за якими завданнями останнього є ефективне використання коштів фонду (п.З); фонд здійснює свої повноваження безпосередньо через територіальні управління (п.15); визначається вичерпний перелік напрямів використання коштів фонду (п.9); кошти фонду використовуються виключно за визначенням і вилученню не піддягають (п.10). Крім того, вказало, що судом не взято до уваги , що на теперішній час механізм реалізації ст.6 Закону №2195 врегульовано шляхом внесення змін до цієї статті законом про бюджет на 2008 рік, а також постановою уряду від 28.05.2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян".

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає на наступних підставах.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком, на нього розповсюджується дія закону №2195.

Згідно ст.6 вказаного Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за і ком.

Мінімальний розмір пенсії за віком встановлений ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року і дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до ст.7 Закону №2195 фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 20.12.2005 року дію ст.6 зазначеного Закону на 2006 рік було зупинено. Законом України "Про внесення змін до Закону країни "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 19.01.2006 року до статті 110 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" було внесено зміни, якими встановлено, по пільги дітям війни, передбачені ст.6 Закону №2195 у 2006 році запроваджуються поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Проте, у 2006 році пільги, встановлені ст.6 Закону №2195 запроваджені не були.

Пунктом 12 ст.71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 19.12.2006 року дію ст.6 Закону №2195 було зупинено з урахуванням ст.111 того ж Закону, якою обмежено коло суб'єктів підвищення пенсії, а також встановлені інші його розміри.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 визнано неконституційним положення п.12 ст.71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", яким зупинено дію ст.6 Закону №2195, з урахуванням ст.111 цього Закону.

Зазначене рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли «наслідок дії положень статей вказаних законів, що визнані неконституційними.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Виходячи з приписів ч.2 ст.152 Конституції України та дати ухвалення вказаного рішення Конституційного Суду України відповідач по справі повинен був нараховувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену ст.6 Закону №2195, оскільки з моменту ухвалені Конституційним Судом України рішення зазначені вище норми закону про бюджет втратили чинність та не підлягали застосуванню. Отже, відповідач повинен був діяти у відповідності приписами діючої норми ст.6 Закону №2195, нараховувати та здійснювати позивачу відповідні доплати за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку що протиправності бездіяльності відповідача та покладання на нього обов'язку провести підвищення пенсії позивача за вказаний період. А тому судове рішення в цій частині слід залишити без змін

Доводи апеляційної скарги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки підтверджені належними доказами, висновків суду не спростовують та не містять в с посилання на норми, матеріального закону, які заслуговували б на увагу.

Зокрема, не заслуговують на увагу посилання на постанову Кабінету Міністрів України "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян" №530 від 28.05.2008 року відсутність поняття "мінімальна пенсія за віком" як розрахункової величини для вказаного підвищення пенсії. При цьому колегія суддів виходить з наступного. Зазначеною постановою встановлюється не розмір мінімальної пенсії, з якого обчислюється доплата особам, які мають статус "дитини війни", а конкретний розмір такої доплати, що суперечить змісту ст.6 Закону №2195, якою встановлюється розмір такої доплати у відповідності до 30% мінімальної пенс віком. Відповідно ж до положень ч.2 ст.3 Закону №2195 державні соціальні гарантії дітям вії встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормами правовими актами, в тому числі і постановою Кабінету Міністрів України. Розмір же мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону України загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого нормативно-правового акта, би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Також, не можуть бути прийняті до уваги доводи скарги щодо відсутності фінансування зазначеного підвищення пенсії. При цьому колегія суддів зважає на те, що питання фінансування вказаних виплат та недостатність бюджетних коштів для виконання покладених на відповідача обов'язків у спірних правовідносинах виходять за межі заявлених вимог та не є предметом судового розгляду.

Оскільки порушень норм матеріального і процесуального права, що могли б слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено, перевірені доводи заявника висновків суду не спростовують, то підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Дніпровському раї/ Херсона відхилити.

Постанову Дніпровського районного суду м.Херсона від 12 травня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і на неї може бути касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з моменту проголошення.

Головуючий

Судді