Апеляційний суд Черкаської області
Справа №22ц-6037/2010 Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 57 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_3
СуддівОСОБА_4, ОСОБА_2
при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 липня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Управління Пенсійного Фонду України в Звенигородському районі Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання провести перерахунок, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,

в с т а н о в и л а :

В липні 2010 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області та просила визнати неправомірними дії відповідача про відмову в перерахунку пенсії по інвалідності відповідно до ст.ст. 50, 54, 67 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ( далі Закон); поновити пропущений строк звернення до суду; зобовязати відповідача здійснити перерахунок пенсії по інвалідності з 2 грудня 2008 року в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, зобовязати відповідача постійно здійснювати перерахунок пенсій з дня встановлення нового прожиткового мінімуму.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що відповідач не нараховує та не виплачує їй відповідний розмір пенсії, передбачений Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», чим порушується її право на соціальний захист.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 липня 2010 року позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області у частині відмови ОСОБА_6 в перерахунку пенсії з 2 грудня 2008 року в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком по 2 групі інвалідності з 2 грудня 2008 року.

В апеляційних скаргах, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі, просить скасувати рішення та закрити провадження у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в порядку статті 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка має статус потерпілої внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії, є інвалідом 2 групи захворювання, повязаного внаслідок дії іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсій та доплат до них повинен був діяти і провести нарахування та виплату пенсій позивачці, виходячи з їх розмірів, встановлених законами України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а не постановами Кабінету Міністрів України на які відповідач посилається у апеляційній скарзі. Таких нарахувань і виплат пенсій Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі позивачці не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Так, відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-ХХІ від 28 лютого 1991 року (далі - Закон).

Нормами ст. 49 цього Закону передбачені пенсії особам, віднесеним до 1,2,3,4 категорій у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до статті 50 Закону особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами другої групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст.54 Закону в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів третьої групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком.

За таких обставин правильним і таким, що відповідає закону, є висновок суду першої інстанції, що позивач має право на призначення пенсії у розмірі не нижчому від 8 мінімальних пенсій за віком та на щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення даного спору, крім того, це право гарантується ч.2 ст.46 Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, за конституційними нормами виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають статті 50 та 54 Закону, а не постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач, оскільки ними істотно звужується обсяг встановлених законом прав.

Також суд правильно не взяв до уваги посилання відповідача на те, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України, оскільки надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивачки, встановлених цим же Законом. Тобто Кабінет Міністрів повинен був встановлювати зазначений порядок не порушуючи положень цього Закону.

Зі статтей 50 та 54 Закону вбачається, що при визначенні розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене правильним є висновок суду щодо неприйняття до уваги положень ч.3 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим ч.1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії за віком, як це встановлено статтями 50 та 54 Закону.

Згідно з ч.3 ст. 67 Закону, яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення визначеного законом розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до ст.54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз цієї норми, яка є імперативною, свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму і цей перерахунок проводиться з дня встановлення цього мінімуму.

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму.

Оскільки пенсія позивачці має визначатись виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то у разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачеві повинен проводитись виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому обґрунтованим також є висновок суду щодо протиправності відмови відповідача у перерахунку пенсій у разі встановлення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Доводи відповідача щодо правомірності своїх дій з посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і повного відшкодування їм шкоди обґрунтовано не взяті судом до уваги, оскільки питання фінансування цих видатків не виступає предметом даного спору.

Проблеми надання бюджетних коштів управлінню пенсійного фонду для виконання покладених на нього обов'язків у справах цієї категорії виходить за межі заявлених вимог і судом не розглядалося.

Наведене свідчить, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують і не дають підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області відхилити, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 20 липня 2010 року у даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/