Справа №2-26/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2010 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Рукаса М.С.,

при секретарі Поломаній В.А.,

за участю представника позивача-відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач-відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування своїх вимог позивач-відповідач посилається на те, що 30 квітня 1990 року він уклав шлюб з відповідачкою, який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міськвиконкому Луганської області. За час шлюбу, а саме 08.12.2000 року, вони придбали квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також за час шлюбу цю квартиру вони переобладнали у перукарню, при цьому було вкладено дуже багато спільних грошей та особисто його праця, так як деякі роботи щодо ремонту та переобладнання робив саме він. 22 лютого 2005 року вони розлучилися. Угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу вони не досягли. Згідно із ст. 60, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Виходячи з цього, позивач запропонував відповідачці добровільно поділити спільне майно, виділивши йому половину вищевказаної перукарні. Однак вона відмовилася. У зв'язку з викладеним позивач був змушений звернутися з даним позовом до суду та просив суд поділити майно, набуте ним за час шлюбу з відповідачем, виділивши йому 1/2 частку нежитлового приміщення - перукарні, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В обгрунтування своїх вимог відповідач-позивач посилається на те, що ОСОБА_4 є її колишнім чоловіком, з яким вона була одружена з 30 квітня 1990 року по 22 лютого 2005 року. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дочок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, й ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти проживають з нею й перебувають на її вихованні. При розірванні шлюбу вони домовлялися із чоловіком про те, що майно розділять в добровільному порядку без суду, але відповідач пред'явив до неї позов, у якому просить розділити приналежну їй квартиру, що була подарована їй 08.12.2000 року. У зв'язку з таким поводженням ОСОБА_6 вона також має намір розділити будинок, що вони придбали в 1994 році за спільні кошти. Договір купівлі-продажу укладав ОСОБА_4 і вона його не бачила. Зараз, коли ставиться питання про розділ майна, він заявив їй, що договір купівлі-продажу укладав не він, а його мати ОСОБА_7 й тому вона ніяких прав на спірний будинок не має. Мати відповідача ніколи в їхньому будинку не жила й не вселялася в нього. У матері відповідача є двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2, вона із чоловіком проживає й зареєстрована в ній з моменту отримання квартири. ОСОБА_3 з дітьми мешкала в будинку з моменту його придбання, хоча була зареєстрована в їхній трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3, яку вони продали в листопаді 2004 року, та зареєструвалася у квартирі своєї мами, а їхні діти продовжують бути зареєстрованими в їхньому будинку, що розташований за адресою: пров. Лісовий 7 у м. Сєвєродонецьку. Придбаний ними будинок двоповерховий, з надвірними будівлями й великих розмірів. На даний період його реальна вартість становить 500000 грн.. Відповідно її частка в ньому становить 250000 грн.. Крім того, у будинку знаходиться майно, на розділі якого вона також наполягає. Це: меблева стінка з натурального дерева, що вони придбали в 1996 році за 15000 грн., з урахуванням зношування на даний період її вартість становить 10000 грн.; кухня з натурального дерева, що вони придбали за 10000 грн., з урахуванням зношування на даний період її вартість становить 50000 грн.; спальний гарнітур виробництво Польща, що складається із двох тумбочок, шифоньєра й комода, вартістю 7000 грн.; газову піч італійського виробництва з нержавіючої сталі "Індезит", яку вони придбали за 5000 грн., зараз її вартість становить 3000 грн.; пральна машина - автомат, вартістю 1500 грн.. Таким чином, всього майна на суму 526500 грн.. Її частка в перерахованому вище майні становить 263250 грн.. Однак з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей вона може бути збільшена до 300000 грн.. У зв'язку з викладеним позивач була змушена звернутися з даним позовом до суду та просить здійснити розподіл майна придбаного ними в шлюбі, виділивши відповідачеві його все в натурі, та зобов'язати відповідача виплатити їй компенсацію її частки в сумі 300000 грн..

Позивач-відповідач ОСОБА_4 надав до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що до лютого 2008 року він вважав, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4. була ними придбана за договором купівлі-продажу, але при розгляді цієї справи на попередньому засіданні, від відповідача був наданий зустрічний позов з яким відповідач надав копію договору дарування спірного приміщення. Він вважає, що цей договір дарування є удаваним правочином, так як це приміщення вони купували, сплачували гроші, а договір дарування був вчинений для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Фактично ж був складений договір купівлі-продажу. У зв'язку з тим, що про договір дарування позивач дізнався тільки у лютому 2008 року, а саме після подачі позову про поділ спільного майна подружжя, у судовому засіданні, яке відбулося у лютому 2008 року, він вважає, що є всі підстави вважати що він пропустив строк позовної давності щодо вимог про договір дарування, з поважних підстав. Тому він просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його, визнати договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, удаваним правочином та вважати цей правочин договором купівлі-продажу, поділити майно, набуте ним за час шлюбу з відповідачем, виділивши йому 1/2 частку приміщення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на 1/2 приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_4 підтвердив доводи, викладені у позові, підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Суду пояснив, що вони з дружиною вирішили купити квартиру для відкриття перукарні, в той час були знижені ціни на квартири. В газеті він знайшов оголошення про продаж квартири, яка їм підходила. Далі він доручив ОСОБА_3 займалася всіма питаннями пов'язаними з її купівлею. Він не був присутній у нотаріуса при оформленні договору дарування, оскільки його не було в місті. Коли він приїхав до міста, він не питав яким саме договором була оформлена квартира, він лише дізнався, що дружина вже купила квартиру та оформила всі документи. Після цього вони приступили до ремонту та реконструкції цієї квартири з ціллю створити сімейний бізнес, але через деякий час у них змінилися сімейні відносини та стало питання про розподіл майна. У розмові з дружиною у грудні 2007 року чи у січні 2008 року він дізнався, що вона не вважає його другим власником квартири, оскільки квартира їй подарована та він до цієї квартири- перукарні не має ніякого відношення. Після цього він звернувся до суду. З моменту оформлення документів на спірну квартиру та до теперішнього часу, він вважав та вважає себе власником 1/2 її частки. В принципі він не знав, що дружина оформила купівлю квартири як договір дарування. Але він знав та був не проти, щоб у принципі дружина оформила все на себе, навіть він був ініціатором цього. Але він був категорично проти дарування, оскільки подароване поділити між подружжям неможна. Проте дружині він про це не говорив, оскільки відразу обговорювалося питання про купівлю-продаж квартири, про дарування не велося і мови. Щодо зустрічного позову суду пояснив, що їм ділити нічого, оскільки такого майна у них у власності не було. Будинок, розташований за адресою: м. Сєвєродонецьк, провул. Лісний, 7, з 1996 року належить його матері ОСОБА_8, який вона купила у ОСОБА_9. А іншого майна, яке зазначає ОСОБА_3 у них ніколи не було.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердив доводи, викладені у позові, підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Суду пояснив, що у 1990 році ОСОБА_8 одружився зі ОСОБА_3. У 2000 році вони купили квартиру № 35 по пр-ту Хіміків у буд. 23 м. Сєвєродонецька. Позивач вважав, що вони купили квартиру, оформивши договір купівлі-продажу, але пізніше дізнався, що зазначена угода була оформлена договором

дарування на дружину. Тому він вважає, що договір дарування не чинний, бо майно придбане під час шлюбу ділиться навпіл між подружжям. Позивач же дізнався про існування договору дарування 15.05.2008 року.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 не визнала, свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що вона не платила гроші ОСОБА_10 за квартиру, оскільки остання її давня знайома та вона просто подарувала їй спірну квартиру. ОСОБА_10, яка раніше мешкала у квартирі № 35 по пр-ту Хіміків у буд. 23 м. Сєвєродонецька, а потім переїхала до своєї матері, вона знає досить давно. Де ОСОБА_10 мешкає зараз вона не знає. Договір купівлі-продажу не укладався, позивач про це знав. Коли укладався договір дарування у нотаріуса були присутні вона, ОСОБА_10, її чоловік та позивач. Позивач надав згоду на те, що квартира буде їй подарована. Вони з чоловіком домовлялися, що будинок в якому вони жили буде його, а спірна квартира, в якій розташована перукарня, буде її. За своїм зустрічним позовом суду пояснила, що будинок, розташований у м. Сєвєродонецьку по провул. Лісному, 7, купувався на ім'я матері ОСОБА_4, але за гроші її та ОСОБА_4. 300 000 грн. - це половина приблизної вартості їхнього спільного майна, його оцінку вона проводити не буде. Меблева стінка з дерева коштує 10 000 грн., її частка - 5000 грн., кухонний гарнітур - 5000 грн., її частка - 2500 грн., спальний гарнітур - 7000 грн., її частка - 3500 грн., газова піч - 3000 грн., її частка - 1500 грн., пральна машинка - 1500 грн., її частка - 750 грн., зазначені речі знаходяться у будинку матері ОСОБА_4. Половина будинку на її думку коштує 250 000 грн.. Тому вона просить суд стягнути на її користь 300 000 грн., а саме 250 000 грн. - ціну за половину будинку, 13 250 грн. за меблі, а всього 300 000 грн.. Різницю між 300 000 грн. та 263 250 грн. вона просить стягнути на утримання дітей, які мешкають з нею. Документів на все зазначене майно у неї взагалі немає ніяких., всі ці речі купувалися за їх спільні сімейні гроші та розташовувалися у будинку його матері, який фактично належить їм. Чеків, які б підтверджували покупку зазначених речей у неї також немає. У будинок свекрухи вони переїхали 01.09.1998 року, цей будинок вони купували разом з чоловіком для себе, гроші віддавав чоловік.

Представник відповідача-позивача ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 не визнала, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що будь-яка угода визнається дійсною, якщо вона була укладена із додержанням норм законодавства. Позивач знав про те, що укладається договір дарування між його дружиною та людиною, яка продала квартиру - ОСОБА_10. Позивач ніколи не сплачував за комунальні послуги придбаної квартири, цьому немає документальних підтверджень. Вона вважає, що підстави для задоволення позову ОСОБА_4 відсутні, тому просить суд відмовити в їх задоволенні. Щодо зустрічної позовної заяви суду пояснила, що ОСОБА_3 просить розподілити майно подружжя, а саме дім, який розташований у м. Сєвєродонецьку по провул. Лісному, 7, меблеву стінку з натурального дерева, кухонний гарнітур з натурального дерева, спальний гарнітур, газову піч, пральну машину автомат. У разі незгоди відповідача з поділом будинку сплатити позивачу вартість половини будинку у сумі 300000 грн.. Вказаний дім юридично належить матері ОСОБА_4, але він був придбаний за сумісні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в період їх шлюбу. Все майно, яке просить поділити ОСОБА_3 знаходиться у будинку за адресою: провул. Лісний, 7, зазначене майно купувалося в присутності ОСОБА_3. ОСОБА_12 хоче продати спірний будинок за 100 000 доларів США, про це він казав своїм донькам, а також про це є оголошення в газеті, знайома ОСОБА_3 зателефонувала йому та він їй також сказав вартість будинку у 100 000 доларів США.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що позивача вона знає, оскільки продавала йому квартиру. До продажу квартири свідок взагалі не була знайома ні з позивачем, ні з відповідачем. Спочатку вона дала оголошення в газеті про те, що продає квартиру. Подзвонив їй ОСОБА_4, потім він під'їхав подивитися квартиру і вони домовилися про її купівлю-продаж. ОСОБА_4 дав їй задаток в сумі 20 доларів США і через деякий час вони поїхали до нотаріуса. Свідок писала розписку про те, що отримала гроші в сумі від ОСОБА_3 за продану позивачу квартиру у нотаріуса, оскільки угода оформлювалася на ОСОБА_3, хоча фактично гроші віддавав позивач, написання розписки ОСОБА_3 не бачила. ОСОБА_4 відав їй гроші в сумі 1300 доларів США у присутності нотаріуса та ОСОБА_3, він попросив оформити договір дарування квартири на дружину, свідок погодилася, оскільки їй було все одно кому належатиме квартира. У нотаріуса при укладанні договору були присутні вона, ОСОБА_4 та ОСОБА_3. ОСОБА_4 сказав, що вони будуть оформлювати договір дарування, але фактично був укладений договір купівлі-продажу, тому що вона отримала гроші за квартиру. На даний час вона не має ніяких претензій до ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що позивач її син, а відповідач її колишня невістка. Купівлею будинку № 7 по провул. Лісному у м. Сєвєродонецьку займався її чоловік. Подробиці купівлі їй не відомі, за яку суму вони придбали будинок вона не пам'ятає. Зазначений будинок вони придбали приблизно у 1996 році. На момент покупки будинку позивач - її син та відповідач - її невістка, мешкали окремо у квартирі, яку свідок зі своїм чоловіком їм залишили. У свій будинок вони з чоловіком купили наступні речі: двоспальне ліжко білого кольору, матрац бежевого кольору, гарнітур до зали жовтого кольору з сірим відтінком, який представляє з себе шафи з полицями та ящики з круглими ручками, кухонна піч чорного кольору на 4 конфорки імпортного виробництва, яку купували разом її чоловік та син, де саме вона не пам'ятає, кухонний гарнітур та пральну машину. Гроші на будинок та меблі вони зібрали від продажу двох будинків, а саме будинок її чоловіка, розташований за адресою: Архангельська область, Шенкурський р- н, сел. Червона гірка, який вони продали приблизно у 1996 році, та будинок її матері, розташований за адресою: с. Деревки, Котелевського району Полтавської області, який вони продали у 1992 році. Звягіцева мешкала з ними приблизно 5-6 років, хоча вони з чоловіком віддали їм двокімнатну квартиру по вул. Курчатова, 42а-1, яку вони з чоловіком отримали на відселення. Власником квартири був батько, на нього був оформлений ордер. Син з дружиною обміняли цю двокімнатну квартиру на трикімнатну у тещі. Потім переїхали жити в будинок свідка. ОСОБА_3 проживала з її сином в її будинку до моменту їх розлучення.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю ОСОБА_3. Позивач з її донькою прожили спільно 13 років та після розлучення з'ясувалося, що все нажите майно не належить її дочці. Він подарував їй перукарню, а тепер її забирає. Відповідач зовсім не допомагає дітям. Меблі та побутову техніку купували разом свідок з донькою. Меблі вони і вибирали разом з донькою. За куплені речі ОСОБА_3 платила свої сімейні гроші, оскільки вона працювала. Пральна машина, піч, холодильник та килимові доріжки купувалися за гроші ОСОБА_3. Їй відомо, що родичі позивача нічого не купувати. У її доньки немає документів, які б підтверджували покупку зазначених речей.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 його рідна сестра. Вона і жила разом з ОСОБА_4, вони наживали майно, та після розлучення ОСОБА_4 повинен був залишити майно його сестрі та їх дітям. Він його засуджує.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню у повному обсязі, а зустрічні позовні вимога ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Ст. 69 СК України передбачено, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

В ч.3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В судовому засіданні було встановлено, що згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕД № 214904, виданого 12.04.2005 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_15 розірвано, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 22.02.2005 року зроблено запис №77.

Відповідно копії договору дарування квартири серії АВО № 437145 від 08.12.2000 року гр-ка ОСОБА_10 подарувала, а гр-ка ОСОБА_16 прийняла в дар квартиру, розташовану в АДРЕСА_5.

В копії розписки, написаної власноруч ОСОБА_10, від 08.12.2000 року зазначено, що ОСОБА_17 взяла у ОСОБА_15 суму еквівалентну 1280 у.о. за відчужену їй квартиру за адресою: АДРЕСА_6, разом з телефоном 6-10-18. Претензій мати не буде.

Згідно довідки ВАТ «Іліс Транс» № 8 від 14.04.2009 року ОСОБА_2 працював за договором ЗАТ «Іліс Транс» з листопада по грудень 2000 року та з 07.12.2000 роу по 09.12.2000 року знаходився у містах Слав'янськ, Харків, в які був направлений по питанню укладення договорів з іншими підприємствами.

Відповідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.03.1996 року ОСОБА_18, ОСОБА_9 та ОСОБА_19 продали, а ОСОБА_20 купила жилий будинок з надвірними побудовами, розташований в м. Сєвєродонецьк, провул. Лісний, буд. 7.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, якій було розірвано 22.02.2005 року. В період шлюбу, а саме 08.12.2000 року ОСОБА_15 було здійснено правочин, який було оформлено договором дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений правочин є удаваним, оскільки його було вчинено для приховання іншого правочину, а саме купівлі-продажу, про що свідчить розписка від 08.12.2000 року, в якій зазначено, що ОСОБА_10 отримала за відчуження спірної квартири певну грошову суму. Крім того, суд критично відноситься до пояснень відповідача-позивача ОСОБА_3 в частині того, що ОСОБА_10 її давня знайома, а тому остання і подарувала їй спірну квартиру, оскільки згідно пояснень самої ОСОБА_10 вона зі ОСОБА_3 до моменту оформлення правочину знайома взагалі не була. Позивач-відповідач ОСОБА_4, в свою чергу, на момент укладення зазначеного правочину знаходився в іншому місті, що підтверджується довідкою ВАТ «Іліс Транс» від 14.04.2009 року, а тому не знав про оформлення саме договору дарування.

З огляду на зазначене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_21 обґрунтовані та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а також підтверджені письмовими доказами, та сумніву у суду не викликають, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Тому, суд вважає за необхідне визнати договір дарування квартири від 08.12.2000 року, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, удаваним правочином та вважати цей правочин договором купівлі-продажу, поділити майно, набуте сторонами за час шлюбу, виділивши ОСОБА_4 1/2 частку приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр- т ХіміківАДРЕСА_7.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки будинок, який вона має намір розділити, розташований за адресою м. Сєвєродонецьк, провул. Лісний, 7, належить на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 23.03.1996 року ОСОБА_7, а тому не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, ОСОБА_3 не надала жодного доказу на підтвердження придбання в період шлюбу та взагалі наявності майна, а саме меблевої стінки з натурального дерева, кухонного гарнітуру з натурального дерева, спального гарнітуру, газової печі та пральної машини, яке відповідач-позивач ОСОБА_3 також бажає розділити.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11.07.2008 року позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 було відстрочено сплату судового збору та витрат на інформаційно- технічне забезпечення до ухвалення судового рішення по даній справі.

Відповідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1258 від 21 грудня 2005 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.2009 року № 825) витрати з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розглядом цивільних справ позовного провадження з розгляду спору майнового характеру складають 120 грн.

З огляду на зазначене, та враховуючи майновий стан відповідача-позивача ОСОБА_3, яка має на утриманні трьох дітей, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_3 від сплати судового збору у дохід держави, проте вважає за необхідне стягнути з неї на користь Територіального управління державної судової адміністрації в Луганській області витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120 грн..

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 82, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 235, 368, 372, 655, 717 ЦК України, ст.ст. 60, 68, 69, 70, 71 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, від 08.12.2000 року удаваним правочином та вважати цей правочин договором купівлі-продажу.

Поділити майно, набуте сторонами за час шлюбу, виділивши ОСОБА_2 1/2 частку приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_8.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_8.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Звільнити ОСОБА_3 від сплати судового збору у дохід держави.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь Територіального управління державної судової адміністрації в Луганській області витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.С. Рукас