Справа №22-ц-4962/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого - Жмаки В.Г.,

суддів - Дубровної В.В., Сибільової Л.О.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М. розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Середино-Будського районного суду Сумської області від 22 листопада 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до органу приватизації Середино-Будської житлово-ремонтно-експлуатаційної дільниці, ОСОБА_2. ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету Середино-Будської міської ради про визнання незаконною приватизації квартири та недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконною приватизацію квартири № 504 в будинку .4° 35 «а» по вул. Юрловській в м. Середино - Буда Сумської області та недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Середино - Будської міської ради 16 листопада 2009 року на ім'я відповідачів.

Свої вимоги позивач обгрунтуваз тим, що в 1988 році він разом зі своєю сім'єю -дружиною ОСОБА_2, в шлюбі з 1983 року, та двома дітьми ОСОБА_6 і ОСОБА_4 - відповідачі по справі, отримав і поселився в спірну квартиру. В зв'язку з тяжким сімейним становищем та з метою зменшити тягар сплати коштів за комунальні послуги, він домовився з дружиною про зняття його з реєстрації в квартирі і зареєструється у будинку батьків в с.Шалимівка Середино-Будського району, продовжуючи проживати разом з сім'єю, що і тривало деякий час. Але за обставин, що склалися, він вимушений був проживати окремо від сім'ї, хоч зв'язків з нею не поривав, допомагав дружині і дітям, мешкаючи в с.Шалимівка.

У травні 2010 року його дружина ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання з ним шлюбу і тільки після цього йому стало відомо, що ОСОБА_2 таємно від нього та без його згоди приватизувала квартиру на себе, їх спільну доньку ОСОБА_6, її доньку від першого шлюбу ОСОБА_4 та онука ОСОБА_7 в рівних долях по !4 частині квартири, про що було отримане свідоцтво про право власності від 16 листопада

2009 року.

Враховуючи положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», те що він не втратив право користування спірною квартирою і в порядку ст. 72 ЖК України його таким ніхто не визнавав, з відповідачкою ОСОБА_8 вони перебувають в шлюбі, а сам по собі факт зняття його з реєстрації в спірній квартирі не може бути підставою для позбавлення його прав на участь у її приватизації, позивач просив суд визнати приватизацію незаконною, а свідоцтво про право власності недійсним.

Рішенням Середино-Будського районного суду Сумської області від 22 листопада

2010 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконною приватизацію квартири

№ 504 в будинку № 35 «а» по вул. Юловській в м.Середино-Буда Сумської області та

недійсним свідоцтво про право власності на квартиру від 16 листопада 2009 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення місцевого суду як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві в задоволенні позову. Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що з ОСОБА_3 вони перебувають у шлюбі з 1983 року, у 1988 році отримали ордер на двокімнатну квартиру, в яку вселилися разом з дітьми. Подружнє життя їх не склалося і чоловік у 2000 році добровільно виписався із квартири і зареєструвався у батьківському будинку в с. Шалимівка Середино-Будського району.

Після цього позивач проживав окремо від сім'ї, вони не вели спільне господарство, позивач не надавав матеріальної допомоги ні дітям ні їй. Вона сама утримувала квартиру, сплачувала за комунальні послуги. Позивач протягом десяти років постійно проживав і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, там отримував пільги і субсидію на придбання палива і газу і вибувши в інше жиле приміщення втратив право користування квартирою ще з 2000 року.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач просить її відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилається на те, що за ст. 72 ЖК України тільки суд може визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. А за ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згода має бути і при укладенні договорів, на думку позивача, і при приватизації квартири. Цих вимог відповідачка ОСОБА_2 не дотрималась чим порушила його права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню за слідуючих обставин.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання приватизації незаконною суд першої інстанції виходив з того, що приватизація спірної квартири була здійснена з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки передача цього нерухомого майна у приватну власність здійснена без згоди позивача, який не втратив права користування квартирою. При цьому суд послався на те, що позивач і відповідачка ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, позивач хоч і виписався зі спірної квартири в 2000 році, але зв'язків з сім'єю не втрачав, отримував субсидії на придбання твердого палива та газу в 2001-2009 роках, та ряд інших обставин.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони є наслідком неправильного застосування норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, що у відповідності з п.п. 3. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України <;Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках). А за ч.2 ст.8 названого закону, передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

З названих норм закону випливає, що право на приватизацію квартири мають громадяни, які в ній постійно проживають за письмової згоди всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в квартирі, що приватизується. Будь-які інші обставини, в тому числі і ті, на які посилається місцевий суд у своєму рішенні, не можуть бути підставами для реалізації позивачем права на приватизацію. Виходячи з положень ст. 71 ЖК України немає підстав вважати позивача і тимчасово відсутнім, за яким зберігається право на житло.

Виходячи з встановлених судом першої і апеляційної інстанції обставин та наявних матеріалів справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції без достатніх на те підстав дійшов висновку про те, що позивач постійно проживав у спірній квартирі разом зі своєю сім'єю.

Встановлено і не заперечується сторонами, що ще ЗО листопада 1999 року позивач виписався з спірної квартири, а 5 січня 2000 року був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку, що успадкований ним після смерті батьків. Сам позивач в позовній заяві зазначає, що обставини понудили його жити окремо від сім'ї. З цього приводу відповідачка ОСОБА_2 та їх спільна донька ОСОБА_6 пояснили, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, що у 2000 році позивач залишив сім'ю і на протязі більше десяти років не підтримував з ними будь-яких відносин.

Позивач ОСОБА_3 з 1988 року являвся наймачем спірної квартири. За ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим приміщенням з дня вибуття.

Як вбачається із довідки житлово-експлуатаційної дільниці (а.с. 44), після вибуття позивача з квартири, наймачем її стала відповідачка ОСОБА_2С, а членами сім'ї їх доньки і онук, які і були зареєстровані в даній квартирі на час порушення питання про її приватизацію. Саме відповідачка, після вибуття позивача з квартири, на протязі близько десяти років самостійно оплачувала всі послуги за користування квартирою і цю обставину позивач не спростував. Про те, що позивач не сплачував квартплату свідчить і додана ним же (а.с. 45) постанова державного виконавця від 13 березня 2002 року, із якої вбачається, що з нього стягувався примусово борг по квартплаті на користь заводу металургійного обладнання за період, коли він проживав ь квартирі до виписки з неї.

На підтвердження тези про те, що позивач зв'язків з сім'єю не втрачав, суд навів в рішенні як аргумент те, що він отримував субсидію на придбання твердого палива та скрапленого газу протягом 2001-2009 років. Але, як вбачається з довідки (а.с.61), ОСОБА_3 отримував субсидії в зазначені ооки як проживаючий в ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку, який йому належить, а не в спірній квартирі. Це відповідає п.п. 2.6 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій, затвердженого постановою Уряду № 848 від 21 жовтня 1995 року, згідно з якими право на отримання субсидій поширюється на громадян, які проживають в житлових приміщеннях і на яких відкрито особовий рахунок за місцем реєстрації.

За наведених обставин та підстав для скасування рішення суду першої інстанції. колегія суддів вважає за можливе ухвали нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні його позову.

Позивач не довів, що він постійно проживав в спірній квартирі, а тому відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не мав права на її приватизацію.

Свої вимоги позивач обгрунтовуваз ч. 2 ст. 8 названого закону, аіе і ця норма вимагає згоди всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в квартирі. Проте, що сім'я, в тому числі і відповідачі, останні роки не мешкали постійно в спірній квартирі, не заперечували обидві сторони.

Не мають відношення до спірних правовідносин посилання позивача на ст. ст. 64, 65 СК України, як на обгрунтування своїх вимог, а що стосується посилання на Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» то ст. 6 цього закон" зобов'язує громадянина після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання протягом десяти днів. Місцем постійного проживання позивача з 2001 року було і є на даний час с. Шалимівка Середино- Будського району, а не м. Середино-Буда в спірній квартині.

У відповідності з ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню з ОСОБА_3 судові витрати, 4 грн. 25 коп. судового збору та 37 грн. на оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляд справи, всього 41 грн. 25 коп.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 307, 309,313,314 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Середино-Будського районного суду Сумської області від 22 листопада 2010 року у даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3, про визнання приватизації квартири незаконною та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 «а» в м. Середино-Буда Сумської області недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на повернення судових витрат 41 грн. 25 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді