Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа №2ц-4-436/10 р.
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі : головуючого судді Яворської Ж.М., при секретарі Вєтровій О.М., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача- Герцуна В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності, стягнення вартості частки квартири, визнання права власності,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення останнім право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, стягнення з неї (позивачки) на користь відповідача вартість 1/3 частини квартири у розмірі 5000 грн., визнати за нею право власності на 1/3 частину вищевказаної квартири.
Відповідач про дату слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, доказів поважності причин неявки в судове засідання не надав. Ухвалою суду справу розглянуто у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо даних про права та відносини сторін.
Вислухавши пояснення позивача, її представника, вивчивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив факти на відповідні правовідносини.
Як встановлено у судовому засіданні сторони перебували шлюбі з 17.11.1990 р.
Від шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
10.08.2005 р. шлюб сторони розірвали.
За період спільного проживання сторони придбали квартиру АДРЕСА_2. Зазначена квартира складається із двох житлових кімнат 10-4, площею 11,4 кв.м.;10-3, площею 13,1 кв.м., коридору 10-1, площею 24,5 кв.м., загальною площею 41,8 кв. м.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26.03.09 р. за ОСОБА_1 визнано право власності на 2/3 частини, а за ОСОБА_2 1/3 частину вищевказаної квартири. Отже, дана квартира належить сторонами на праві спільної власності.

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли неприязні стосунки, останній бив її та сина, погрожував фізичною розправою, чинив перешкоди користування спільною квартирою, приводу чого позивачка неодноразово зверталась до Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області. Вищевикладене підтверджується постановами про відмову у порушенні кримінальної справи від 24.04.2008 р., 27.05.2008 р., 05.06.2008 р. З відповідачем проводилася профілактична бесіда і виставлено офіційне попередження. У жовтні 2008 р. після чергової сварки позивачка разом із неповнолітнім сином пішли із квартири та в даний час проживають за іншою адресою. Після винесення рішення Центральним районним судом м. Миколаєва про визнання за позивачкою права власності на ? частину спірної квартири, позивачка намагалася вселитися в квартиру, але все було марним, відповідач не впустив її до квартири. Після чого вона знову звернулася до органів внутрішніх справ. Постановою від 21.03.09 р. було відмовлено у порушенні кримінальної справи у відношення ОСОБА_2, між тим складено протокол за ст. 173-2 КУАП. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.04.09, відповідача було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 2 КУАП та притягнуто до адміністративної відповідальності і накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 110 грн.

Відповідно до довідки ТОВ «Соборне-1» за вказаною адресою зареєстровано ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.11.2009 р. позивачка вселена у квартиру АДРЕСА_3. Між тим, дане рішення суду не виконується, оскільки відповідач чинить перешкоди державному виконавцеві, не впускає його та позивачку до квартири.

Відповідно до висновку № 120-1961 судової будівельно-технічної експертизи від 03.12.2009 р., вартість квартири АДРЕСА_2 складає 151971 грн. 00 коп. за такого вартість 1/3 частини спірної квартири становить 50657 грн.00 коп. Зазначені кошти відповідно до платіжного доручення №2955783 від 03.03.2010 р. перераховано на депозитний рахунок суду.

В силу положень ст. ст. 21, 24 , 41 Конституції України ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частково власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають різні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки, що є у спільній частковій власності.

За неможливості такого виділу у зв`язку з неподільністю речі ( ч. 2 ст. 183 ЦК України) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Виходячи з аналізу зазначеної норми у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 21, 24, 41Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України слід дійти висновку, що передбачене частиною другою цієї норми право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

При цьому зазначеною нормою передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Із конструкції зазначеної статті не вбачається, що для вирішення питання про припинення вказаного права необхідна наявність всіх чотирьох умов у їх сукупності, оскільки даною статтею передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності будь-якої з них можливе вирішення судом питання про припинення права на частку в спільному майні за вимогою інших співвласників.

Приймаючи до уваги, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена у користування, поділ квартири відповідно до належних сторонам часток, спільне користування та володіння є не можливим, між сторонами склалися неприязні стосунки, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача у повному обсязі, припинивши право власності відповідача на належну йому 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, стягнувши з позивачки на користь відповідача грошову компенсацію 50657 грн. 00 коп., визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину вищевказаної квартири.

В силу ст. ст. 80,81 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 51 грн.00 коп., витрати по оплаті ІТЗ у розмірі 120 грн. 00 коп., витрати по оплаті експертизи у розмірі 360 грн. 00 коп. (1/2 частина сплаченої суми, оскільки вирішувалося питання про право власності), всього 531 грн.00 коп., на користь держави судовий збір у розмірі 1568 грн. 71 коп.

Керуючись ст.ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 Вікторівни- задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 50657 грн. 00 коп ( п`ятдесят тисяч шістсот п`ятдесят сім грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 531 грн. 00 коп., на користь держави судовий збір у розмірі 1568 грн. 71 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом 10 днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.

СУДДЯ Ж.М. ЯВОРСЬКА