Справа №22-ц-3088/10 Суддя-доповідач - Лузан
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Сибільової Л.О.,

суддів - Дубровної В.В., Лузан Л.В.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 09 червня

2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Білопільської міської ради Сумської області, Ульнівської селищної ради Білопільського району Сумської області, третя особа Філія «Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця» КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання договору купівлі-продажу обєктів незавершеного будівництва службових приміщень банку «Україна» дійсним та визнання права власності на них,

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 09 червня 2010 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у звязку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу обєктів незавершеного будівництва дійсним та визнання права власності на них, ОСОБА_1 посилався на те, що 15 лютого 2006 року між ним та акціонерним комерційним агропромисловим банком «Україна» був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, об'єктів незавершеного будівництва - службових приміщень Білопільського відділень баку «Україна».

Позивач також посилався на те, що договір був укладений в письмовій формі і сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. За договором вартість всього майна становить 20 274 грн., які він перерахував на рахунок Сумської дирекції АК АПБ «Україна». Вважав, що доказом належного виконання умов договору є акт приймання-передачі від 17 лютого 2006 року, з якого вбачається, що АК АПБ «Україна» передав йому об'єкти незавершеного будівництва : службові приміщення банку, розташовані за адресою: м. Білопілля, вул. Шевченка, 17 (нині №25) та в смт. Улянівка Білопільського району по вул. Жовтнева. 54 .

Пунктом 1. 1 зазначеного вище договору було передбачено, що у відповідності до ч. 3 ст. 331 ЦК України продавець зобов'язується передати у власність покупцеві об'єкти незавершеного будівництва, а саме: службове приміщення Білопільського відділення банку «Україна», яке знаходиться за адресою: м. Білопілля, вул. Шевченка, 17 (нині №25), вартістю 5 855 грн. та службове приміщення Улянівського відділення банку «Україна», яке знаходиться за адресою: Білопільський район, смт. Улянівка, вул. Жовтнева, 54, вартістю 14 419 грн., а покупець, відповідно, зобов'язується прийняти об'єкти незавершеного будівництва і сплатити за них кошти відповідно до умов, визначених у цьому договорі.

З матеріалів справи також вбачається, що за даними Філії «Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця» КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» нерухоме майно незакінчене будівництво будівлі будинку готовністю 12%, розташоване м. Білопілля, вул. Шевченка, № 25, не зареєстроване на праві власності за юридичною чи фізичною особою. Відповідно до іншої довідки технічна інвентаризація незавершеного будівництва за вказаною адресою не проводилась, відсутня можливість визначити площі приміщень та будівельний обєм, які являються основними параметрами для визначення проценту готовності ( ас. 12, 49, 50).

Відповідно до рішення Комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 13.04.2009 р. № 167 Акціонерний комерційний агропромисловий банк «Україна» виключено з Державного реєстру банків у звязку з завершенням ліквідаційної процедури банку( ас.46).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Як на підставу для визнання договору дійсним позивач посилався на положення ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до розяснень, даних в п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Аналіз чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини дає підстави для наступного висновку.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Зокрема такий випадок передбачено частиною 2 статті 220 Кодексу, яка дозволяє суду за певних умов визнати дійсним договір у разі недодержання сторонами вимоги закону про його обов'язкове нотаріальне посвідчення.

Необхідність державної реєстрації угод встановлена ЦК України, зокрема, ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Зі змісту частини 3 статті 640 Кодексу вбачається, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 ст. 334 ЦК України встановлено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Правочин, який підлягає державній реєстрації, вважається вчиненим лише з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України).

Аналіз змісту ст. 210 ЦК України дає підстави дійти висновку, що цивільні права і обов'язки у сторін такого правочинну можуть виникати тільки з моменту його реєстрації.

Чинним Цивільним кодексом України не передбачено можливості визнання судом дійсним правочину в разі недодержання сторонами вимоги закону про його обов'язкову державну реєстрацію.

При недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину, у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обов'язковою, такий правочин вважається неукладеним, а отже, не має юридичної сили і не може породжувати для його суб'єктів бажаного правового результату і відповідних прав.

Таким чином для виникнення договірних відносин необхідно дотримання норм ст. 638 ЦК України, згідно з якими договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди за усіма істотними умовами і вимог ст. 210 ЦК України, що передбачає державну реєстрацію окремих договорів.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, слід також зазначити, що позивач не надав належних доказів про те, що ухилення АК АПБ «Україна» від його нотаріального посвідчення було єдиною перешкодою в укладенні спірного договору в порядку, передбаченому діючим законодавством.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст. 331 ЦК України ( в редакції, чинної на час складання письмової форми спірного договору) «до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва».

Позивач не надав суду доказів про те, що станом на 15 червня 2006 року, тобто на час складання письмової форми спірного договору у продавця були документи, які б свідчили про те, що його право власності на об'єкт незавершеного будівництва було зареєстроване органом, що здійснював державну реєстрацію прав на нерухоме майно, та що продавець мав проектно-кошторисну документацію та документи, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Позивач також не надав суду належних доказів про те, що заступник регіонального уповноваженого ліквідатора АК АПБ «Україна» мав відповідні повноваження на укладення спірної угоди.

Слід також зазначити про те, що платіжне доручення № 9 від 15 лютого 2006 року на ас. 8, на яке посилався позивач як на доказ перерахунку Сумській дирекції АКБ Україна 20 274 грн., не містить ніяких відміток банківської установи, які б свідчили про проведену банківську операцію за ним. У разі, якщо ж це не ксерокопія платіжного доручення, а його копія, то в такому разі вона не завірена належним чином і тому не може бути визнана достовірним доказом у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування постановленого рішення.

Керуючись ст.ст. ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 09 червня

2010 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяти днів .

Головуючий -

Судді -