АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа 22-ц- 97/2011 року Головуючий 1-ї інст. Ніколаєнко І.В.
Категорія: договірні Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2010 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Солодкова А.А.,

суддів колегії - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

при секретарі - Соколовій А.В., Козленко Г. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою відкритого акціонерного товариства Державний ощадний банк Українив особі Харківського обласного управління ВАТ Державний ощадний банк Українина рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до відкритого акціонерного товариства Державний ощадний банк Українив особі Харківського обласного управління ВАТ Державний ощадний банк Українипро розірвання кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, після уточнення якого остаточно просив розірвати укладений між ним і ВАТ Державний ощадний банк України в особі Харківського обласного управління ( надалі ОСОБА_4) договір № 2246 від 26 листопада 2007 року про надання відновлюваної кредитної лінії ( надалі Договір).

В обґрунтування позову зазначив, що за умовами ОСОБА_4 надав йому кредит на споживчі потреби у розмірі 1 700 000 грн. окремими частинами ( траншами) за відновлюваною кредитною лінією у період з 26 листопада 2007 року до 25 листопада 2008 року , а він зобовязався повернути зазначений кредит у строк до 25 листопада 2012 року та сплатити відповідачу 14 % річних, комісійну винагороду та інші визначені ОСОБА_4 платежі. З настанням в країні фінансової кризи, позивач перестав належним чином виконувати зобовязання за ОСОБА_4, що стало причиною відмови Банку від ОСОБА_4 в односторонньому порядку, у з вязку з чим ОСОБА_3 просив його розірвати.

Банк позов не визнав, звернувся до суду з зустрічним позовом в якому просив звернути стягнення за іпотечним договором № 2827, укладеним між Банком та ОСОБА_5 ( майновим поручителем боржника ОСОБА_3 за ОСОБА_4).

Ухвалою суду від 02 серпня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 та Банку розєднані в окремі провадження та позов Банку направлено за підсудністю до Ленінського районного суду м. Харкова.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_4 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення. Вважає, що висновки суду не відповідають встановленим у справі обставинам. А саме, судом без посилання на конкретний пункт ОСОБА_4 встановлено , що ОСОБА_4 скористався передбаченим ОСОБА_4 правом та розірвав його, хоча зі змісту ОСОБА_4 такого права Банку не вбачається. У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_6 прийнятих на себе зобовязань ОСОБА_4 в порядку встановленому п.2.1.4. ОСОБА_4 повідомив позивача про припинення надання кредиту та вимагав у тридцятиденний термін повернути кредит зі сплатою відсотків, комісійних та всіх інших визначених ОСОБА_4 платежів, що в будь якому разі не є односторонньою відмовою Банку від ОСОБА_4.

Встановлений судом факт розірвання укладеного між сторонами ОСОБА_4 кредиту не відповідає обставинам справи, але має юридичне значення оскільки не потребує доказування в іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Банку про розірвання договору іпотеки, укладеного в забезпечення ОСОБА_4, що находиться в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді та пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга Банку підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 26 листопада 2007 року між сторонами був укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 2246 ( надалі Договір) за умовами якого ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 кредит на споживчі потреби у розмірі 1 700 000 грн. окремими частинами ( траншами) за відновлюваною кредитною лінією у період з 26 листопада 2007 року до 25 листопада 2008 року , а позивач зобовязався повернути зазначений кредит у строк до 25 листопада 2012 року та сплатити відповідачу 14 % річних, комісійну винагороду та інші визначені ОСОБА_4 платежі.

10 жовтня 2008 року сторони уклали додатковий договір № 1 до ОСОБА_4 в якому домовилися про підвищення визначених п.1.1. ОСОБА_4 процентів за користування кредитом до 17 % річних. Проте, додатковим договором № 2 від 28.11.2008 року пункт 1.1. був викладений в первісній редакції ОСОБА_4 ( а.с. 12) та сторони також домовилися про внесення змін до пункту 1.2. та 1.6. ОСОБА_4, а саме : на дату закінчення відновлюваної кредитної лінії 25 листопада 2008 року зафіксовано суму фактичної заборгованості ОСОБА_3 за кредитом, що складає 1 700 000,00 грн., яку ОСОБА_3 зобовязався погашати рівними частинами в сумі 35 416,67 грн. зі сплатою нарахованих процентів не пізніше останнього робочого числа місяця, починаючи з 29.11.2008 року шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань. Останній платіж позивач зобовязався здійснити не пізніше 25.11.2012 року.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову про розірвання вищезазначеного договору суд першої інстанції виходив з того, що Договір вже розірвано Банком шляхом направлення позивачу повідомлення про відкликання кредиту від 03 вересня 2009 року ( надалі ОСОБА_7) .

Судова колегія погодитися з зазначеним висновком суду не може.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_7 повністю виконав свої зобовязання перед ОСОБА_3, надавши останньому кредит у розмірі 1 700 000,00 грн., що складає суму його фактичної заборгованості перед Банком, яку ОСОБА_3 зобовязався погашати рівними частинами в сумі 35 416,67 грн. кожного місяця.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з січня 2009 року без поважних причин припинив виконувати зобовязання за ОСОБА_4, в частині повернення кредиту та сплати відсотків. Про наявність заборгованості перед Банком та необхідність її погашення ОСОБА_4 повідомляв ОСОБА_3 шляхом направлення листів від 22.01.2009 року, 05.02.2009 року та 24.02.2009 року.

Відповідно до п. 2.3. ОСОБА_4 у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь яких зобовязань за ОСОБА_4 в тому числі, одноразового прострочення сплати чергового платежу по кредиту або відсотків ОСОБА_4 має право припинити надання кредиту та вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у визначеній банком частині.

Згідно п.2.1.4 ОСОБА_4 вбачається,що сторони домовилися, що дострокове відкликання Банком кредиту не є односторонньою зміною умов ОСОБА_4.

Суд першої інстанції зазначеним положенням ОСОБА_4 оцінки не дав і дійшов помилкового висновку про його розірвання.

Зі змісту ОСОБА_7 ( а.с. 94) вбачається, що ОСОБА_7 вимагає від ОСОБА_3 достроково повернути всю суму кредиту, процентів і інших встановлених ОСОБА_4 платежів у розмірі 1 854 965,3 грн. у звязку з неналежним виконанням ним умов ОСОБА_4.

Судова колегія вважає, що за своєю природою та наслідками зазначене ОСОБА_7 не свідчить про односторонню відмову Банку від зобовязання за ОСОБА_4, оскільки на час направлення ОСОБА_7 своє зобовязання перед ОСОБА_3 повністю виконав. Банк лише скористався встановленим договором правом достроково вимагати від ОСОБА_3 повернення всієї суми боргу. За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України така вимога Банку є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Це один із засобів цивільно-правової відповідальності боржника.

За таких обставин підстави вважати Договір розірваним відсутні, у звязку з чим позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Всупереч вимог пункту 2.3.2 договору ОСОБА_3 протягом 30 днів з моменту одержання ОСОБА_7 борг за ОСОБА_4 не повернув, що було підставою для звернення Банка до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, що знаходиться в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова.

Відповідно до вимог п.,п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення та ухвалює нове рішення у разі невідповідності висновків суду обставинам справи та як слідство неправильного застосування судом норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене рішення суду підлягає скасуванню та в задоволенні позову ОСОБА_3 належить відмовити з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства Державного ощадного банку Українив особі Харківського обласного управління ВАТ Державного ощадного банку України- задовольнити .

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2010 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: