Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2010 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Хоменко Н.Ю., Романцові М.В.,

за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та про виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , неповнолітньої ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна, набутого у шлюбі, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2010 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги, просили усунути їм перешкоди з боку відповідача у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; вселити їх у зазначену квартиру та виселити відповідача із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовної заяви позивач ОСОБА_1 вказала на те, що 12.09.1997 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 , який був розірваний 04.02.2003 року. Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 14 вересня 1998 року, під час їх сумісного проживання, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй та її дітям на праві спільної власності. Після розірвання шлюбу відповідач пішов з вищевказаної квартири, забравши з собою всі особисті речі, а вона разом з дітьми: неповнолітньою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишились там проживати. У лютому 2010 року відповідач попросив у неї ключі від квартири під`приводом забрати деякі речі, самовільно без їхньої згоди вселився в квартиру, змінив всі вхідні двері та замки і став мешкати в ній, тим самим, позбавивши її та дітей доступу до належної ним квартири, у зв`язку з цим позивачі вимушені звернутися до суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави зазначені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, пояснивши суду, що дійсно між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 12.09.1997 року був укладений шлюб, від шлюбу народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.02.2003 року шлюб був розірваний. Зазначив, що у 2001 році позивач створила нестерпні умови для проживання і відповідач був змушений виїхати і# цієї квартири, забравши з собою всі особисті речі та винаймати житло. У січні 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була досягнута домовленість з приводу того, що відповідач вселиться в квартиру і буде там жити, оскільки іншого житла у нього немає. Тому, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

У червні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрітою позовною заявою, уточнивши зустрічні позовні вимоги, просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову, відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним' позовом ОСОБА_3 вказав на те, що у період з 12.09.1997 року по 04.02.2003 року - часу перебування його у шлюбі з ОСОБА_1 , ними було прийнято рішення про купівлю квартири АДРЕСА_1 , покупцями в договорі була зазначена ОСОБА_1 , її дитина від першого шлюбу ОСОБА_2 та їх сумісна з ОСОБА_3 дитина - неповнолітня ОСОБА_3 . В період спільного проживання у нього не було жодних підстав сумніватися, що спірна квартира придбана у період перебування у шлюбі, а тому, він також має право на частку цієї квартири, тому, вимушений звернутися до суду із зустрічним позовом.

Відповідач ОСОБА_1 за зустрічним позовом не заперечувала проти задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , а іншу - 1/6 частину спірної квартири залишити за нею.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали шлюб 12 вересня 1997 року (арк.с.7).

Від цього шлюбу у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк.с.10).

За час шлюбу, сторонами за взаємного згодою та домовленістю, за рахунок спільного сімейного бюджету, була придбана квартира.

Згідно договору купівлі-продажу 14 вересня 1998 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ОСОБА_6 , ОСОБА_2 - доньку позивачки від першого шлюбу (арк.с.7,10) та їх сумісну з ОСОБА_3 дитину - неповнолітню ОСОБА_3 (арк.с.10).

В судовому засіданні встановленр, що 1/3 частина грошей на придбання квартири була у ОСОБА_1 , 1/3 частина - у мами відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , і залишок грошей - займала мати ОСОБА_1 - ОСОБА_8 .

Зазначені обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Так, свідок ОСОБА_9 , допитана в судовому засіданні показала, що знає ОСОБА_10 з 17 років, мешкає разом з нею в одному будинку, знала, що вона збирала гроші на квартиру, бо їй ніде було жити, гроші відкладала, коли працювала спочатку в кафе, а потім - на базарі. Показала, що зараз в квартирі стоять нові двері та нові замки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що знає ОСОБА_10 з 1981 року, оскільки разом навчалась з нею в одній школі. У 2001 році, після розірвання шлюбу, вона повернулась із м.Кривий Ріг в м.Павлоград Дніпропетровської області разом зі своєю, дитиною, знає, що ОСОБА_12 також розійшлась з ОСОБА_13 і мешкала одна з дітьми по АДРЕСА_2 . Вона разом з нею ходила та сплачувала комунальні послуги за квартиру та часто спілкувались.

Свідок ОСОБА_8 , допитана в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_14 є її рідною донькою, а ОСОБА_15 - бувший зять. Коли її донька у 2003 році розлучилась з ОСОБА_3 і переїхала жити до ОСОБА_16 - її нинішнього чоловіка, в квартиру АДРЕСА_1 вона впустила мешкати її рідного брата. Узимку 2010 року її брат зателефонував і повідомив, що прийшов ОСОБА_3 і виганяє його з квартири, бо останньому ніде жити. З ОСОБА_3 була домовленість, що коли ОСОБА_17 виповниться 18 років, він піде з квартири, але не пішов. Коли вона прийшла до квартири за одежею та іншими речами, побачила, що ним були поміняні двері та замки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що вона є мамою відповідача, а ОСОБА_18 її бувша невістка. ОСОБА_12 була старша за її сина і вона заперечувала проти їх стосунків, крім того, вона мала дитину від першого шлюбу, проте, він її не послухав. Спочатку, вони жили окремо, винаймали житло, а потім вирішили купити квартиру за 1600 доларів США, 1000 доларів США з яких - це її гроші, які вона заробила, працюючі на ринку.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами.

Після придбання квартири, позивач та відповідач, разом з дітьми, стали мешкати в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року), право власності в Україні охороняється законом.

Відповідно до норм ст.4 Закону України «Про власність» (який був чинним на час виникнення спірних відносин), власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Як пояснила позивач, у 1998 році вона сама прописала в спірній квартирі відповідача ОСОБА_3 , з яким знаходилась у шлюбі.

Спірна квартира була постійним їх місцем проживання та сторони вели спільне господарство.

З лютого 2001 року відповідач ОСОБА_3 пішов з квартири АДРЕСА_1 , забравши з собою всі особисті речі.

Тому, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2006 року, ОСОБА_3 визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (арк.с.12).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 04.02.2003 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, шлюб між ОСОБА_19 та ОСОБА_3 був розірваний (арк.с.9).

У січні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_14 , попросив ключі від квартири і повідомив, що йому потрібно забрати деякі речі, проте, останній, самовільно без їхньої згоди, вселився у спірну квартиру, змінив всі вхідні двері, поміняв замки і став мешкати в ній, тим самим, позбавивши ОСОБА_10 та її дітей доступу до належної ним квартири.

Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що в спірній квартирі залишилися її особисті речі та речі дітей, її майно, крім того, відповідачем, що і не заперечувалось останнім, були поміняні вхідні двері та замки, що перешкоджає ОСОБА_1 , її неповнолітній дитині ОСОБА_3 та ОСОБА_2 користуватися квартирою АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити їх у зазначену квартиру.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про виселення відповідача із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, вони задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У зв`язку з тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає, що вимога позивачів про виселення відповідача із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, не ґрунтується на законі.

Тому, зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , неповнолітньої ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна, набутого у шлюбі, відповідно до вимог ст.22 КпШС України, підлягає задоволенню і визнанню за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , кожному.

До того ж, ОСОБА_1 , в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ч.І ст.88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 за первісним позовом на користь позивача ОСОБА_1 суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати: судовий збір у розмірі 17 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 74 грн.

Відповідно до вимог ч.І ст.88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 за зустрічним позовом на користь позивача ОСОБА_3 суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати: судовий збір у розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ч.2 ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.4 Закону України «Про власність» (який був чинним на «час виникнення спірних відносин), ст.22 КпШС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та про виселення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 17 (сімнадцять) грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у сумі 74 (сімдесят чотири), а всього - 91 (дев`яносто одна) грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , неповнолітньої ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна, набутого у шлюбі - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 51 (п`ятдесят одна) грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у сумі 120 (сто двадцять), а всього - 171 (сто сімдесят одна) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 10- денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Токар