Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2010 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у пскдяді: головуючого - судді Кругового О.О., при секретарі - Гальченко О.А., за участю позивача ОСОБА_1. відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічного позову про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 14.03.2010 року відповідач позичив у нього кошти у сумі 11060 гривень строком до 14.04.2010 року про що надав йому розписку. У визначений договором час, відповідач повернув йому тільки 1000 гривень. На неодноразові його вимоги повернути залишкову суму грошей, відповідач ніяким чином не реагує. Просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок боргу за договором позики 10060 гривень та 2000 гривень в рахунок спричиненої шкоди, яка була йому спричинена в наслідок того, що він постійно хвилюється з приводу неналежного виконання відповідачем своїх обовязків, неможливістю скористатися сумую грошей, яку позичив відповідачу, постійно знаходиться в пригніченому стані, що негативно впливає на його відносинах з іншими. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які були понесені ним при подачі позову.

В судовому засіданні позивач, посилаючись на доводи викладені в позові та зазначені в судовому засіданні, просив позов задовольнити в повному обємі, стягнути з відповідача на його користь в рахунок боргу за договором позики 10060 гривень, 2000 гривень в рахунок спричиненої шкоди та судові витрати. Однак, при розгляді справи позивач зазначив про те, що окрім 1000 гривень йому, за поштовим переказом, відповідачем було сплачено ще 600 гривень. Із зустрічними позовними вимогами не погодився просив відмовити у задоволенні.

Відповідач, його представник ОСОБА_3, в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися, просили відмовити в задоволені позову, надали суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсним правочину, посилаючись на те, що грошові кошти відповідач отримав від позивача всього у розмірі 8800гривень, за усною угодою від 05.03.2010 року, розписка від 14.03.2010 року ним була написана під психологічним тиском з боку позивача та його товариша, Герасименко. Також, зазначають, що в рахунок боргу, позивач отримав від відповідача миючу техніку, ноутбук, та 1900 гривень, однак не отримала від позивача розписок про отримання зазначених речей та грошей. Окрім того, вважає, що розписка від 14.03.2010 року є недійсною оскільки укладена під впливом насильства з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину та державну реєстрацію. Просять визнати недійсним усний договір займу від 05.03.2010 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в частині забезпечення зобовязання заставою, визнати недійсною розписку про повернення грошей від 14.03.2010 року, як укладену під впливом насильства з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину та державну реєстрацію, стягнути з позивач на користь відповідача понесені ним судові витрати.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та аналізуючи все у своїй сукупності, зважаючи на те, що позивачу та відповідачу було розяснено право змінити, уточнити, доповнити заявлені вимоги та процесуальні наслідки невиконання вказаних дій; що сторонам по справі було розяснено положення ст. 137 ЦПК України, суд прийшов до висновку про необхідність у частковому задоволенні позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю таку ж суму грошей.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ст. 1048 ЦК України проценти за договором позики встановлюються сторонами за договором або законом.

Відповідно до матеріалів справи, 14.03.2010 року відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 11060 (одинадцять тисяч шістдесят) гривень, строком до 14.04.2010 року з процентною ставкою 500 гривень щоденно. Зазначена письмова угода також передбачала те, що в разі невиконання відповідачем своїх зобовязань, останній зобовязується в подальшому переоформити на позивача автомобіль ОСОБА_5 - Авео, д/№ АЕ 13-88 АХ.

В судовому засіданні відповідач не заперечував факту написання розписки, усвідомлював, що підписання документів приводить до правових наслідків. Доводи викладені відповідачем у зустрічному позові про те, що між ним та позивачем був укладений усний договір 05.03.2010 року та він отримав тільки 8800 гривень, а розписка написана їм власноруч, під впливом психологічного тиску, а саме погроз застосування фізичною розправою, та він не мав наміру створення правових наслідків, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Зазначені доводи відповідача, суд розцінює тільки як захист з метою уникнути від цивільно- правової відповідальності, оскільки відповідач проживає в повній родині, матір є пенсіонером МВС, рідна сестра, представник відповідача, має вищу юридичну освіту та працює юристом в ВАТ «Павлоградвугіллі», а тому відповідач повністю був проінформований про заходи протидії в разі виникнення загрози йому та членам його сімї. Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач звернувся із заявою до органів внутрішніх справ з приводу нібито вчинення щодо нього злочинів, після відкриття провадження по даній справі, отримання від суду копій позовної заяви та доданих до неї документів.

З приводу зазначеного, суд дійшов висновку, що саме 14.03.2010 року між сторонами був укладений договір позики на суму 11060 гривень з певними умовами, щодо процентів за договором позики.

Відповідно до ч.І ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядок, що встановлені договором.

Як передбачає ст.. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Як встановлено в судовому засіданні, та не оскаржено жодною із сторін, в рахунок боргу за договором позики відповідач сплатив 1600 гривень.

В свою чергу, доводи відповідача про те, що ним також, в рахунок боргу був переданий ноутбук вартістю 5749гривень та 700 гривень, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Клопотання про виклик свідків, датовано відповідачем 17.08.2010 року, судом залишено без задоволення, оскільки вона не відповідає вимогам ст. 136 ЦПК України, не містить в собі обставини, які можуть підтвердити свідки, а клопотання про витребування речових доказів від 19.08.2010 року, відповідач взагалі просив не розглядати, оскільки на час розгляду справи доказів вже не існувало.

Також, доводи відповідача про те, що в рахунок боргу їм був переданий ноутбук вартістю 5749гривень та 700 гривень, судом не беруться до уваги за відсутністю письмових доказів про вчинення зазначених дій, при цьому суд враховує і ті обставини, що відповідачем була здійснена часткова передача суми боргу поштовим переказом. Зазначене, свідчить про поінформованість виконання своїх зобовязань по поверненню позичених коштів за допомогою поштових переказів, а не свідченням осіб, які є його родичами або з якими він перебуває в дружніх стосунках.

Зазначені дії відповідача свідчать про неналежне виконання своїх обовязків, прийнятих на себе за умовами договору позики від 14.03.2010 року.

Оскільки позивач, в судовому засіданні підтвердив факт отримання грошей в розмірі 600 гривень, які він отримав поштовим переказом, при цьому не змінив позовних вимог та не відмовився від частини позову, суд вважає, що позовні вимоги, щодо стягнення з відповідача суми боргу підлягають частковому задоволенню.

Суд також вважає, що доводи відповідача про недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину та державну реєстрацію, що свідчить про недійсність* розписки, є необгрунтованими.

Так, при складані договору позики, сторонами було дотримано вимог, передбаченими ст.1047 ЦК України. За змістом розписки, відповідач зобовязується в разі не повернення суми боргу, переоформити автомобіль ОСОБА_5, д/№ АЕ 1388АХ на позивача, при цьому не зазначено, яким чином буде здійснено переоформлення, чи передається даний автомобіль позивачу на час дії договору позики, чи буде переоформлення здійснено в рахунок суми боргу або із залученням додаткових коштів.

За загальним правилом, передбаченим ст. 509 ЦК України, зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Враховуючи ту обставину, що позивач не звертався до суду із вимогою про переоформлення автомобіля, а зобовязання, щодо переоформлення автомобіля, зазначені у розписці не породжують жодних правовідносин, передбачених цивільним законодавством, в даному випадку, суд вважає, що розписка, що посвідчує договір позики, укладений сторонами 14.03.2010 року, предметом якої є грошові кошти у розмірі 11060 гривень, не може бути визнаною недійсною, за обставин зазначених відповідачем у Зустрічному позові.

З приводу вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку, що діями відповідача, позивачу дійсно завдана моральна шкода, яка виразилася в тому, що він довгий час не отримує належні йому кошти, що ставить його скрутне становище. Він постійно хвилюється з приводу неналежного виконання відповідачем своїх обовязків, неможливістю скористатися сумую грошей, яку позичив відповідачу, постійно знаходиться в пригніченому стані, що скасується негативно на його відносинах з іншим. Таким чином, позивач був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, виходячи з принципу розумності та справедливості , а також враховуючи глибину моральних страждань позивача, суд вважає, що його позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 500гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати понесені останнім при подачі позову.

Враховуючи зазначене вище, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а вимоги викладені у зустрічному позові, не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 60,209,212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок заборгованості за договором позики 9460 ( девять тисяч чотириста шістдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок спричинення моральної шкоди 500 (пятсот ) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок понесених судових витрат 219 (двісті девятнадцять ) гривень 60 копійок, з яких 99 (девяносто дев'ять) гривень 60 копійок сума судового збору та 120 (сто двадцять) гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

В інший частині позовних вимог у задоволенні відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення апеляційної скарги, а особи які не були присутні при його оголошенні, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.О. Круговий