Справа №2-63/10 10.03.2010 10.03.2010 10.03.2010
Провадження №22ц-625/10
Справа № 22ц-625/10 Головуюча суду 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

10 березня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів - Колосовського С.Ю., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання Фірсовій Т.В.,

участю:

- позивача ОСОБА_3,

- представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

Одеської залізниці

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2010 року у справі за

позовом

ОСОБА_3 до Одеської залізниці про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

13 серпня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Знамянської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач посилався на те, що з 2006 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді складача поїздів 5 розряду станції Олександрівка.

З 15 липня 2009 року був звільнений з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України наказом № 371-ос від 14 липня 2009 року у звязку зі скороченням штату працівників.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що його звільнено без згоди профспілкового комітету та з порушенням вимог ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі працівників за наявності двох і більше утриманців в його сімї.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 2 вересня 2009 року проведено заміну неналежного відповідача належним, яким є Одеська залізниця.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що порушень трудового законодавства при звільненні позивача не допущено, а відмова профспілкового комітету є необґрунтованою.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2010 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ про звільнення позивача, його поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на користь позивача 12 697,16 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Одеська залізниця, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення районного суду, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний роботодавцем у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі й у випадку скорочення чисельності та штату працівників.

Розірвання трудового договору з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч.1 ст. 43 КЗпП України).

При цьому вимогами ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що звільнення з таких підстав допускається лише за умови, якщо працівника неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу, яку роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи іншу наявну роботу, яку він може виконувати. Питання про виконання цих вимог закону має вирішуватися з урахуванням можливості переведення працівника в межах всього підприємства або установи, а не лише підрозділу, де він працював.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач з 3 квітня 2006 року по 15 липня 2009 року працював у відповідача складачем поїздів 5 розряду станції Олександрівка та з 15 грудня 2006 року є членом профспілки залізничників та транспортних будівельників України.

15 червня 2009 року адміністрація Знамянської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці звернулася до профкому з поданням про звільнення позивача з займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників.

1 липня 2009 року (протокол № 9) первинний профспілковий комітет за місцем роботи позивача у присутності представника роботодавця відмовив у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 по п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.17-18).

Як вбачається із протоколу засідання профкому, відмова обґрунтована тим, що роботодавцем не надано техніко-економічного обгрунтування необхідності скорочення чисельності працівників, не дотримано умов колективного договору (п.2.8; п.2.11) щодо вжиття необхідних заходів проведення навчання суміжним професіям та безкоштовної перекваліфікації працівників, зменшення чисельності працівників в першу чергу за рахунок природної плинності кадрів та тимчасового обмеження прийому на роботу.

Крім того, профком послався на те, що роботодавцем не дотримано досягнутих домовленостей при проведенні попередніх консультацій 23 квітня та 9 червня 2009 року з профкомом щодо майбутнього скорочення чисельності та штату працівників. Зокрема, скорочення складачів поїздів на ст. Олександрівка має вирішуватися з урахуванням можливостей переведення цих працівників в межах всього підприємства або установи, а не лише підрозділу, де він працював (а.с.40-44).

Зазначене узгоджується з вищезазначеними вимогами трудового законодавства.

Однак, наказом № 371-ос від 14 липня 2009 року позивача було звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників з 15 липня 2009 року без згоди первинної профспілкової організації.

За такого, суд повно, всебічно дослідивши обставини спору, дав належну оцінку доказам у справі та прийшов до вірного висновку про те, що відповідач порушив порядок звільнення позивача, звільнивши його без згоди первинної профспілкової організації, а тому правомірно, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, поновив його на роботі й стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмова профкому є необґрунтованою, безпідставні, оскільки відмова була вмотивована та відповідала вимогам ч.7 ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України від 15 вересня 1999 року «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності».

Також необґрунтованим є посилання відповідача на те, що профком, в порушення вимог ч.5 ст. 43 КЗпП України, не повідомив його письмово у триденний строк про прийняте рішення, а тому, як він вважає, роботодавець отримав згоду на звільнення.

Так, із матеріалів, на які посилається відповідач (а.с.66) вбачається, що профком своєчасно 1 липня 2009 року (вихідний № 3) направив особі, яка звернулася із поданням про звільнення позивача, копію свого протоколу від 1 липня 2009 року про відмову у наданні згоди на його.

Той факт, що останній отримав або зареєстрував копію протоколу лише 6 липня 2009 року ( № 2097) не може вважатися порушенням строку, передбаченого законом.

До того ж, як вбачається із копії наказу про звільнення позивача (а.с.8), роботодавець, приймаючи рішення про звільнення позивача 14 липня 2009 року, посилався на необґрунтовану відмову профкому, а не на його згоду.

Посилання відповідача на пріоритетність застосування норм міжнародного права, які не покладають на роботодавця обовязку узгоджувати з профспілковими органами питання розірвання трудових відносин за його ініціативою, повязано з невірним тлумаченням чинного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення місцевого суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Одеської залізниці відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий Судді: