Апеляційний суд Житомирської області
13 січня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області в складі: головуючого - судді Олексієнка М.М., суддів: Кашапової Л.М., Снітка С.О.,
при секретарі судового засідання Ганько Ю.І..
з участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства "Капітолій" (надалі - ПІТ "Капітолій"), ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, зобов'язання повернути грошові внески та відшкодування моральної шкоди,
У березні 2009 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до 1111 "Капітолій", ОСОБА_3 про визнання недійсним договору №008794 від 27 липня 2007 року та додатків до нього за №1, №2, укладеного між відповідачами, за яким ПП "Капітолій" прийняло на себе зобов'язання здійснювати від імені ОСОБА_3 та за його рахунок певні юридичні дії, направлені на придбання товару, стягнення моральної шкоди і зобов'язання повернути 13 209,60 грн. сплачених внесків.
Вимоги ґрунтувались на тому, що вказаний правочин укладено без її, як дружини відповідача, згоди, тому він є недійсним, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема ст.41 Конституції України, ст. ст.63, 65 СК України, ст.ст.215, 216 ЦК України. На час подачі позову ОСОБА_3А . сплачено на користь ПП "Капітолій" 13 209,60 грн. внесків, які слід повернути. Незаконними діями відповідача, в особі ПП "Капітолій", їй спричинено моральні страждання, оскільки втрачено душевний спокій, нормальний сон, виникла постійна нервова напруга, сімейні сварки, порушено стосунки з оточуючими, тому розмір компенсації повинен становити 5000 грн.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня 2009 року у позові ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, повернення

Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_5 Доповідач - суддя Олексієнко М.М.

Справа №22ц/74/10 Категорія 2

внесених коштів та відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на те, що воно є незаконним і необгрунтованим. Незаконність рішення заключається в тому, що умови спірного договору виходять за межі дрібного побутового, оскільки ціна товару, визначена в ньому, становить 100 000 грн., тому, відповідно до ч.З ст.65 СК України повинна була бути обов'язкова письмова згода дружини на його укладення. Виходячи зі змісту договору, він є попереднім, і сторони в * подальшому повинні були укласти договір позики на недоплачену суму.

Необґрунтованість рішення полягає в тому, що судом неповно з'ясовані обставини, які мають суттєве значення для справи.

В судовому засіданні представник позивача вимоги, викладені в апеляційній скарзі, підтримав. Представник відповідача з доводами апеляційної скарги не погодився, вважає рішення законним і обґрунтованим.

Вислухавши доводи сторін, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст.ЗОЗ ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд обґрунтовано виходив з того, що при укладенні оспорюваного договору згода відповідачки потрібна не була, оскільки він направлений на надання послуг і не виходить за межі дрібного побутового.

Такий висновок відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи.

Виходячи з положень ч.І ст.31 ЦК України, ч.2 ст.65 СК України, можна прийти до висновку, що дрібним побутовим правочином є правочин, що укладається одним із подружжя щодо їх спільного майна, і які: 1) задовольняють побутові потреби членів сім'ї; 2) стосуються предметів, які мають невелику вартість.

Згідно п.1.1 ст.1 оспорюваного Договору, який укладено 27.07.2007 року між ПП „Капітолій" як Адміністратором та ОСОБА_3 як Учасником (а.с.4), приватне підприємство взяло на себе зобов'язання від імені і за рахунок Учасника вчиняти певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, зазначеного у Додатку № 1 до даного договору, на умовах діяльності Програми „Лідер-плюс", що міститься в Додатку №2. На виконання умов договору ОСОБА_3 одноразово сплатив реєстраційний платіж на суму 6120 грн., та починаючи з 13.08.2007 року по 16.05.2008 року щомісячно вносив платежі у вигляді чистого внеску по 555,56 грн., 140 грн. адміністративних витрат.

За п.4.17 ст.4 Додатку №2 до Договору (Умови Програми «Лідер-плюс») Дозвіл отриманий Учасником за результатами заходу, є підставою для надання позики, придбання товару за рахунок Фонду групи. Лише після отримання Дозволу Учасник повинен укласти з Адміністратором договори позики, застави (іпотеки) та договір страхування життя і об'єкта застави (п.п.2.1.4., 2.1.5., 2.1.6. ст..2 Договору).

казані обставини свідчать, що між сторонами укладено лише договір про надання послуг направлених, у випадку виконання всіх умов, на придбання товару. Виходячи з положень ст.901 ЦК України, предметом договору про надання послуг є виконання певних дій або здійснення певної діяльності, які не мають матеріального результату, тому при його укладенні згода одного із подружжя не потребується, так як мова не йде про їх спільне майно.

Крім того, позивачка не надала доказів, які б свідчили, що її чоловік - ОСОБА_3 при укладенні договору вносив кошти із сімейного бюджету, хоча, відповідно до ч.2 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Тобто, надходження тільки тоді будуть вважатись спільним майном, якщо кожен з подружжя виявив свою волю щодо передачі грошей до сімейного бюджету. Якщо цього зроблено не було, то майно вважається роздільним і належить кожному з подружжя, який його отримав.

Сам відповідач вимогу про визнання право чину недійсним не заявляє.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставні, а рішення законним.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.І ст.307, ст. ст.308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.