Справа №22ц-515 2010 р. Категорія п.ЗО
Головуючий у 1 інстанції Шумська Н.Л Доповідач: Петричка П.Ф.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року березня 22 дня колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого Петричка П.Ф.

Суддів Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Безпятко О.І.

з участю позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2009 р. по справі за позовом ОСОБА_3 до Львівського комунального підприємства „Муніципальна Дружина, з участю третіх осіб - Комунальне підприємство „Адміністративно-технічне управління, виконкому Львівської міської ради, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

встановила:

Оскаржуваним рішенням, відмовлено в задоволенні позову.

Привівши обставини справи, вважаючи, що рішення підлягає скасуванню як незаконне і необгрунтоване, в апеляційній скарзі позивач вказав на необґрунтований висновок суду, що здійснюючи примусове переміщення автомобіля відповідач діяв на підставі рішення Львівської міськради від 7.12.2007 р. і затверджених ним Правил благоустрою та утримання території м.Львова та порядку примусового переміщення транспортних засобів, не врахувавши, що працівники відповідача порушили Порядок, не склавши протоколу про адміністративне правопорушення, не зафіксувавши факту порушень Правил благоустрою, не подавши доказів унеможпивлення утримання обєктів міського благоустрою. Суд неправильно витлумачив положення рішень органів місцевого самоврядування, що потягнуло хибні висновки суду.

Суд не прийняв до уваги доводи позивача щодо невідповідності місцевих актів положеннямактів вищої юридичної сили, конституційної непорушності права власності, положень ст.ст. 319,312 ЦК України щодо можливості обмеження права власності лише у випадках і в порядку встановлених законом, неможливості примусового переміщення транспортного засобу за порушення Правил благоустрою.

Законом України „Про дорожній рух забезпечення безпеки руху покладається на ДАІ і право тимчасового затримання транспортного засобу мають працівники ДАІ, а не працівники комунальних підприємств, а вчинена дія є

протиправним діянням відповідача. Суд неправильно тлумачив норм законодавства. Суд неповно зясував обставини справи, відхиливши клопотань позивача про допит свідка.

Просив скасувати рішення суду, ухвалити нове і задоволити позові вимоги.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача і його представника підтримання скарги, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарки колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 13 Конституції України власність зобовязує і власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, а відповідно до ст.4 Основного закону, при непорушності права приватної власності, її використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати економічну ситуацію і природні якості землі.

Вимагаючи захисту права власності і порядку ст.22 ЦК України, позивач н врахував положень ст.ст. 12 і 13 цього Кодексу щодо здійснення своїх цивільних прав та здійснення і зобовязань утримуватись від дій, які порушили права інших осіб, завдання шкоди довкіллю та зловживав своїми правами, а за застосована місцевою громадою міру захисту вимагає відшкодування.

Розглядаючи спір, ухвалюючи рішення і відмовляючи в задоволенні лозое суд підставно виходив із встановленої і перевіреної відсутності підстав для покладення на відповідача відповідальності та відшкодування позива1 матеріальної і моральної шкоди в порядку ст.ст. 1166,1167 ЦК України із застосуванням захисту права власності.

Позивач не довів завдання йому матеріальної шкоди, такою не можливі визнати відшкодування відповідачу витрат на еквакуювання і зберігань, автомобіля, дії працівників відповідача були правомірними, у їх діях нема вини відповідач не порушував права власності позивача, відтак відсутні підстави длі задоволення позову.

Всупереч вимогам загальнообовязкових норм, ігноруючи інтересі громади і суспільства позивач залишив без догляду належний йому автомобіль порушивши Правила дорожнього руху, Правила благоустрою та утриманні території м.Львова, затверджені ухвалою Львівської міської ради від 26.10.2000 [ № 816, із змінами винесеними ухвалою від 29.11.2007 р. № 1367.

Суд вірно зазначив, що про загальнообовязковість, прийнятих відповідні до ст. 144 Конституції України та Закону України „Про місцеве самоврядування! Україні, названих нормативних актів була проігнорована позивачем.

Переміщаючи автомобіль позивача із невластивого для нього місця працівники відповідача на місці незаконної припарковки автомобіля залишили для позивача письмову інформацію щодо місцезнаходження його автомобіля, щ підтвердив позивач в судовому засіданні.

Переміщення автомобілів, залишених у місцях з порушенням Правиі благоустрою та утримання території м.Львова ( далі - Правила благоустрою), ігноруванням інтересів суспільства є загальновідомим у м.Львові, неодноразов розяснювалось і обговорювалось у засобах масової інформації, тому ні потребувало окремого доведення і безперечно була відома позивачу - власний автомобіля і мешканцю м.Львова.

Колегія суддів бере до уваги, що автомобіль був евакуйованим з райоь ринку „Південний у м.Львові, одного з найлюдяніших місць, навпроти виїзду ринку, у місці скупчення великої кількості мешканців і гостей міста, індивідуальної і громадського транспорту, у зоні заборони зупинки і стоянки транспортних засобі тому вважає обєктивним і обґрунтованим дії працівників відповідача.

У відповідності з Правилами благоустрою, Порядком переміщення ТраНспортних засобів на спеціально обладнаний майданчик працівниками відповідача складений акт огляду, примусового переміщення та зберігання транспортного засобу на спеціально обладнаному майданчику із схемою розміщення автомобіля позивача на вул. Виговського. Відповідно витрати на а представника і переміщення автомобіля позивач компенсував, отримуючи свій автомобіль на апеляційної скарги майданчику зберігання, витрати розписані у виданому йому фіскальному чеку.

Тому неспроможними є доводи позовної заяви щодо не оскарження дій відповідача при виконанні рішення органів місцевого самоврядування, а того, що відповідно до ст.4 працівники відповідача порушили ці рішення.

Хибним є посилання апелянта на Закон України „Про дорожній рух щодо обовязку Державтоінспекції по забезпеченні безпеки руху, оскільки відповідач діяв не лише в інтересах забезпечення безпеки руху, а у першу чергу на виконання загальнообовязкових у м.Львові Правил благоустрою і утримання м.Львова та в інтересах забезпечення можливості комунальним службам виконувати їх функціональні обовязки по утриманні доріг і територій, виконання тих Правил , іншими громадянами і не підміняв органів ДАІ.

Отже рішення суду ґрунтується на повно, всебічно і обєктивно зясованих обставинах, відповідає вимогам ст.ст. 10,11,57,60,212-215 ЦПК України, ст.ст. " 13,41,144 Конституції України, ст.ст. 12,13,22 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому підстав для скасування рішення нема.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 307 ч.1п.1, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,- .

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 12 жовтня 2009 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскарженою в касаційному порядку протягом двох місяців подачею касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України.