Київський районний суд м. Одеси
Справа № 2-6024/2010 рік
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2010 року Київський районний суд м. Одеси в складі: головуючого - судді Куриленко О.М., за участю секретаря - Фірко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

07 вересня 2009 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду та просила, визнати договір дарування 20/100 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2010 року між нею та відповідачкою ОСОБА_2 - недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що укладення договору дарування було викликано тим, що позивач непрацездатна за віком, і за станом здоров'я потребувала догляду і матеріальної допомоги. Та під час укладання зазначеного договору вважала, що уклала з відповідачкою договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язалась доглядати її до кінця її житгя, за що належна позивачці квартира переходить до власності відповідача. Крім того, позивач погодилась підписати договір, текст якого не читала, вважаючи, що в договорі передбачені права і обов'язки сторін, які позивач обговорював із відповідачем в усній формі.

Після оформлення договору відповідач ОСОБА_2 стала неповажно поводитись з матір'ю, знущалася з неї, зловживаючи алкогольними напоями.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримали та, посилаючись на вимоги ст. 229 ЦК України, просили задовольнити позовні вимоги та визнати (поновити) за позивачкою право власності на вказану частину домоволодіння.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказуючи, що позивач добровільно подарувала належну їй квартиру доньці.

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вважала позов необгрунтованим, вказуючи на те, що до укладання спірного договору дарування нею були з'ясовані дійсні намири сторін та роз'яснені наслідки укладання договору дарування, зважаючи на зайнятість, просила розглянути справу у її відсутність.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами є цивільно-правовими та врегульовані ЦК України (в редакції 2003 року).

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, являлась власником 20/ 100 частин домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_2. яке в цілому складається з трьох кам'яних будівель загальною житловою площею 177.0 кв.м. Зазначена частина домоволодіння належала позивачці на підставі договору купівлі-продажу. посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою 01.03.2002 року.

Позивач хворіла на неврит слухового нерву, дуже погано чула, у зв'язку з чим ще у 1999 році лікар визначив необхідність слухопротезування (а.с.35) Крім того, вона є людиною похилого віку, хворіє багатьма захворюваннями, майже втратила зір, який оновився після двох операцій ї заміни кришталиків очей, у зв'язку з чим потребувала стороннього догляду (а.с. 120).

Донька позивачки ОСОБА_2ГІ. з 1999 року мешкала разом з батьком ОСОБА_5 та сином у м. Біляївка, по 1-ому Нижньому провулку.7. Після смерті батька, який помер 16.07.2005 року, до відповідачки звернулась ОСОБА_1 з пропозицією переїхати до неї жити та доглядати її, мотивуючи це тим, що вона дуже хвора та не може жити одна, на що відповідач погодилась.

27.10.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, був укладений договір дарування 20/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою м. Одеса, вул. Рибальська, будинок № З квартири № 4, що підтверджується копією договору дарування нерухомого майна від 27.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3З , зареєстрованого в реєстрі № 2020 (а.с.25). Однак, на думку суду, укладаючи даний договір дарування, позивач мала на увазі інше, ніж дарування належної їй частини квартири, а саме: вона сподівалась отримати внаслідок цього вдячність, догляд та турботу з боку доньки, матеріальну та моральну допомогу, любов та увагу.

Позивач та її представник у судовому засіданні наполягали на тому, що вони не оспорюють, що ОСОБА_1 уклала договір дарування, а лише доводять той факт, що вона помилилась при укладанні зазначеного договору, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.З ст.203 ЦК України загальною вимогою, додержання якої є необхідним для чинності правочину, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі.

Як вбачається з вимог ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування.

Однак, умовою укладання даного договору дарування від 27.10.2006 року був саме обов'язок відповідачки піклуватись та довічно утримувати свою матір.

Дані обставини також підтверджуються письмовим зобов'язанням ОСОБА_2, написаним нею власноручно 04.11.2006 року на ім'я Голови дільничого комітету громадськості, в яких вказано, що вона зобов'язується доглядати свою матір, піклуватися та утримувати її до останніх днів життя за те, що вона їй подарувала їй свою квартиру ( а.с.31).

Крім того, як встановлено ч.І ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користу вання та розпорядженя своїм майном. Якщо б позивачка мала на увазі укласти договір дарування, то вона б звільнила б подаровану квартиру та перестала б користуватись нею. Однак, в результаті укладення вказаного договору дарування перехід права власності до відповідачки у повіній мірі не відбувся, так як ОСОБА_1. яка іншого житла не має, продовжує володіти та користуватись даною квартирою (сплачує за комунальні послуги (33-34, 95-103), здає кімнати квартирантам, почу вається господинею тощо), позбавивши себе лише права розпорядження, що у повній мірі відповідає природі договору довічного утримання.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначаючи, що мати сама запропонувала їй укласти саме договір дарування, на що ОСОБА_2 спочатку не погоджувалась. Після реєстрації права власності в КП ..ОМБТІ та РОН" 29.11.2007 року відповідач запропонувала матері переоформити також й розрахункові книжки, однак мати заперечувала у зв'язку з тим. що вона має 50 % пільги на оплату комунальних послуг як ветеран війни, тому книжки переоформлені не були.

Відповідач надала до матеріалів справи копії фіскальних чеків, та копії квитанцій «Укртелеком», які також підтверджують її участь в сплаті за комунальні послуги ( а.с.75-80).

Обґрунтовуючи позовні вимоги. ОСОБА_1 зазначала, що її донька не проявляє до неї поваги та любові, не утримує її, їжу не годує, ліків не купує, зловживає спиртними напоями, привела вже третього співмешканця, б'є матір. Позивач потребує догляду, але ніхто не захоче в подальшому надавати їй безоплатні послуги, а єдине цінне майно - квартира їй вже не належить.

Відповідач вказувала, що мати обвинувачувала її в алкоголізмі, на спростування чого вона надала до матеріалів справи посвідчення про проходження медичного огляду, а також сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду (а.с. 165-166).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили суду, що нають позивачку по справі майже один рік, так як у неї на квартирі мешкає їх брат, до якого вони асто навідується в гості. Також підтвердили, що бачили, як ОСОБА_2 штовхула матір, яка іісля цього сама без сторонньої допомоги не могла дійти до кроваті.

Свідок ОСОБА_8, пояснила суду, що була очевидцем того, коли донька ОСОБА_2 забрала у позивачки телевізор та стиральну машинку, її брат допоміг дійти бабусі до кроваті. Крім того, ОСОБА_1 прохала її купити їй ліки, в чому свідок допомагала їй.

Свідок ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, у судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_1 викликала свою доньку із Біляївки саме для того, щоб та доглядала її, допомагала, купувала ліки та продукти, так як дві інші доньки допомагати позивачці відмовляються.

Крім того, суд не погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що строк позовної давності для пред'явлення ОСОБА_1 позовних вимог складає один рік та був позивачкою пропущений, так як позовна давність в один рік, відповідно до п.5 ч. 2 ст.258 ЦК України, застосовується до вимог про розірвання договору дарування, а не про визнання його недійсним.

Відповідно до п.19 Пленуму Верховного Суду України №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними'" від 06.11.2009 року обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Таким чином, суд вважає доведеним, що договір дарування спірної квартири був укладений позивачкою внаслідок помилки, що має істотне значення. Так. суд вважає що позивач неправильно сприйняв предмет та інші умови угоди, що вплинуло на його волевиявлення. Враховуючи похилий вік позивача, стан здоров'я та відсутність у нього іншого житла, суд вважає достоведеним, що мотивом укладення договору з боку позивача було отримання матеріального забезпечення, уваги та пошани, а тому він помилявся стосовно істотних умов та змісту договору дарування.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку про те, що позов необхідно задовольнити та визнати договір дарування 20М00 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 жовтня 2006 року - недійсним та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на дану квартиру, визнавши за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру.

Керуючись ст. ст. З, 15,107,114,118,119,120,214,215 ЦПК України, ст.ст. 215,216,229,334 ЦК України суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати договір дарування 20/100 частин домоволодіння, розташованого в м Одесі, АДРЕСА_3. укладений 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - недійсним.

Скасувати право власності ОСОБА_2 на 20/100 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 204 00 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено через Київський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.