Справа №2-131/10 24.11.2010 24.11.2010 24.11.2010
Провадження №22ц-7053/10
Справа № 22ц-8300/10 Суддя по 1-й інстанції - Яворська Ж.М.
Категорія 6 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

24 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Галущенка О.І.,

суддів: Шолох З.Л., Кутової Т.З.,

при секретарі судового засідання - Поліщук Ю.В.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2010 року у справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

та зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9, Миколаївської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

встановила :

В листопаді 2004 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_16, виконкому Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно до житлового будинку № 22 по вул. Акіма в м. Миколаєві: житловий будинок "З-1" (розміром 4,2 х 9,3) загальною площею 28,4 кв.м., жилою - 22,90 кв.м, літню кухню "Л -1" (3,65 х 3,80) + (2,14х2,0)., сарай «Н», площею 2,2 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що його рідному брату ОСОБА_17 належало 11/50 частин житлового будинку № 22 по вул. Акіма ( раніше - вул. 1 Військова) в м. Миколаєві на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріально 29 вересня 1978 року.

З 1978 року та по теперішній час в зазначеному будинку проживала сім'я брата та його сім'я. В 1979 році їхніми батьками були побудовані зазначені самочинні будівлі до вказаного житлового будинку № 22.

Позивач вказував, що разом з іншими відповідачами є співвласником вказаного житлового будинку № 22 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_17, а потім їх з ОСОБА_17 батьків.

Частки спадкоємців ОСОБА_17 на час звернення до суду становлять: його - 11/250 частин, ОСОБА_4 - 11/250 частини, ОСОБА_6 - 33/500 частини, ОСОБА_5 - 33/500 частини.

Самочинні будівлі не ввійшли до складу спадкового майна.

Посилаючись на викладене та неодноразово уточнюючи позовні вимоги, позивач просив визнати право спільної часткової власності на самочинні споруди у відповідності до успадкованої частки кожного із спадкоємців ОСОБА_17 в житловому будинку № 22.

В липні 2008 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_16 та адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради про визнання за нею права власності на зазначені самочинні будівлі, посилаючись на те, що самочинні будівлі були побудовані в період 1979 - 1983 років, до смерті її чоловіка ОСОБА_17 та за їх власні з чоловіком кошти.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2009 року в якості співвідповідачів до участі у справі залучені спадкоємці співвласниці житлового будинку ОСОБА_18 - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_19, а також особи, які придбали частку співвідповідачки ОСОБА_16 ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Ухвалою того ж суду від 26 жовтня 2009 року проведено заміну неналежного відповідача - адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради на належного Миколаївську міську раду.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2010 року відмовлено у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів.

Ухвалою того ж суду від 7 вересня 2010 року виправлена описка, допущена судом у тексті рішення щодо складу осіб, які брали участь у справі.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необгрунтованість судового рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд повно, всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам у справі та прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для узаконення самочинного будівництва в судовому порядку, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні як первісного, та і зустрічного позовів.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с. 288 т.1) житловий будинок № 22 по вул. Акіма в м. Миколаєві на праві спільної часткової власності належить : 2/25 частки - ОСОБА_7, 7/25 частки - ОСОБА_8, 11/250 частки - ОСОБА_2, 11/250 частки - ОСОБА_4, 33/500 частки - ОСОБА_6, 24/100 частки - ОСОБА_18, 33/500 частки - ОСОБА_5, 18/100 частки - ОСОБА_16

Вони є фактичними користувачами земельної ділянки, площею 599 кв.м, яка була виділена під будівництво вказаного житлового будинку рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 317 від 1 червня 1954 року.

У 1982 році вул. 1-Військова в м. Миколаєві була перейменована на вул. Акіма, 22 (а.с.37 т.2).

ОСОБА_17 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріально 29 вересня 1978 року, належало 11/50 частин житлового будинку № 22 по вул. Акіма ( раніше вул. 1 Військова) в м. Миколаєві (а.с. 137-138 т.1).

Рішенням виконкому Центральної районної ради м. Миколаєва № 344 від 15 червня 1979 року (а.с. 343 т.1) саме ОСОБА_17 надавався дозвіл на переобладнання сараїв літ.З-1, Ж, Е-1 в літню кухню й на будівництво сараю, розміром 10,5 х 5,0 кв.м.

В період з 1979 року по 1983 рік біля домоволодіння № 22 по вул. Акіма було здійснено самочинне будівництво, а саме: житлового будинку "З-1" (розміром 4,2 х 9,3) загальною площею 28,4 кв.м., жилою - 22,90 кв.м, літньої кухні "Л -1" (3,65 х 3,80) + (2,14х2,0)., сараю «Н», площею 2,2 кв.м.

ОСОБА_17 в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 перебував з 2 листопада 1978 року (а.с. 135 т.1) до дня смерті, тобто частка в житловому будинку є його дошлюбним майном.

Право власності ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також і ОСОБА_2 на частку у цьому житловому будинку є похідним (успадкованим) від права власності ОСОБА_17, який помер 9 вересня 1983 року (а.с. 134 т.1).

Так, спадщину після смерті ОСОБА_17 в рівних частинах прийняли: його дружина ОСОБА_4, двоє його дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також його батьки - ОСОБА_20 та ОСОБА_21

17 листопада 1986 року помер батько ОСОБА_17- ОСОБА_21, а 11 липня 1996 року його мати - ОСОБА_20

Спадщину після їх смерті прийняв їх син ОСОБА_2 ( позивач ) та діти померлого брата. ОСОБА_4 подружня частка в майні не виділялась, оскільки житловий будинок придбаний її чоловіком до реєстрації шлюбу з нею.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_17, домоволодіння № 22 по вул. Акіма, частка якого успадковувалася, складалося із трьох житлових будинків літ. А, Б, Б-1, господарських та побутових споруд та будівель, а саме: кухні літ. Д, У, И, В; сараїв - літ. Т, Н, О; гаражу літ. Л; душ літ. Р; вбиральня літ. М; ворота 1, паркани 2,4, 7,8, водяна колонка № 5,6, замощення 1, 11.

В довідці МБТІ самочинними будівлями зазначено: жила прибудова А-1, яка переобладнана із сіней в жилу кімнату, літня кухня И, літня кухня Л, житловий будинок З, сіни - літ.а -3, сарай Н, переобладнаний із літньої кухні.

Таким чином, районний суд прийшов до вірного висновку про те, що спірні будівлі й споруди були зведені до набрання чинності Закону України «Про власність» і спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до норм ЦК УРСР 1963 року.

За правилами ст. 105 ЦК УРСР 1963 року громадянин, який збудував жилий будинок, здійснив його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту , або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Аналогічні вимоги щодо дозвільного характеру будівництва та порядку їх узаконення стосуються і господарських споруд і прибудов до житлових будинків.

За рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який здійснив самочинне будівництво, або за його рахунок.

Одержані при знесенні житлового будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який здійснив самочинне будівництво.

До того ж, відповідно до ст. 132 ЦК УРСР 1963 року господарські будівлі й споруди (гаражі, сараї, душі тощо), які зводяться на земельній ділянці, виділеній для будівництва житлового будинку є приналежністю останнього (складають одне ціле з житловим будинком), тому не можуть бути самостійним обєктом права власності.

Крім того, згідно з вимогами ч.2 ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлений цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до змісту пп.1 п. «б» ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Питання щодо можливості узаконення самочинних споруд, прибудов органом місцевого самоврядування не вирішувалося, оскільки позивачі з такою заявою не зверталися.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що між спадкоємцями ОСОБА_17 є спір щодо самочинно побудованого майна, висновків суду першої інстанції не спростовують.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: