Київський районний суд м. Одеси
Справа № 2-2503/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2010 р. Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

При секретарі - Олійник Н.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на 1/2 частину майна набутого за період спільного проживання -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась з позовом до суду до відповідачів, в якому просить суд встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_5, без реєстрації шлюбу з липня 2000 р. по день його смерті, тобто до 27 лютого 2009 р., визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 56,0 кв. м. та гараж АДРЕСА_7, загальною площею 18, 4 кв. м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину вказаної квартири, визнати за позивачкою право власності на автомобіль Hyundai Tucson номер кузова НОМЕР_4, 1997 р. випуску, державний номер НОМЕР_1.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити. При цьому вони пояснили, що з липня 2000 р. ОСОБА_1 проживала спільно з ОСОБА_5 у окремій квартирі, вела з ним спільне господарство, придбавала з ним спільне майно, спільно з ним їздила на відпочинок. Позивачка вказує, що вона проживала з ОСОБА_5 як чоловік та дружина, однак шлюб між собою вони не реєстрували. Данні обставини підтверджуються фотокартками та іншими доказами, які надані суду позивачкою. ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_5 помер. Позивачка просить суд встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_5, а також визнати право власності на частину майна, яке було придбано під час їх спільного проживання.

Відповідач ОСОБА_2 ( батько померлого ОСОБА_5) та його представник позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що його син не бажав ні з ким укладати шлюб, проживав самостійно, майно придбавав сам на власні гроші та на гроші, які передавав йому він, як батько.

Представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що ОСОБА_1 не проживала з померлим однією сім'єю, усе майно, яке було придбано ОСОБА_5, належало йому особисто та придбавалось на його власні гроші. ОСОБА_5 при житті не бажав укладати шлюб з позивачкою, що підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків.

Вислухавши думку сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2.

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_2, що належала померлому ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.09.2006 року; гараж АДРЕСА_7, що належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2005 р.; автомобіль марки Hyundai Tucson 2007 р. випуску, державний номер НОМЕР_1, який належав померлому на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу від 3 грудня 2008 р. серії НОМЕР_3.

За матеріалами справи спадкоємцями за законом першої черги є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - батьки померлого ОСОБА_5, та ОСОБА_4 - дочка померлого ОСОБА_5

Також на частину майна померлого претендує позивачка, яка вказує, що вона проживала з померлим ОСОБА_5 однією сім'єю з липня 2000 р. по день його смерті, і має право на частину майна померлого, яке вважає спільним, придбаним в період спільного і проживання.

Суд встановив, що на підставі рішення Нарсуду Радянського району м. Єреван, від 26 грудня 1988 р. було дозволено розірвати шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_5 отримав 19 квітня 2006 р.

Під час даного шлюбу у подружжя народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, ОСОБА_5 став власником квартири АДРЕСА_2 шляхом безоплатної приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлово- комунального господарства Одеської міської ради 22 вересня 2006 р.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 грудня 2005 р. ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2005 р., придбав у власність гараж АДРЕСА_7, розташований за адресою м ОСОБА_7, АДРЕСА_7.

У 2008 р. ОСОБА_5 придбав автомобіль марки Hyundai Tucson 2007 р випуску, державний номер НОМЕР_1, який зареєстрував на своє ім'я, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу від 3 грудня 2008 р. серії НОМЕР_3.

Згідно з ч. 2 ст. З СК України сім'ю складають особи які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 4 вказаної статті сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Виходячи з матеріалів справи, пояснень сторін та свідків суд встановив, що позивачка та померлий ОСОБА_5 не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних обов'язків один перед іншим, та не проживали однією сім'єю.

Обидві людини, як позивачка так і ОСОБА_5, мали особисте нерухоме майно, що підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_5 мав у власності квартиру АДРЕСА_2, яку приватизував особисто на себе, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.09.2006 року. Доказів сплати за отримання ОСОБА_5 цієї квартири у власність суду надано не було. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що право власності, у померлого ОСОБА_5, на вказану квартиру виникло шляхом безоплатної її передачі йому від держави, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Отже, вказана квартира є особистим майном померлого та не підлягає розподілу.

Як сама пояснила у судовому засіданні позивачка під час приватизації квартири не було необхідності її участі в приватизації так як вона мала власну квартиру де і була прописана.

ОСОБА_1, згідно з довідкою КП «ОМБТІ та РОН», була власницею квартири АДРЕСА_3, яку відчужила 1 жовтня 2003 р;. квартири АДРЕСА_4, яку відчужила 23 березня 2007 р. Позивачка також мала у власності квартиру АДРЕСА_5, в якої і проживає на час розгляду справи, але яку і відчужила 21 травня 2009 р., тобто до закінчення 6 місячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 Усі квартири які були придбані позивачкою, за період з 2003 р. по 2007 р. вона вважає, своїм особистим майном.

Таким чином за період з липня 2000 р. по лютий 2009 р., на який посилається позивачка як на час спільного проживання з померлим ОСОБА_5, ОСОБА_1 мала особисте нерухоме майно і місце проживання.

Суд вважає недоведеним ствердження позивачки стосовно того, що вона витрачала свої кошти на проведення ремонту в квартирі ОСОБА_5 і вела з ним спільне господарство. Зазначене не підтверджується наданими суду доказами та не підтверджується показаннями свідків.

Суд не може прийняти до уваги як на підтвердження участі позивачки в проведені ремонту в квартирі померлого ОСОБА_5 договори підряду 2004 р., 2007 р., 2008 р. на проведення ремонту в квартирі ОСОБА_5, так як усі документи на підрядні роботи були укладені безпосередньо з позивачкою, а не з ОСОБА_5 Доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 уповноважував позивачку укладати будь-які договори відносно його житла у 2004 р., та відносно його власності у інші роки і від його імені, суду не надано. Тому суд вважає недоведеним з боку позивачки розмір витрат на проведення ремонту в квартирі померлого ОСОБА_5, внаслідок яких вона істотно збільшилась у своїй вартості та згідно вимог ст. 62 СК України може бути визнана об'єктом права спільної сумісної власності.

Крім того, у судове засідання позивачка так і не надала накладні та товарні чеки на придбання будівельних матеріалів.

У судовому засіданні також встановлено, що усі витрати на оплату за квартиру та інші комунальні послуги здійснював ОСОБА_5 Суд не може прийняти до уваги посилання представника позивачки на те, що в абонентській книжці по оплаті за електроенергію за 2003 рік є декілька підписів, які належать ОСОБА_1, оскільки встановити належність цих підписів позивачці суд не в змозі без висновку судово-почеркознавчої експертизи.

Також суду не надано підтверджень та доказів того, що гараж та автомобіль був придбаний померлим ОСОБА_5 за спільні гроші з позивакою.

Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили думку суду про те, позивачка та померлий ОСОБА_5 не проживали однією сім'єю, мали власні окремі один від одного гроші, майно та інтереси і зовсім не мали взаємних прав та обов'язків.

Так, свідки ОСОБА_8, ОСОБА_7 в судовому засіданні надали свідчення про те, що позивачка та померлий ОСОБА_5 не проживали однією сім'єю, ніколи не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, померлий ОСОБА_5 приїжджав до них у сім'ю як з ОСОБА_1, так і з іншими жінками. Укладати шлюб з ОСОБА_1 померлий ОСОБА_5 не планував. Ремонт в квартирі АДРЕСА_1, де проживав померлий ОСОБА_5, здійснювався за власні кошти ОСОБА_5 Автомобіль Hyundai Tucson був придбаний померлим ОСОБА_5 на власні кошти померлого та на кошти, які йому надав батько.

Свідок ОСОБА_9 ( двоюрідний брат ОСОБА_5) пояснив, що позивачку бачив кілька разів за весь час, хоча з померлим бачився двічі на місяць. На сімейні свята його сім'ї померлий приїжджав сам. Ремонт у своїй квартирі ОСОБА_5 проводив сам. Про свої відносини з позивачкою померлий йому не розповідав.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали разом, вели спільне господарство та разом відпочивали. Належних доказів та підтверджень суду про це не надала.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що він проходив службу спільно з ОСОБА_5 У 2000 р. познайомив ОСОБА_5 з позивачкою. А у 2001 р. позивачка та ОСОБА_5 почали проживати разом. Вони постійно відпочивали спільно. Квартиру ОСОБА_5 отримав у 1998 р. Постійно мав свою власну машину.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що позивачка та ОСОБА_5 проживали спільно як подружжя, вели сумісне господарство.

Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 (подруга позивачки) в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_5 разом відпочивали, втім пояснити хто з них - ОСОБА_1 чи ОСОБА_5 проводив ремонт у квартирі по № АДРЕСА_1 та здійснював на нього витрати, їм невідомо. Але взагалі цими питаннями займалась позивачка.

Свідок ОСОБА_15 (подруга позивачки) пояснила суду, що знайома з позивачкою з 1979 р., проживала з нею в одному дворі на Молдованці. їй відомо про те, що ОСОБА_5 був цивільним чоловіком позивачки, вони проживали спільно в квартирі ОСОБА_5, відпочивали разом. Спірний автомобіль позивачка та ОСОБА_5 придбавали спільно.

Допитані в якості свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17.(племінниця ОСОБА_5), ОСОБА_18 ( співробітник позивачки та померлого ОСОБА_5) пояснили, що позивачка та померлий ОСОБА_5 спільно не проживали, мешкали в різних квартирах, постійно сварились між собою. Зі слів померлого ОСОБА_5 їй відомо, що усі речі в квартиру та інше майно він придбавав особисто за власні гроші. ОСОБА_5 не бажав реєструвати шлюб з позивачкою та проживати постійно з нею однією сім'єю.

Твердження позивачки відносно, того, що її проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю підтверджується їх спільними поїздками на відпочинок, спростовується матеріалами справи.

Суд не може прийняти як належний доказ довідку санаторія «Затока», так як вона видана ОСОБА_5 після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 р.

Дані про те, що дана путівка була розподілена між позивачкою та померлим не є підтвердженням факту проживання їх однією сім'єю, так як і позивачка і померлий працювали на одному підприємстві. Путівка, яка була надана підприємству по лінії Фонду соціального страхування, могла була бути поділена між декількома працівниками підприємства.

Згідно з довідкою ДП «Південь-курорт-сервіс» встановлено, що позивачка та померлий ОСОБА_5 знаходились на лікуванні в санаторії «Оризонт». За даними даної довідки позивачка знаходилась у санаторії довше на один день ніж ОСОБА_5 Тобто виїжджали і санаторія вони в різний час та окремо один від одного.

Посилання позивачки на те, що факт її спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_6 підтверджується довідкою лікаря - терапевта, де вказана адреса міста проживання ОСОБА_5 біля її прізвища, не може бути прийнята судом до уваги, так як суду невідомо, яка установа давала таку довідку, чи дійсно позивачка знаходиться там на обліку і чи відповідає надпис на довідці даним, викладеним в картці хворого - ОСОБА_1

Стосовно спірного майна суд переконливо встановив, що усе спірне майно було придбано померлим, так як жодного доказу в підтвердження іншого суду не надано.

Не зрозуміло суду і бажання позивачки отримати у власність автомобіль ОСОБА_5, так як вона не має посвідчення водія і не вміє керувати авто.

Як на підставу своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю позивачки і ОСОБА_5 з липня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року і визнання майна спільною сумісною власністю, позивачка і її представник посилаються на ст. 74 Сімейного кодексу України. Однак, інститут проживання однією сім'єю чоловіка і жінки набув нормативного закріплення у Сімейному кодексі України, який набрав чинності з 01.01.2004 р. До того, сімейні правовідносини регулювались Кодексом про шлюб та сім'ю України, який не передбачав юридичних наслідків такого проживання.

Крім того, слід зазначити, що у тій же ст. 74 Сімейного Кодексу України, яка, як вважає суд, не може застосовуватися до вищезазначених відносин співмешкання позивача і відповідача, вказується на належність на праві спільної сумісної власності майна, набутого чоловіком ті жінкою, що проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь- якому іншому шлюбі.

Пленум Верховного Суду України у п. 20. Постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначив, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Незважаючи на те, що на час придбання померлим ОСОБА_5 майна, що є предметом спору, він не перебував ні з ким у шлюбі, суд вважає, що позивачка не довела суду факт постійного спільного проживання з померлим ОСОБА_5 та що між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

Отже, позивачка не надала суду переконливих доказів ведення спільного господарства разом з померлим ОСОБА_5, доказів, які б свідчили про визнання її членом сім'ї ОСОБА_5, а надані нею докази лише підтверджують факт її спілкування з ОСОБА_5, тому суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 130,174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. З СК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на ? частину майна набутого за період спільного проживання - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси заяви про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а також подання апеляційної скарги до Київського районного суду м. Одеси протягом двадцяти днів після подання заяви, або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Головуючий