Миронівський районний суд Київської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №2-899/2010

26 листопада 2010року м. Миронівка

Мироиівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Капшук Л. О.

при секретарі Скринській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору, договорів застави і поруки,

УСТАНОВИВ

позивач звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що 14 серпня 2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» було укладено кредитний договір №39-141/07-А. Предметом даного кредитного договору є надання Банком їй в тимчасове користування кредиту в сумі 22 737 (двадцять дві тисячі сімсот тридцять сім) доларів США для придбання автомобіля Mazda 3, 2007 року випуску, з терміном погашення кредиту до 13 серпня 2014 року та оплатою за процентними ставками, встановленими п. 4.1 цього Договору. Кошти у вказаному розмірі нею були отримані.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір застави автомобіля від 14.08.2007, згідно якого нею було передано Банку в заставу автомобіль марки «Mazda», 2007року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, а також договір поруки № 39-141/07-А-П від 14.08.2007, та договір поруки від 02.07.2010.

Позов обгрунтований тим, що кредитний договір укладений із грубим порушенням норм чинного законодавства, виходячи з того, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює загальні вимоги до здійснення комеріцйними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 N15-93 національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим кредитно-фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової, валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуально ліцензії потребують операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції.

І у Банку і у неї на момент укладення спірного кредитного договору індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту, була відсутня. Банк має генеральну банківську ліцензію та письмовий дозвіл НБУ із додатком на здійснення операцій з валютними цінностями. Однак, таких документів для використання іноземної валюти як засобу платежу при виконання спірного кредитного договору недостатньо.

Вона використовувала готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірніш кредитним договором, вносячи готівкою долари США в касу Банку на вказаний поточний рахунок, оскільки пунктом 3.3 спірного кредитного договору передбачено, що повернення відповідно частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця шляхом внесення на свій рахунок відповідних коштів у доларах США.

Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню.

Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Таким чином, недійсність кредитного договору тягне за собою Автоматичне визнання недійсним договору застави та договорів поруки.

Вважаючи свої права порушеними, просила визнати недійсним кредитний договір №39-141/07-А від 14.08.2007, укладений між нею та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», визнати недійсними договір застави автомобіля від 14.08.2007 укладений між нею та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит», нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського потаріального округу, визнати недійсними договір поруки №39-141/07-А-П від 14.08.2007, укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», нею та ОСОБА_2, а також договір поруш від 02.07.2010 року, укладений між нею та ОСОБА_4

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені нею вимоги та в їх обгрунтування послався па обставини, викладені в поданій до суду заяві.

Представник відповідача позов не визнала. Суду пояснила, що Банк має генеральну банківську ліцензію та письмовий дозвіл НБУ із додатком на здійснення операцій з валютними цінностями. Укладаючи кредитний договір, предметом якого є іноземна валюта, банк діяв відповідно до діючого законодавства. Позивач зобов'язана виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.

Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з »ясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги і заперечення, об»єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої, якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 3 статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В судовому засіданні встановлено, що 14 серпня 2007 року між позивачем та відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» було укладено кредитний договір № 39-141/07-А. Предметом даного кредитного договору є надання Банком їй в тимчасове користування кредиту в сумі двадцять дві тисячі сімсот тридцять сім доларів США для придбання автомобіля Mazda 3 з терміном погашення кредиту до 13 серпня 2014 року та оплатою за процентними ставками, встановленими п. 4.1 цього Договору.

Кошти у вказаному розмірі позивачем були отримані. Наданими в кредит коштами позивач скористалась відповідно до умов договору для придбання автомобіля.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та Банком 14 серпня 2007 року укладено договір застави автомобіля, згідно якого нею було передано Банку, який є Заставодержателем, в заставу автомобіль марки «Mazda», модель 3, тип легковий седан, 2007 року випуску, реєстраційний номер AI 7838 ВВ. Тією ж датою між вказаними сторонами та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки № 39-141/07-А-П, а 02.07.2010 року договір поруки укладено між позивачем та відповідачем ОСОБА_5

Відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» найменування юридичної особи ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» було змінено на ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Позичальник оспорює вказаний кредитний договір та договора, укладені в забезпечення виконання зобов»язань за ним, посилаючись на неправомірність укладення договору в іноземній валюті, оскільки це, на її думку, суперечить чинному законодавству. Вказані посилання позивача суд вважає необгрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 N15-93. Декрет являється основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю.

За вказаною правовою нормою (ст. 1054 ЦК України) за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за№ 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями;

- операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

- ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та кліснтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про Систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі ПБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України, як це передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральным засадам суспільства.

Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Встановлено, що 17.07.2007 року ВАТ «Банк» Фінанси та Кредит», зареєстрованому Національним Банком України 30.10.1991 року, отримано банківську ліцензію № 28 на здійснення операцій, визначених частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», 17.07.2007 року Банком отримано дозвіл НБУ № 28-2 на право здійснювати операції, визначені пунктами 1-4 частини 2 та частиною 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

При наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

У відповідності до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Оскільки основне зобов»язання, що реально існує і засноване на передбачених законом підставах, є дійсним, то відсутні підстави для визнання недійсними правочинів щодо його забезпечення.

На підставі викладеного, ст.. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 203, 215, 227, 533, 548, 593, 1049, 1054 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» » від 19.02.1993 N 15-93, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", п.п. 1.5, 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 217 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору, договорів застави і поруки, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя підпис ОСОБА_6

Згідно з оригіналом

Суддя Л.О. Капшук