Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2010 року м.Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Коваленко А.А.,

за участю позивачки ОСОБА_1, співвідповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4, третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності, про визнання частково недійсним договору дарування, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про визнання договору недійсним, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 у грудні 2008 року звернулася до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом, у якому зазначила, що нотаріально посвідченим за реєстровим номером 2178 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 договором дарування від 14.03.1995 року її мати, ОСОБА_2 подарувала їй ? частину жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованого за адресою : вул.Мисливська, 21 у м.Дніпропетровську, яка належала їй на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.11.1994 року, зареєстрованого в БТІ м.Дніпропетровська під № 400-13 від 06.03.1995 року. Другу частину домоволодіння, яка належала батькові ОСОБА_8, після його смерті 15.02.2002 року, у звязку із відмовою від свого права на спадкування, оформила ОСОБА_2 Після смерті батька її мати посварилася із нею та не бажала спілкуватися, тому щоби остаточно не розірвати стосунки із нею, яка продовжувала проживати у будинку, вона не звернулася до БТІ для оформлення права власності на належну за договором дарування ? частину. Внаслідок примирення у 2008 році, від матері вона дізналася, що у 2004 році мати повністю весь дім за договором, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 5952, подарувала її рідному брату, а своєму сину ОСОБА_3. Звернувшись до БТІ у жовтні 2008 року, отримала довідку, у якій зазначена інформація підтвердилася. Посилаючись на те, що на підставі договору дарування 1995 року вона набула право власності на ? частину домоволодіння, дійсність його ніколи ніким не оспорювалася, незважаючи на те, що про його укладення матері та братові було відомо, дарування ОСОБА_2 ОСОБА_3 будинку в цілому у 2004 році є порушенням її майнових прав як власника, просила суд визнати недійсним договір дарування ВВМ № 985055 реєстр 5952 від 15.10.2004 року жилого будинку, визнати за нею по договору дарування від 14.03.1995 року право власності на ? частину жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованого за адресою : вул.Мисливська, 21 у м.Дніпропетровську (а.с.4-7).

У березні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 із позовом про визнання недійсним правочину. В обґрунтування підстав зазначила, що керуючись бажанням порівну залишити дітям батьківське домоволодіння, будучи людиною похилого віку, довіряючи своєму синові та нотаріусу, підписувала всі документи на оформлення договору дарування на його користь помилково, оскільки вважала, що їй належить тільки ? частина будинку, бо ? частину вже раніше подарувала своїй доньці ОСОБА_1. Син казав їй та доньці про те, що йому належить весь будинок, але підтвердилося це у жовтні 2008 року із інформаційної довідки БТІ. Посилаючись на невідповідність змісту укладеного правочину вимогам закону та її волевиявленню, порушенням майнових прав на володіння часткою обдарованої у 1995 році ОСОБА_1, просила суд поновити їй строк звернення до суду з позовом з поважності причин пропуску, визнати недійсним договір дарування ВВМ № 985055 реєстр № 5952 від 15.10.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, в частині ? частини домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Мисливська, буд.21 (а.с. 21,33-35).

Зі своєї сторони, у квітні 2009 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа : приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування підстав зазначив, що спірне домоволодіння було збудовано його батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_9. ОСОБА_2 стала власником домоволодіння у цілому, тому що ? частина домоволодіння їй належала на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.11.1994 року, зареєстрованого в БТІ м.Дніпропетровська 06.03.1995 року за № 400-13, а ? частина в порядку спадкування за законом на підставі свідоцтва на спадщину від 04.10.2002 року, зареєстрованого у МБТІ м.Дніпропетровська 23.10.2002 року. Відповідачка ОСОБА_1 є його рідною сестрою, мешкає у домоволодінні № 36 по вул.Відродження, яке належить її на праві спільної сумісної власності із чоловіком. Вона посварилася із матірю і не спілкувалася із нею на протязі тривалого часу. У спірному будинку мати проживала одна, у звязку із своїм похилим віком звернулася до нього з пропозицією подарувати будинок для спільного проживання його сімї разом із нею, що і зробила 15.10.2004 року, оформивши у приватного нотаріуса ОСОБА_5 договір дарування. Будучи обдарованим, він прийняв дарунок, зареєстрував своє право власності на нього. За згодою матері, за свої власні заощадження виконав у будинку переобладнання, ремонтно-відновлюючі роботи, вартістю 19618грн. Про факт дарування матірю у 1995 році ? частини будинку він дізнався із позовної заяви сестри. Вважає договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14.03.1995 року таким, що укладений без наміру створення правових наслідків, фіктивним, оскільки фактичної передачі матірю подарованої ? частини не відбулося, ОСОБА_1 своє право на належну частину у БТІ не реєструвала, тому просить суд поновити йому строк позовної давності за звернення до суду на захист своїх прав, визнати недійсним договір дарування ? частини домоволодіння № 21 по вул.Мисливській у м.Дніпропетровську, посвідчений 14.03.1995 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 за реєстровим номером 2178.

Ухвалами суду від 11.03.2009 року та 17.04.2009 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину, та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про визнання договору недійсним, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 прийнято до спільного розгляду із первісними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності, про визнання частково недійсним договору дарування (а.с.65)

У звязку із зміною складу суду, ухвалою від 08.09.2009 року судовий розгляд в порядку ч.2 ст.159 розпочато спочатку (а.с.121).

У судовому засіданні ОСОБА_1 свій позов підтримала, проти зустрічних вимог ОСОБА_10 заперечувала, посилаючись на безпідставність доводів та необґрунтованість вимог.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні визнавала позовні вимоги ОСОБА_1, підтримувала свій позов, заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на доводи зустрічного позову, свої вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні судом.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що оспорюваний сторонами правочин посвідчено у встановленому для вчинення нотаріальних дій порядку, за участю сторін, на підставі поданих дарувальником документів, що підтверджували право власності на обєкт дарування.

Представник третьої особи комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, діюча за довіреністю ОСОБА_6, у своїй позиції покладалася на розсуд суду.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 у судове засідання не зявилася, надіслала до суду письмову заяву, у якій просила суд справу розглянути без її участі, згідно чинного законодавства (а.с.113).

В силу ч.2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або не повідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

За згодою сторін, адвоката розгляд справи проводився без участі третьої особи, що не зявилася.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

У відповідності до ст.16 ЦК України, одним із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання правочину недійсним.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України та згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень) норми ЦК України 2003 року застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_11 та ОСОБА_2 (а.с. 131,152).

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.08.1960 року ОСОБА_11 належав незакінчений будівництвом житловий будинок по вул.Мисливській у м.Дніпропетровську. Рішенням виконкому Ленінської районної ОСОБА_12 народних депутатів № 50 від 15.01.1982 року затверджено акт прийомки житлового будинку, рішенням виконавчого комітету від 02.12.1994 року за № 366/11 узаконено сарай И, літню кухню в, веранду а і приміщення 1-2 площею 17,9 кв.м. як кухню за житловим будинком (а.с.187-193)

На підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.12.1994 року за ОСОБА_2 визнано право власності на ? домоволодіння № 21 по вул.Мисливській у м.Дніпропетровську. Дане рішення зареєстровано у реєстровій книзі БТІ м.Дніпропетровська 06.03.1995 року за № 400-13 (а.с.212).

Із досліджених у судовому засіданні матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння вбачається, що у лютому 1995 року ОСОБА_2 звернулася до БТІ м.Дніпропетровська із замовленням № 4/470, у якому просила вислати техніка БТІ для видачі довідки-характеристики для дарування частини будинку синові, яку отримала 13.03.1995 року (а.с.194, 195).

У відповідності до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 14.03.1995 року, зареєстрованого у реєстрі за № 2178, ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 597 кв.м., на якій розташовані жилий шл/бет.буд.А-1 житловою площею 36,8 кв.м. та послідуючі споруди: вхід у підвал Б-цегла, л.кухня В, в-шл/бет., погріб під В-шл/бет., сарай Г-шл/бет., И-шл/бет., Л-дерев., вбиральня Д-цегл., гараж Ж-шл/бл., душ З-цегла., мостіння 1, колодязь К, огородження № 1-6 (а.с.8).

Із пояснень ОСОБА_1 у судовому засіданні та матеріалів справи встановлено, що в порядку, передбаченому на той час ст.227 ЦК УРСР, позивачка цей договір дарування не зареєструвала, у звязку із чим відповідні зміни щодо власника частини житлового будинку до реєстрових записів у інвентарних книгах не вносилися.

Згідно до ст. 243 ЦК УРСР в редакції 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

За змістом ст. 128 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

ОСОБА_11 помер 15.02.2002 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого другою державною Дніпропетровською нотаріальною конторою 04.10.2002 року за р.№ 3-1328, записаного у реєстрову книгу БТІ 23.10.2002 року за № 13, дружина померлого ОСОБА_2 набула право власності на ? частину житлового будинку №21, розташованого на земельній ділянці розміром 397 кв.м. по вул.Мисливській у м.Дніпропетровську, від якої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовилися на користь матері (а.с.140-148, 196, 213).

В подальшому, як вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, не встановленою особою, але за підписом ОСОБА_2, про що свідчать її особисті пояснення у судовому засіданні, до БТІ 31.03.2004 року подано заяву 07/662 про реєстрацію права власності на житловий будинок, підставою виникнення якого зазначено рішення суду від 04.11.1994 року та 04.05.2004 року прийнято рішення держреєстратором про реєстрацію права власності № 3492756 (а.с.197, 199).

Із заявою на отримання інформації з Реєстру прав власності для дарування домоволодіння синові ОСОБА_2 звертається 05 травня 2004 року (а.с.202). Згідно сформованого 01.09.2004 року витягу з реєстру права власності № 4603668 ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину /реєстр 3-1328/ 04.10.2002 року/ виданого Другою дніпропетровською Державною нотаріальною конторою та б/н /29.03.2004 року/ копії № 1 рішення суду Ленінського району м.Дніпропетровська від 04.11.1994 року, на праві приватної власності в цілому належить домоволодіння № 21 по вул.Мисливська у м.Дніпропетровську (а.с.203,204).

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року) .

За правилом ст.317 ЦК України в редакції 2003 року, змістом права власності - є право володіння, користування і розпорядження майном.

На підставі отриманих витягів із реєстру речових прав, документів, що посвідчували права власності ОСОБА_2 на домоволодіння, згідно договору дарування від 15.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 5952, ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар домоволодіння № 21, розташоване на земельній ділянці площею 597 кв.м., що знаходиться у м.Дніпропетровську. вул.Мисливська (а.с.214).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст.229 ЦК України в редакції 2003 року, воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Істотною може вважатись помилка, у тому числі, й щодо прав та обовязків сторін. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Згідно положень чинного на час виникнення правовідносин ЦК УРСР в редакції 1963 року, а саме ст.58 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України в редакції 2003 року, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути предявлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Суд критично оцінює свідчення допитаного у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3, а також допитаних свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_12,ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, оскільки заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, або факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину не може доводитися лише свідченнями свідків.

У судовому засіданні із пояснень сторін та досліджених письмових доказів, достовірно встановлено, що на момент укладення договору дарування у 1995 році, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, будучи членом сімї сторін за правовідношенням, жодних майнових прав, повязаних із правом власності на домоволодіння не мав, ОСОБА_2 ніколи не оспорювала цей договір дарування, в силу свого 74-річного віку, даруючи житловий будинок синові мала впевненість, що у рівній мірі своїм волевиявленням обдаровує обох дітей, тому неправильно сприйняла фактичні обставини правочину щодо обсягу наявних у неї прав на відчуження домоволодіння і допустила помилку, внаслідок якої фактично порушила майнові права ОСОБА_1 на право володіння своєю часткою.

Частина правочину може бути визнана недійсною відповідно до ст. 217 ЦК за умови, що правочин відбувся б і без зазначеної частини.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає встановленими у судовому засіданні обставини, на які позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися, як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним договору дарування ВВМ № 985055 реєстр № 5952 від 15.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, в частині ? частини домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Мисливська, буд.21, оскільки ця частина вже була подарована ОСОБА_2 на підставі договору дарування 14 березня 1995 року ОСОБА_1

Підставою звернення ОСОБА_1, ОСОБА_2 до суду із позовом щодо визнананя договору дарування 15.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 5952, в частині дарування ? домоволодіння на користь ОСОБА_3 є захист своїх прав, як сторін за правовідношенням, що виникло в силу укладеного між нею та ОСОБА_1 14.03.1995 року договору дарування, у відповідності до якого ОСОБА_2, реалізуючи своє право власності розпорядилася належним їй майном. Про порушення цих прав позивачі дізналися у жовтні 2008 року в результаті примирення із донькою, про що свідчать пояснення сторін по справі у судовому засіданні та надана суду інформаційна довідка із БТІ. Таким чином, оцінюючи доводи ОСОБА_2 щодо поважності пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку щодо необхідності його поновлення.

Враховуючи, що в силу ст. 216 ЦК визнання правочину недійсним повязане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом, тому для захисту майнового права ОСОБА_1, з урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності, суд вважає на необхідне припинити право власності ОСОБА_3 на ? частину домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, розташованих за адресою вул.Мисливська, 21 у м.Дніпропетровську, набутої в силу визнаного судом недійсної частини правочину.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.9, ст.41, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.16, ч.ч.1, 3, ст. 203, ст.215, 216, 217 ст.229 ст.317, 328 ЦК, ст.58, 128, ст.227, 243 ЦК УРСР в редакції 1963 року, Постановою Пленуму Верховного Суду № 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.10,11,59, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_2 пропущений з поважних причин строк звернення до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину задовольнити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності, про визнання частково недійсним договору дарування задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування ВВМ № 985055 від 15.10.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_20 за реєстровим номером 5952 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині дарування ? частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, розташованих за адресою вул.Мисливська, 21 у м.Дніпропетровську.

Припинити право власності ОСОБА_3 на ? частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, розташованих за адресою вул.Мисливська, 21 у м.Дніпропетровську.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у сумі 81 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у сумі 40грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності, про визнання частково недійсним договору дарування - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про визнання договору недійсним, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у 20-ти денний строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошенні у судовому засіданні 21 червня 2010 року. Повністю рішення складено 22 червня 2010 року

Суддя Шавула В.С.