Справа № 2 - 113 /10 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 жовтня 2010 р. Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2009 р. ОСОБА_1, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про вихнання хаповіту недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позивачі вказували на те, що є синами ОСОБА_7. Від народження були прописані і проживали разом з батьком за адресою: м.Миколаїв, вул.12-а Поздовжня, 35. В січні 1996 р. їх мати ОСОБА_8 та батько розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу вони ще два роки мешкали разом з батьком поки мати не отримала квартиру, а потім переїхали разом з матірю проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько залишився проживати в будинку по вул.12-ій Поздовжній,35 в м.Миколаєві. У 1999 р. їх батько уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_4 Після розлучення з матірю вони продовжували підтримувати родинні стосунки з батьком, спілкуватися з ним. В жовтні 2009 р. від сусідки по будинку де мешкав батько вони дізналися про його смерть та звернулися в нотаріальну контору за оформленням спадщини. Проте нотаріус усно відмовив їм у прийнятті заяви з причин пропущення строку прийняття спадщини та наявності заповіту спадкодавця на користь ОСОБА_4

Посилаючись на те, що волевиявлення батька при складенні заповіту на користь ОСОБА_4 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, просили суд визнати недійсним заповіт та визначити їм додатковий строк для прийняття спадщини після смерті батька.

У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали вимоги позову, просили про його задоволення. Відповідачка позов не визнала, посилаючись на те, що волевиявлення її чоловіка відповідало його внутрішній волі, просила в позові відмовити.

Заслухавши пояснення позивачів їх представника, відповідачки, її представника, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 4 травня 2001 р. батько позивачів ОСОБА_7 і відповідачка ОСОБА_4 зареєстрували шлюб та разом з донькою відповідачки разом проживали в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого відповідно з розпорядженням органу приватизації від 09.09.2008 р., відповідачці ОСОБА_4, її доньці ОСОБА_9Є та їх батьку ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належало по 1/3 частці житлового будинку по вул.12-ій Поздовжній, 35 в м.Миколаєві.

23 грудня 2008 р. батько позивачів ОСОБА_7 склав заповіт, яким належну йому на праві приватної власності 1/3 частку будинку по вул.12-ій Поздовжній,35 в м.Миколаєві заповів своїй дружині ОСОБА_4 Вказаний заповіт було посвідчено 23 грудня 2008 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу.

В заповіті ОСОБА_7 зазначено, що він записаний нотаріусом з його слів, до підписання прочитаний ним вголос та підписаний особисто.

19 лютого 2009 р. ОСОБА_7 помер.

Після його смерті відповідачка звернулася до нотаріальної контори за оформленням спадщини за заповітом.

Як слідує з матеріалів спадкової справи 7 жовтня 2009 р. відповідачці видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку по вул.12-ій Поздовжній,35 в м.Миколаєві після смерті ОСОБА_7

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при порушенні цієї умови згідно ч.1 ст.215 ЦК України правочин визнається недійсним.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивачі вказували на відсутність волевиявлення їх батька при складенні спірного заповіту, а саме наявність у батька захворювання, наявність незадовільних умов його проживання та впливу з боку відповідачки ОСОБА_4 на волю батька.

На підтвердження такого стану здоровя батька позивачі надали суду відповідь міської лікарні швидкої медичної допомоги про те, що ОСОБА_7 19.02.2009 р. з 7.40 год. по 23.50 год. знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні №1 з діагнозом: цироз печінки. Варикозне розширення вен стравоходу. Шлунково-кишкова кровотеча важкого ступеня. Енцефалопатія змішаного генезу.

В той же час, як пояснили в судовому засіданні усі свідки, між батьком позивачів і відповідачкою ОСОБА_4 були добрі сімейні стосунки. ОСОБА_7 ніколи не скаржився сусідам про будь-який вплив чи тиск на нього з боку відповідачки.

Також з пояснень в судовому засіданні свідків слідує, що ОСОБА_7, ще проживаючи разом з матірю позивачів почав зловживати алкоголем та зловживав алкоголем, перебуваючи у шлюбі і з відповідачкою. В звязку з цим батько позивачів мав неохайний зовнішній вигляд, вів нездоровий спосіб життя, та це відображалося на умовах його проживання та стані його здоровя.

Відповідно до ст.172 СК України повнолітні діти зобовязані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Між тим допитані в судовому засіданні свідки, в тому числі зі сторони позивачів, спростували ті обставини, що позивачі постійно підтримували з їх батьком родинні стосунки та постійно спілкувалися з ним. Натомість, сусіди по житловому будинку, де проживав батько, пояснювали в суді, що не бачили, щоб його сини приходили до батька додому чи спілкувалися з ним іншим чином.

До того ж, усі допитані в судовому засіданні свідки вказували в судовому засіданні на те, що ОСОБА_7 ніколи не висловлював свого наміру залишити спадщину своїм дітям.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачами не надано суду доказів, на підтвердження своїх доводів, які б свідчили про відсутність волевиявлення ОСОБА_7 при складенні заповіту на користь його дружини ОСОБА_4, та також не доведено тих обставин, що стан здоровя батька вплинув якимось чином на його волевиявлення при складенні заповіту.

Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки позивачі не довели суду, що при складенні заповіту волевиявлення їх батька не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, їх позов є необґрунтованим і недоведеним, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст.14, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська