Іванківський районний суд Київської області
Справа № 2 - 1614/10 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2010 року Іванківський районний суд Київської області у складі: головуючої судді Слободян Н.П., при секретарі Салівон Т.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ладижицької сільської ради про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та скасування його державної реєстрації,

встановив:

Позивачки звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та спадкування його державної реєстрації.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод володіння, користування земельною ділянкою та приведення її у відповідність згідно з цільовим призначенням, мотивуючи тим, що позивачки є тривалими користувачами земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,0565 га, цільове призначення - ведення особистого селянської о господарства (городництво).

Переоформляючи право спадщини своїй (онучці ОСОБА_2 ) ОСОБА_1 у Ладижицькій сільській раді довідалася, що ще у 1997 році зазначена вище земельна ділянка на підставі рішення виконкому Ладижицької сільської ради № 49 від 28Л 0.1994 року приватизована ОСОБА_6 , та йому виданий Державний акт, після його смерті цю земельну ділянку успадкувала його дружина - відповідачка ОСОБА_3 . Позивачки вважають державний акт таким, що виданий з порушенням земельного законодавства. Своє право на земельну ділянку вони підтверджують архівною довідкою № 74 від 14.05.2010 року де зазначено, що у ОСОБА_7 земельна ділянка 0,40га., протоколом № 27 від 08.07.1951 року де зазначено, що присадибна ділянка була переписана з ОСОБА_8 па ОСОБА_7 . Позивачі вважають, що з 08.07.1951 року по 16.05.2004 року (день смерті ОСОБА_7 ) остання була користувачем земельної ділянки площею 0,40 га, до якої входила частина спірної земельної ділянки площею 0,0565 га. Оскільки з ОСОБА_7 та позивачами не погоджувалися межі приватизованої земельної ділянки ще ОСОБА_6 , позивачки просять визнати державним акт та його державну реєстрацію недійсними.

Позивачки у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені вище. ОСОБА_1 стверджує, що вона особисто, як спадкоємець тривалий час користується спірною земельною ділянкою. Позивачки просили позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник позов не визнали. Зазначила, що ОСОБА_7 ще у дев`яностих роках передала їй спірну земельну ділянку, потім же відповідно до рішення сільської ради її чоловік її приватизував. До останнього вони використовували її, допоки позивачка самовільно не захопила приватизовану та успадковану ними земельну ділянку. Просять відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача - Ладижицький сільський голова щодо суті спору нічого не зміг пояснити, оскільки на момент приватизації земельної ділянки ОСОБА_6 , не працював у сільській раді. Покладається при вирішенні спору на суд.

Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до архівної довідки № 74 від 14.05.2010 року у документах колгоспу ім.. Комінтерну, смт. Іванків Київської області в колгоспній земельній шнуровій книзі колгоспу ім.. Сталіна, с. Сукачі за 1950-1959 роки значиться, що у ОСОБА_7 присадибної землі 0,40 га - Постанова

загальних зборів колгоспників від 8.07.2951 р. В протоколі № 27 загальних зборів членів колгоспу ім.. Сталіна с. Сукачі від 8 липня 1951 року значиться, що присадибна ділянка була переписана з ОСОБА_8 , яка померла, на ОСОБА_7 -0,40 га. ( а.с.14) . При цьому з вказаного документа не вбачається, що до цієї землі входила і частина спірної земельної ділянки. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.19).

Відповідно до рішення виконкому Ладижицької сільської ради № 49 від 28.10.1994 року передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,35 га в АДРЕСА_2 ( а.с.30) на підставі його заяви від 11.01.1994 року (а.с.29). Відповідно до цього рішення ОСОБА_6 22.04.1997 року виготовлено і видано державний акт на право приватної власності на землю і він зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 123 ( а.с.28). Як вбачається із матеріалів справи, і сторонами це не оспорюється, спадщину після смерті ОСОБА_6 оформила його дружина ОСОБА_3 .

Покази свідків, які показували, кому у 1950-х роках виділялась земельна ділянка, та хто використовував, не можуть визнаватися судом як підстава виникнення права позивачок на спірну земельну ділянку.

З викладеного вище вбачається, що на даний час відповідно до Державного акта про право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину спірна частина земельної ділянки, на яку претендують позивачки з 1997 року належала ОСОБА_6 , а після його смерті. Позивачкам ця земельна ділянка не надавалась ні у користування, ні у власність. Надання її їх матері та бабусі, які померли, не наділяє їх будь-якими правами відносно цієї ділянки, в т.ч. спадкування, оскільки правовстановлюючих документів ОСОБА_7 за життя не виготовила, а отже не була власником цієї земельної

ДІЛЯНКИ.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Ст. 125, 126 цього ж Закону передбачають, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

З викладеного вбачається, що оскільки питання передачі спірної частини земельної ділянки у власність чи користування позивачок сільською радою не вирішувалось, вони не можуть ставити питання про порушення свого права в силу вимог ст. 152 ЗУ України.

На підставі наведеного, керуючись ст. 5,6,8,57,60,64,213-215,218 ЦПК України, п. 18 ст. 4 Декрету КМ України «Про Державне мито», суд,-

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Від сплати судового збору сторони звільнити.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Київської області через Іванківський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Суддя: