АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-8239/10 <Номер провадженняГоловуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2010 року м. Полтава

Колегія судців судової палати з цивільних справ апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Панченка О.О. суддів: Бондаревської С.М., Триголова В.М. при секретарі: Буряк С.М.

за участю відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 представника відповідача - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 квітня 2010 року

по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування ШКОДИ, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судці-доповідача апеляційного суду, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2002 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У позовній заяві вказував, що 25 березня 2002 року близько 7 год. ЗО хв. з вини водія ОСОБА_3, який керував транспортним засобом РАФ 2203, державний номер НОМЕР_1, відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої належний йому /позивачу/ на праві власності автомобіль АУДІ- 100 державний номер 554-25СК отримав ушкодження. Вартість відновлювальних робіт складає 7548 грн. 95 коп. Власником вищевказаного автомобіля РАФ-2203 є ОСОБА_2, з якого позивач просив стягнути на свою користь 7548 грн. 95 коп. вартості відновлювального ремонту автомобіля, 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди та судові витрати: 450 грн. за проведення експертизи автомобіля та 126 грн. державного мита.

Ухвалою Київського районного суду м..Полтави від 27 вересня 2002 року до участі у даній справі в якості відповідача залучено ОСОБА_4.

У листопаді 2002 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд стягнути на його користь вищевказані суми у відшкодування завданих йому збитків із відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 квітня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Ухвалено:, стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 7548 грн. 95 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 75 грн. 49 коп. судових витрат, а всього 7624 грн. 44 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалено: зобов»язати ОСОБА_6 після відшкодування йому збитків повернути ОСОБА_2 пошкоджені деталі від автомобіля АУДІ-100, а саме: двері передні ліві, двері ліві задні, накладку захисну дверей передніх лівих, накладку захисну дверей задніх лівих, накладку захисну крила переднього лівого, три диски колеса легко сплавні.

Не погодившись із даним судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржили відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В апеляційних скаргах, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування обставин справи, невідповідність висновків обставинам справи, відповідач ОСОБА_2 просив скасувати оскаржуване ним рішення місцевого суду та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог стосовно нього; відповідач ОСОБА_3 в свою чергу просив рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 квітня 2010 року також скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав для задоволення скарг не вбачає виходячи з наступного.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що позивач ОСОБА_6 є власником транспортного засобу АУДІ-100, 1987 року випуску, державний номер НОМЕР_2.

Власником транспортного засобу РАФ 2203, державний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_4, за заявою якого 20.09.2001 року ОСОБА_2 видано тимчасовий талон, який був дійсний до 20.09.2004 року.

Також судом вірно встановлено та не заперечується ніким зі сторін, що 25 березня 2002 року близько 7 год. 30 хв. у м. Полтаві по вул. Фрунзе, неподалік зупинки громадського транспорту «вул. Чапаєва» відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_6, який керував автомобілем АУДІ-100, державний номер НОМЕР_2, та водія ОСОБА_3, що керував транспортним засобом РАФ 2203, державний номер НОМЕР_3. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль АУДІ-100, 1987 року випуску, державний номер НОМЕР_2, належний позивачу, отримав технічні ушкодження.

Окрім того, місцевим судом встановлено, що постановою судці Київського районного суду м. Полтави від 07 червня 2002 року адміністративну справу відносно ОСОБА_3 за ст. 124 КпАП України провадженням закрито.

Вказаною постановою судді Київського районного суду м. Полтави від 07.06.2002 року встановлено, що ОСОБА_3 25.03.2002 року о 7 год. 40 хв., керуючи а/м РАФ №07278 СК на вул. Фрунзе у м. Полтава зіткнувся з автомобілем АУДІ-100 №554-25 СК під керуванням ОСОБА_6 Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі ст. 38 та п. 7 ст. 247 КУпАП України, тобто у зв»язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. ОСОБА_3 із зазначеною постановою погодився.

Відповідно до положень Кодексу про адміністративне правопорушення України, закриття провадження у справі у зв»язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення не є обставиною, що виключає винність особи у його вчиненні.

За таких обставин, враховуючи обов»язковість для суду зазначеної постанови відповідно до ст. 61 ЦПК України, місцевий суд правомірно визнав доведеною обставину винності відповідача ОСОБА_3 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 25 березня 2002 року.

Виходячи із вищезазначеного, посилання відповідача ОСОБА_3 у апеляційній скарзі на недоведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, колегія суддів не може визнати підставою для скасування оскаржуваного ним судового рішення, оскільки при вирішенні даного спору місцевий суд на законній підставі, у відповідності до вимог ст. 61 ЦПК України, в якості належного доказу взяв до уваги вищевказану постанову у справі про адміністративне правопорушення від 07 червня 2002 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_2, будучи суб»єктом господарської діяльності, станом на березень 2002 року отримав дозвіл на перевезення пасажирів за маршрутом «Розсошенці - Південний вокзал». Саме здійснюючи перевезення пасажирів за цим маршрутом відповідачем ОСОБА_3 25 березня 2002 року, при керуванні транспортним засобом РАФ 2203, державний номер НОМЕР_3, вчинено дорожньо-транспортну пригоду.

Судом встановлено, що письмовий трудовий договір між ОСОБА_2, як суб»єктом підприємницької діяльності, та ОСОБА_3, як водієм, укладений не був.

Разом з тим, відповідно до Положення про порядок ліцензування господарської діяльності по наданню послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом» у редакції Наказу Державного департаменту автотранспорту від 01.02.2001 року №9, чинного на час існування спірних відносин, обов»язковою умовою видачі ліцензії для здійснення господарської діяльності по перевезенню пасажирів є наявність трудових відносин між суб»єктом підприємницької діяльності та найманим водієм.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 з наступними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», крім загальних підстав, передбачених ст. 440 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває з даною організацією в трудових відносинах і шкоду заподіяно нею у зв»язку з виконанням трудових (службових) обов»язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

З урахуванням наведеного, місцевий суд дійшов вірного висновку, що відповідальність за шкоду, спричинену водієм ОСОБА_3 має нести як фізична особа - суб»єкт господарської діяльності - ОСОБА_2, оскільки порушення останнім вимог нормативних актів в частині укладення трудового договору з водієм ОСОБА_3 не звільняє ОСОБА_2 від обов»язку відшкодувати спричинену працівником шкоду. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність будь-яких трудових відносин між ним та ОСОБА_3 суперечать поясненням, даним ними раніше у ході судового розгляду справи. Так, згідно протоколу судового засідання від 23 грудня 2002 року, як відповідач ОСОБА_2, так і відповідач ОСОБА_3 не заперечували факту наявності між ними трудових відносин, зокрема ОСОБА_3 вказав, що був оформлений як працівник, з укладенням трудового договору, отримував заробітну плату, в свою чергу ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_3 віддавав йому отриману виручку /т.1 а. с. 67, 68/. Таким чином, місцевим судом вірно дана оцінка тій обставині, що хоча фактичні трудові відносини між даними відповідачами і не були оформлені офіційно у встановленому законом порядку, однак це не звільняє ОСОБА_2 від обов»язку відшкодувати спричинену працівником шкоду відповідно до ст. 450 ЦК України.

При визначенні суми завданої позивачу шкоди, місцевим судом правомірно взято до уваги висновок спеціаліста-товарознавця №31/5 від ЗО травня 2002 року, згідно якого розмір матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди власнику транспортного засобу АУДІ-100 складає 7548 грн. 95 коп. та в якому перелік пошкоджень транспортного засобу, зазначений спеціалістом, повністю узгоджується з переліком пошкоджень даного автомобіля, вказаних працівниками ДАІ в протоколі та схемі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25 березня 2002 року, з якими на час їх складання погодилися як ОСОБА_6, так і ОСОБА_3 / т. 1 цивільної справи; а. с. 7-10, а. с. 11-15 адміністративної справи №3-3226/02 /.

Враховуючи, що відповідачі, заперечуючи в судовому засіданні розмір завданої ОСОБА_6 шкоди, доказів на підтвердження своїх заперечень не надали, місцевий суд, вирішуючи справу, відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, на засадах змагальності, в межах наданих доказів, при визначенні розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, вірно виходив саме з висновку спеціаліста як належного доказу, обґрунтовано стягнувши в рахунок відшкодування майнової шкоди на користь ОСОБА_6 7548,95 грн. з відповідача ОСОБА_2, зобов»язавши позивача після відшкодування йому збитків повернути ОСОБА_2 пошкоджені деталі від автомобіляАУДІ-100.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 квітня 2010 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 квітня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/ Згідно: