Новоодеський районний суд Миколаївської області
Справа № 2 100/2010 року
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2010 року

Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Гажі О. П.

при секретарі Шведовій Я. О.,

з участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2007 року позивач звернулася в суд з вищевказаним позовом до відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 14.08.2001 року вона за договором купівлі-продажу №2-202, укладеного на УТБ «Ріко-Альянс», продала відповідачу ОСОБА_2, з яким перебувала у фактичних шлюбних стосунках, нежитлову будівлю магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області. Зазначила, що продала магазин через те, що мала намір припинити свою підприємницьку діяльність, в звязку з переходом на державну службу, а ОСОБА_2 мав намір отримати банківський кредит під заставу цього магазину. Також зазначила, що вони домовились з ОСОБА_2 про те, що він поверне магазин за першою її вимогою. Після цього, в період з 04 листопада 2004 року по 19 жовтня 2006 року, вона перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. З моменту розірвання шлюбу, так як ОСОБА_2 відмовився повернути їй назад у власність магазин, вона, взнавши, що її право на майно порушено, звернулася до суду з позовом про визнання цієї угоди купівлі-продажу магазину недійсною.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу магазину, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області було укладено ними фіктивно, про людське око, оскільки вона продовжувала володіти і користуватися магазином, здійснюючи підприємницьку діяльність, просила суд її позов задовольнити, визнавши цей договір недійсним.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23.05.2008 року позов було задоволено. Договір купівлі-продажу №2-202, укладений 14.08.2001 року на УТБ «Ріко-Альянс», за яким ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 нежитлове приміщення магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області було визнано недійсним.

Додатковим рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25.07.2008 року було вирішено питання про судові витрати по справі.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23.10.2008 року рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23.05.2008 року та додаткове рішення того ж суду по цій же справі від 25.07.2008 року залишено без зміни.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.09.2009 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена. Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25.07.2008 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 23.10.2008 року скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами для скасування рішень місцевого загального та апеляційного суду, як зазначено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.09.2009 року, було порушення судами норм матеріального і процесуального права.

При новому судовому розгляді справи позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2

В уточнених вимогах, позивач посилаючись на ті ж обставини справи та на пропущення нею строків позовної давності з поважних причин, просила суд:

1.визнати поважними причини пропуску строків позовної давності та поновити їй ці строки позовної давності,

2. визнати недійсним договір №2-202, укладений 14.08.2001 року на УТБ «Ріко-Альянс», за яким ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 нежитлове приміщення магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області,

3. визнати за нею ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області.

Підтримуючи в судовому засіданні уточненні позовні вимоги позивач ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні посилаючись на безпідставність позовних вимог, на законність укладеного договору та на пропуск позивачем без всяких поважних причин строку позовної давності, просили суд у задоволені позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи УТБ «Ріко-Альянс» в судове засідання за викликом суду не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час, місце судового розгляду і письмово не повідомив суд про причини своєї неявки. Неявка представника третьої особи визнана судом без поважних причин і справа на підставі ст.169 ЦПК України розглянута у його відсутність.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Цей висновок суду ґрунтується на наступному:

Як вбачається з матеріалів справи, сторони 14.08.2001 року уклали між собою на УТБ «Ріко-Альянс» письмовий договір №2-202 про купівлю-продаж нежитлового приміщення магазину, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області, з дотриманням всіх цивільно-правових наслідків цієї угоди(а.с.5).

За цим договором ОСОБА_4 ( в даний час позивач ОСОБА_1М.) продала ОСОБА_2 за 1700 гривень нежитлове приміщення магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області.

Після підписання і реєстрації договору, покупець ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на придбаний магазин в Вознесенському МБТІ, про що свідчить відповідна реєстрова надпис(а.с. 5) та отримав технічний паспорт на цей нежитловий обєкт нерухомості на своє імя (а.с.6).

Суд зазначає, що відповідно до вимог ст.ст.128, 153-154,224 ЦК УРСР ( в ред.1963р.), який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами, та відповідно до умов договору у покупця ОСОБА_2 після підписання і реєстрації договору виникло на законних підставах право власності на придбаний ним у позивача (ОСОБА_4М.) магазин.

Посилання позивача на те, що вони домовилися з відповідачем ОСОБА_2 і той зобовязався повернути магазин у власність позивача на першу її вимогу, суд вважає безпідставними, недоведеними.

По-перше, ці обставини не визнаються і заперечуються позивачем.

По-друге, ці обставини, на які посилається позивач, не були зазначені в укладеному між ними договорі №2-202 від 14.08.2001 року про купівлю-продаж магазину, а також не передбачені ніякими іншими письмовими угодами між сторонами, не доводяться ніякими доказами, а тому суд їх вважає необґрунтованими, надуманими і не доведеними.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні обставин, після переходу магазину у власність ОСОБА_2, сторони деякий час спільно використовували даний обєкт нерухомості, як магазин, здійснюючи торгівлю, так як перебували в фактичних шлюбних відносинах з 1996 року, а в період з 04.11.2004 року до 19.10.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, хоча право власності на магазин, з 28.03.2002 року (з моменту реєстрації в МБТІ) належало відповідачу ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, якими передбачена змагальність сторін, саме на сторони покладено обовязок доведеності тих обставин на які вони посилаються, як на предмет та підстави позову, так і можливі заперечення проти нього.

Посилання позивача на фіктивність договору, як такого, що був укладений про людське око, без настання цивільно-правових наслідків, суд вважає безпідставними, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Обставини справи свідчать про те, що зміст укладеного між сторонами договору не суперечив вимогам чинного на той час законодавства, сторони мали необхідний обсяг дієздатності для укладення цього договору і їх волевиявлення було вільним. Правочин було укладено в передбаченій законодавством формі і він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто, право власності на магазин перейшло від позивача до відповідача, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами.

Посилання позивача на те, що магазин не виходив з її володіння, так як вона здійснювала в ньому господарську діяльність, суд оцінює критично, а також як такі, що не можуть бути підставою для визнання цього договору недійсним.

Враховуючи, що на момент укладення цього договору сторони не були в зареєстрованому шлюбі, позивач могла розуміти і повинна була розуміти цивільно-правові наслідки укладення цього договору відчуження належного їй на правах власності нерухомого майна і, як вбачається з письмового договору купівлі-продажу магазину їй ці наслідки були зрозумілі.

Суд також зазначає, що рішення суду 1-ої та апеляційної інстанцій по даній справі, були скасовані ухвалою Верховного Суду України з підстав порушення норм матеріального і процесуального права.

Висновки і мотиви, викладені в ухвалі Верховного Суду України від 23.09.2009 року по цій справі є обовязковими для суду 1-ої інстанції при повторному розгляді справи(ч.4ст.338 ЦПК України) і, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Крім того, як зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 23.09.2009 року, судом при попередньому розгляді справи помилково зроблено висновок про те, що позивач ОСОБА_1 дізналася про своє порушене право в жовтні 2006 року, а тому судом невірно було відмовлено в застосуванні строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач ОСОБА_2

При новому розгляді справи, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати поважними причини пропуску нею строків позовної давності, просила поновити їй строки звернення до суду за захистом порушеного права посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 нібито ніколи не заперечував і не оспорював того факту, що магазин є власністю ОСОБА_1 і, що вона узнала про порушення її права власності тільки в жовтні 2006 року, після розірвання шлюбу з ОСОБА_2

Але ці доводи позивача спростовуються дослідженими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, з яких однозначно випливає, що відлік початку строку позовної давності слід рахувати з моменту укладення договору №2-202 від 14.08.2001 року про купівлю-продаж магазину та його реєстрації в органах МБТІ.

Відповідно до вимог ст.ст.257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а її початок починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійним договору купівлі-продажу магазину 20.08.2007 року, тобто через шість років, з моменту укладення нею договору про його відчуження, про цивільно-правові наслідки якого вона не могла не знати, а навпаки знала і розуміла значення цієї угоди і її наслідки.

Обставин, які б могли свідчити про зупинення, переривання, перебігу строків позовної давності під час судового розгляду справи не встановлено.

На застосуванні строків позовної давності, як на додатковій підставі невизнання позову, наполягає відповідач ОСОБА_2, що також є підставою для відмови в задоволені позову у відповідності до вимог ст.267 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 179, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю ОСОБА_1 в задоволені її позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу №2-202, укладеного 14.08.2001 року на УТБ «Ріко-Альянс», за яким ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 нежитлове приміщення магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Новоодеський районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження, яка подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду в 10 (десяти) денний строк після проголошення рішення, або протягом 20 (двадцяти) днів після подання заяви про апеляційне оскарження з одночасним направленням її копії до апеляційного суду.

Головуючий: