Справа №22-ц-2183/10 Суддя-доповідач - Лузан
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В.О.,

суддів - Лузан Л.В., Хвостика С.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 березня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Охтирської міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності на частку в квартирі та права дитини на проживання в цій квартирі,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи Сектор громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Охтирського міськвідділу ГУМВС України в Сумській області, обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Тополь» про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом виселення та зобовязання зняти з реєстрації,

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи Сектор громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Охтирського міськвідділу ГУМВС України в Сумській області, обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Тополь» про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом виселення та зобовязання зняти з реєстрації ,

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 12 березня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності на частку в квартирі та права дитини на проживання в цій квартирі відмовлено за необґрунтованістю вимог .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом виселення та зобовязання зняти з реєстрації відмовлено за необґрунтованістю вимог .

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом виселення та зобов'язання зняти з реєстрації відмовлено за необґрунтованістю вимог .

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 12 листопада 2009 року, у вигляді накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення її позовних вимог та відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з тих підстав, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були невірно застосовані норми матеріального і процесуального права .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про часткове скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення її позовних вимог з тих підстав, що судом у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були невірно застосовані норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.02.1973 року по даний час ( ас.40).

14 серпня 2001 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, за яким купив трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 4), житловою площею 37,1 кв.м, як зазначено в договорі, за 13437 грн. Проте сторони пояснили, що за квартиру за даним договором продавець отримав 5 тис. доларів США. Договір купівлі-продажу був зареєстрований в Охтирському міжміському бюро технічної інвентаризації 27 серпня 2001 року.( ас.4, 14).

В даній квартирі прописані на постійне проживання ОСОБА_1- з 23.11.2001 р., ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 - з 03.12.2001 р., ОСОБА_7О.(син відповідача ОСОБА_3 В.) - з 23.11.2001 р. та ОСОБА_3- з 02.04.2002 р. (а.с. 5-8).

З0 серпня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений письмовий договір наступного змісту :

«Мы, договорившиеся стороны: квартиросдатчик ОСОБА_8, сдавший квартиру для совместного проживания общей площадью 58,8 кв.м по в адресу АДРЕСА_3, и квартиросъемщик ОСОБА_9, обязующаяся проживать в ней, составили настоящий договор наема. Квартиросъемщик ОСОБА_9 обязуется содержать жилье в надлежащем порядке, оплата за проживание взыскиваться не будет, так как договорившиеся стороны являются сожителями. Квартиросдатчик ОСОБА_10 обязуется предоставить все необходимые жилищные условия. Договорившиеся стороны сохраняют право расторгнуть договор одной из сторон, предупредив об этом за один месяц. Договор вступает в силу с момента прописки ОСОБА_9 на жилой площади ОСОБА_8В.» ( ас.10)

08 жовтня 2001 року у позивача- Хилько С.М. та відповідача- Усанова О. В. народилася донька ОСОБА_6 ( ас.11,13).

ОСОБА_1 просила суд встановити факт спільного проживання її і ОСОБА_3 в період з 2000 року по 2005 рік, визнавши проживання однією сімєю жінки та чоловіка; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю і визнати право власності на цю квартиру за нею на 2/3 частини і за відповідачем ОСОБА_3 на 1/3 частину; визнати та забезпечити право дитини-Усанової ОСОБА_11 на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ас.3, 125).

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що з жовтня 2000 року по 2005 рік вона проживала з ОСОБА_3 однією сімєю, перебуваючи з ним у фактичних шлюбних відносинах. В жовтні 2001 року у них народилась донька Катерина- інвалід дитинства. За її, ОСОБА_1, особисті кошти була куплена квартира АДРЕСА_2. Договір куплі-продажу був оформлений на ОСОБА_3, так як на час купівлі квартири вона була хвора і знаходилась у лікарні. Вважала, що названа квартира повинна бути визнана спільним майном подружжя з тих підстав, що була набута під час фактичних шлюбних відносин її з ОСОБА_3, а при розподілі квартири її частка має бути більшою з урахуванням інтересів спільної з відповідачем дитини - ОСОБА_11.

Колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення названого позову. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини щодо визнання за ОСОБА_1М права власності на квартиру АДРЕСА_2 з підстав, зазначених нею у позові, не регулюються ст.67, 70, 74 СК України, так як на час укладення договору купівлі-продажу (14 серпня 2001 року) Сімейний кодекс України не існував, тому його норми не можуть регулювати спірних правовідносин.

Чинний на час виникнення спірних правовідносин Кодекс про шлюб та сім'ю України не визначає правового режиму майна осіб, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах .

На час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, тобто станом на 14 серпня 2001 року, питання щодо правового режиму майна, набутого під час фактичних шлюбних відносин чи набутого особами за спільні кошти, вирішувалось на підставі ст. 17 Закону України «Про власність», відповідно до якої майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (ч.1); майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі ( ч.2).

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надала суду переконливих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що на час купівлі спірної квартири у неї з ОСОБА_3 існували сімейні відносини та не надала доказів про те, що спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці її і ОСОБА_3, як членів сімї.

Крім того, відсутні підстави і для визнання за ОСОБА_1 права власності на частку у спірній квартирі на підставі ч.2 ст. 17 Закону України «Про власність», так як вона не надала доказів про її особисту участь своїми власними коштами у придбанні цієї квартири.

Посилання ОСОБА_1 на те, що продавець квартири ОСОБА_5 підтвердив факт отримання грошей за квартиру саме від неї, не є допустимим доказом відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України.

Таким чином вбачається, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 в порядку розподілу майна права власності на частку в квартирі .

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 і у задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання її і ОСОБА_3 в період з 2000 року по 2005 рік однією сімєю як жінки та чоловіка так як цей факт у даній справі не має юридичного значення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Як вбачається зі змісту поданої ОСОБА_1 позовної заяви метою встановлення факту проживання її та ОСОБА_3 однією сімєю було визнання спірної квартири спільною сумісною власністю. Як підставу для набуття права власності на спірну квартиру вона доводила, що проживала з ОСОБА_3 однією сімєю у зазначений період, і тому згідно норм СК України набула право власності на цю квартиру.

В той же час за положенням ст.ст. 256-259 ЦПК України суд може окремо від інших позовних вимог встановити факт, який має юридичне значення, якщо його встановлення не повязане з обґрунтуванням позовних вимог (у даному випадку набуття права власності на частку у спірній квартирі, яка відповідно до підстав позову є майном, набутим під час фактичних шлюбних відносин).

Як було зазначено вище, правове значення для вірного вирішення спору у даній справі мають фактичні обставини щодо взаємовідносин сторін, які мали місце до набуття і під час набуття спірної квартири. Ці обставини судом були встановлені і з їх урахуванням спір був вирішений.

В той же час факт проживання позивачки з 2000 р. до 2005 р. однією сімєю з відповідачем, як жінки та чоловіка, у даній справі не має юридичного значення.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання та забезпечення права дитини, ОСОБА_6, на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2, так як позивачка не назвала порушених прав та їх наявність на час вирішення страви , які б треба було б поновлювати у такий спосіб.

Колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Суд прийшов до вірного висновку про те, що З0 серпня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений письмовий договір найму спірної квартири (зміст якого був викладений вище), який відповідно до ч.3 ст.825 ЦК України може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

В той же час ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не надали суду доказів, які б давали підстави для розірвання названого договору найму квартири.

Згідно зі ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Керуючись положеннями даної норми права, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що названий договір найму укладався ОСОБА_3 за спільною згодою з ОСОБА_2, яка протилежного суду не довела. Названий договір найму не оспорюється, недійсним в установленому порядку не визнавався. З урахуванням наведеного колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 такими, що не заслуговують на увагу і не дають підстав для скасування постановленого рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обгрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 березня 2010 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців .

Головуючий -

Судді -