Справа №2-87/10 14.06.2010
Справа 22ц 5784/10 Суддя першої інстанції: Серебрякова Т.В.
Категорія 53 Суддя доповідач апеляційного суду: Кутова Т.З.
У Х В А Л А

Іменем України

6 липня 2010 року судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Паліюка В.П.,

суддів: Галущенка О.І.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Красилюку В.А.,

за участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Вознесенського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2010 року по справі за позовом

ОСОБА_2

до

Приватного підприємства (далі ПП) «Мілан»

про

поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПП «Мілан» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що з 12 жовтня 2006 року працював на ПП «Мілан» на посаді завідуючого виробництвом. На підставі ст. 38 КЗпП України його було звільнено з 1 березня 2008 року. Однак вказане звільнення вважає незаконним, оскільки заяву про звільнення за власним бажанням він не подавав та продовжував працювати на підприємстві до 29 травня 2009 року. Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Вознесенського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить вказане рішення суду скасувати, а по справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що суд не вірно оцінив докази по справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, ОСОБА_2 працював в ПП «Мілан» з 12 жовтня 2006 року на посаді завідуючого виробництвом на підставі наказу № 28 від 12 жовтня 2006 року (а.с. 5).

На підставі наказу № 58 від 29 лютого 2008 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Заяву позивача про звільнення, відповідачем не надано. Останній посилався на акт від 27 травня 2009 року, яким встановлено, що позивач перебуваючи в нетверезому стані зламав вхідні двері та проник в адміністративне приміщення ПП «Мілан». А як зазначено в акті від 30 травня 2009 року, після перевірки документації, в звязку з проникненням позивача до адміністративних приміщень підприємства, зникли відомості про виплату заробітної плати та заява про його звільнення.

Між тим з приводу фактів проникнення та викрадення офіційних документів відповідач не звертався до правоохоронних органів. Тоді, як, таке звернення мало місце саме 29 травня 2009 року, однак з іншого приводу, а саме в звязку з побиттям позивачем керівника підприємства ОСОБА_4, який є його братом (а.с. 21).

Відповідно до акту від 29 лютого 2008 року позивач відмовився від отримання трудової книжки в звязку зі звільненням (а.с. 17).

Листом від 2 березня 2008 року за вихідним № 13 позивача ОСОБА_2 було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки та розрахунку в звязку зі звільненням (а.с. 16).

З приводу порушення трудового законодавства на підприємстві та притягнення винних осіб до відповідальності, позивач звертався до Вознесенської міжрайонної прокуратури, в звязку з чим на підприємстві було проведено відповідну перевірку Територіальною державною інспекцією праці у Миколаївській області. Так з відповіді позивачу вказаного органу від 15 липня 2009 року слідує, що таке звернення було обумовлено не проведенням з ним остаточного розрахунку та не видачею йому трудової книжки (а.с. 6).

З відповіді прокуратури Миколаївської області, куди також звертався позивач, слідує, що за поясненнями позивача ОСОБА_2 трудова книжка йому була вручена саме 29 травня 2009 року (а.с. 4).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору про поновлення на роботі в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи, що трудову книжку позивач отримав 29 травня 2009 року, а до суду з даним позовом звернувся лише 18 вересня 2009 року, тобто після сплину встановленого законом строку, суд обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні його позовних вимог, в звязку з пропуском останнім строку звернення до суду.

Вірно також суд визначився з відсутністю поважності причин пропуску вказаного строку до суду, так як звернення до правоохоронних органів з питань притягнення порушника трудового законодавства (керівника підприємства) до відповідальності, не позбавляло можливості позивача, при наявності намірів щодо поновлення на роботі, звернутися з відповідним позовом до суду.

Посилання апелянта на стан здоровя, який завадив йому в своєчасному зверненні до суду, також не можна прийняти до уваги. Так із наданих довідок з медичних установ таке не вбачається (а.с. 8, 55, 60, 90, 114).

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, судова колегія доходить висновку про те, що вказане рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 312 ЦПК України , судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 травня 2010 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України на протязі двох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді