Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 7957
06 липня 2010 року Жовтневий районний суд
в складі: головуючого
судді Антонюка О.А.
при секретарі Ткаченко Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора і комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії та стягнення судових витрат, -
ОСОБА_1 05 листопада 2009 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, зобовязання вчинити певні дії та стягнення судових витрат, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що разом з ОСОБА_3 їй належала на праві спільної власності квартира АДРЕСА_1. 23 вересня 2009 року ОСОБА_3 помер і вона дізналася, що він за договором дарування подарував свою ? частку вказаної квартири відповідачці ОСОБА_2 Вважає вказане незаконним, оскільки вона про цю угоду не знала, згоди своєї на відчуження вказаної частини спірної квартири не давала, порушені її права. Вона була дуже обурена цим, зверталася до відповідача про повернення всього в первісний стан, та їй було відмовлено в цьому. Вона фактично була введена в оману. Відповідач їй відмовляє повернути все як було. Просила визнати вказаний договір дарування частини спірної квартири недійсними, зобовязати КП ДМБТІ ДОР анулювати реєстрацію її власності на цю частину квартири та стягнути судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомила. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача згідно ст. 169 ЦПК України і винесення заочного рішення згідно ст. 224 ЦПК України.
Представники третіх осіб Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори і КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду вказали, що все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.
Вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
В судовому засіданні встановлено, що 18 червня 1976 року у встановленому законом порядку було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (прізвище після одруження ОСОБА_3). 01 жовтня 1997 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було видане свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2, вказана власність була зареєстрована в передбаченому законом порядку в КП ДМБТІ ДОР.
05 листопада 2004 року ОСОБА_3 нотаріально посвідченим договором подарував свою 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 відповідачці ОСОБА_2 вказаний договір та право власності відповідачки в передбаченому законом порядку було зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_1 вересня 2009 року помер ОСОБА_3
Будучи не згодною з вказаним договором дарування, позивач звернулася до суду з позовом визнання недійсним договору дарування, зобовязання вчинити дії по анулюванню реєстрації договору в КП ДМБТІ ДОР та стягнення судових витрат.
Вказані твердження позивача безпідставні і бездоказові, виходячи з наступного. Стосовно складання та підписання договору дарування. Відповідно до пояснень та матеріалів справи 05 листопада 2004 року було нотаріально посвідчено договір дарування. Дана нотаріальна дія була посвідчені нотаріусом, особу дарувальника було встановлено за паспортом громадянина України, договір прочитано, жодних питань та заперечень у не виникло, в ході розмови ОСОБА_3 адекватно відповідав на питання, розповідав про своє життя, після розмови договір було підписано, при цьому їй було розяснено зміст ст. ст. 717-721, 727, 728 Цивільного кодексу України. Отже, твердження позивача в цій частині суперечить фактичним обставинам справи та письмовим доказам наявним в справі. Стосовно начебто шахрайських дій відповідачки не надано будь-яких доказів щодо звернення до правоохоронних органів, винесення будь-яких постанову про відмову в порушенні кримінальної справи чи інш., а отже встановленим є факт того, що ОСОБА_2 жодних злочинів щодо позивача та її майна не вчиняла. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту.
З іншого боку, оцінюючи дії відповідача та інших осіб (нотаріуса, що посвідчували оспорюваний правочин) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. ОСОБА_3 жодним чином не виходив за межі своїх повноважень та вчиняв лише дії відносно своєї частини спірної квартири, а не всього житла.
Стосовно оспорюваного договору дарування. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Договір дарування не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачений цим законодавством. Сторони цього правочину були дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Договір було укладено в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при його укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних правочинів. Також правочин був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки в результаті його укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом дарування.
Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення було здійснено відповідну їх державну реєстрацію.
Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.
Оспорюваний правочин відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочин, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначений правочини був належним чином зареєстрований за новим власником, пройшов обовязкову державну реєстрацію, передбачену для нього.
Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме договір дарування частини спірної квартири слід визнати недійсними.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_1 про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, зобовязання анулювати реєстрацію пава власності не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.
Суд приймає до уваги також і ті обставини, що позов було заявлено, а потім доповнено і уточнено визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, зобовязання анулювати реєстрацію пава власності, але вказане було оформлене і належним чином зареєстроване в передбаченому законом порядку в КП ДМБТІ ДОР з отриманням свідоцтва та витягу з реєстру власників нерухомого майна, а позовних вимог стосовно скасування вказаної реєстрації до відповідача не заявлено, КП ДМБТІ ДОР взагалі вказано третьою особою, до якої не можуть ставитися будь-які позовні вимоги (можуть бути лише самостійні вимоги). Оформлення та реєстрація права власності відповідачки на спірне майно проведені в грудні 2004 року, звернення до суду ОСОБА_1 було лише в листопаді 2009 року, тобто з пропуском строку позовної давності і питання про поновлення цього строку заявлено позивачем або його представником не було. Крім того, за договором дарування відповідачу подаровано лише ? частина спірної квартири, решта власності належить позивачу.
Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації договору дарування, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.
Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.
Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії та стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 203, 204, 205, 207, 208, 209, 210, 215, 237, 238, 239, 655, 657, 717-721, 727, 728 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд
ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії та стягнення судових витрат відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районий суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя