Справа № 2-2758/10
Провадження № 2-2758/10
РІШЕННЯ

Іменем України

25.06.2010 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі

головуючого судді Разумовської О.Г.,

при секретарях Сабанову В.М., Лазарєвій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення коштів на лікування, на оздоровлення та стягнення моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

26. 01. 2010 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення коштів на лікування, на оздоровлення та стягнення моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з вересня 2006 року вона працювала на посаді інженера по експлуатації транспорту. Відповідно до посадової інструкції позивач була особою відповідальною за ведення табелю робочого часу на вказаному підприємстві. 28. 12. 2009 її звільнено з роботи згідно з наказом підприємства № 43 «Про звільнення з роботи у звязку зі скороченням штатної одиниці. Зі звільненням позивачка не згодна, посилається на конфліктну ситуацію з керівництвом підприємства. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду за захистом.

В судовому засіданні позивач та представник позовні вимоги уточнили, просили поновити позивача на роботі, скасувати накази від 28. 12. 2009 № 43 «Про звільнення ОСОБА_1 у звязку зі скороченням штатної одиниці, від 25. 11. 2009 № 39 «Про оголошення догани ОСОБА_1І.», стягнути з відповідача ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, матеріальну допомогу на оздоровлення, моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., позов підтримали, обставини, викладені в позові, підтвердили, просили суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечив, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Мотивував тим, що звільнення позивача проведено у відповідності з діючим трудовим законодавством, пояснення позивача є вигаданими, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, позивач ОСОБА_1 вересня 2006 року працювала на ОСОБА_2 підприємстві «Автотрансобслуговування» на посаді інженера по експлуатації транспорту.

Трудовий договір відповідно до ст. 23 КЗпП України з зазначеним працівником було укладено на невизначений строк.

Наказом від 28. 12. 2009 № 43 «Про звільнення ОСОБА_1 у звязку зі скороченням штатної одиниці позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи з 28. 12. 2009.

Звільненню позивача передував наказ від 22. 10. 2009 № 28 «Про попередження», яким ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення у звязку зі скороченням зазманої нею посади. Вказаний наказ позивачкою не підписано, оскільки він суперечить положенням КЗпП України, зокрема позивач зазначала, що її не можна було звільняти, оскільки вона була головою ради трудового колективу, а тому протягом року її не можна було звільняти.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Виходячи з наявних в справі доказів суд приходить до висновку, що позивача звільнено незаконно, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працiвник може звернутися з заявою про вирiшення трудового спору безпосередньо до районного, районного у мiстi, мiського чи мiськрайонного суду в тримiсячний строк з дня, коли вiн дiзнався або повинен був дiзнатися про порушення свого права, а у справах про звiльнення - в мiсячний строк з дня вручення копiї наказу про звiльнення або з дня видачi трудової книжки.

Відповідно до п. 9 Положення про Раду трудового колективу ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування», затвердженого на зборах трудового колективу вказаного підприємства 16. 02. 2009, член трудового колективу не може бути переміщений на іншу роботу, звільнений або ж адміністративним стягненням та матеріальним санкціям бе згоди трудового колективу.

Відповідно до п. 1ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Судом встановлено, що при звільненні позивача у звязку зі скороченням штатів, позивачу не було запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві. Однак в судовому засіданні встановлено, що на вказаному підприємстві були наявні вакантні посади мийника та двірника.

Також судом встановлено, що фактично на підприєстві не мало місця зміна в організації праці, яка б тягнула за собою скорочення чисельності штатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100), а саме п. п. з п. 1 зазначений порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у т. ч. випадку вимушеного прогулу.

П. 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної для оплати часу відпусток розраховується виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, а у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Абзацами 4 та 6 Порядку № 100 передбачено наступне, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

П. 8. зазначених вище правил передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середній заробіток позивача становить 1239, 00 грн., заробітна плата позивача ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу становить 7434,00 грн., зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до п. 7.1. колективного договору підприємства передбачено надавати матеріальну допомогу на оздоровлення до щорічної відпустки з фонду оплати праці за умови наявності обігових коштів. Вказана умова колективного договору на підприєстві виконувалася протягом 2009 року не відносно всіх працівників, у тому числі і стосовно позивача ОСОБА_1. Вказане встановлено перевіркою прокуратури Заводського району м. Миколаєва Миколаївської області, та повідомлено листом вказаного правоохоронного органу від 10. 02. 2010 № 23-10. Заборгованість ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» перед позивачем ОСОБА_1 по виплаті допомоги на оздоровлення становить 1600,00 грн., вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода це шкода, заподіяна працівникові поведінкою особи, яку можна характеризувати як неетичну, таку, що суперечить системі поглядів і уявлень, які регулюють поведінку людей у суспільстві. Під моральною шкодою розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, щоспричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Під моральною шкодою слід розуміти також втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. З постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

У вказаній Постанові ПВСУ зазначено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством, зокрема: ст. 237-1 КЗпП та іншими (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначити залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин.

Суд при розгляді справи також взяв до уваги те що факт заподіяння моральної шкоди позивачу мав місце, що виразилось у втраті роботи, перенесенні моральних та психічних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, які вимагають від ОСОБА_1 додаткових зусиль для організації свого життя , а тому позивач у відповідності з ст. 237-1 КЗПП України має право на відшкодування відповідачем моральної шкоди.

Суд, з огляду на ступінь, характер, термін й обсяг моральних переживань позивача, яких останній зазнав у звязку з протиправними діями відповідача, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 1 000, 00 грн., а у задоволенні решти позовних вимог позивачу слід відмовити.

Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого підлягає негайному виконанню.

Таким чином, судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач був звільнений незаконно, а тому суд вважає можливим поновити позивача на посаді посаді інженера по експлуатації транспорту ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування», скасувати накази від 28. 12. 2009 № 43 «Про звільнення ОСОБА_1 у звязку зі скороченням штатної одиниці, від 25. 11. 2009 № 39 «Про оголошення догани ОСОБА_1І.» . Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 7434,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомогу на оздоровлення у розмірі 1600,00 грн., стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн., у задоволенні решти позовних вимог позивачу слід відмовити.

Окрім того, з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 98,84 грн. , а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 208-218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення коштів на лікування, на оздоровлення та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати наказ ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» від 28. 12. 2009 № 43 «Про звільнення ОСОБА_1 у звязку зі скороченням штатної одиниці.

Поновити ОСОБА_1 на посаді посаді інженера по експлуатації транспорту ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування».

Скасувати наказ ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» від 25. 11. 2009 № 39 «Про оголошення догани ОСОБА_1І.».

Стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7434, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 1600, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Автотрансобслуговування» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000, 00 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 1239,00 грн. підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» на користь держави державне мито за розгляд справи у суді в розмірі 98,84 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва у строк та в порядок, передбачений ст. ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя О.Г. Разумовська