Справа №22-ц-1386/10 Суддя-доповідач - Лузан
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В.О.,

суддів - Лузан Л.В., Сибільової Л.О.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 17 березня

2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованого майна ,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 17 березня 2010 року в задоволенні позовних вимог відмовлено за пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що 14 серпня 2009 року вона звернулась до суду з названим позовом, у якому просила зобовязати ОСОБА_2 знести сарай шлакоблочний під літ. «В» та два деревяні сараї під літ. «Г» і «Д», які на плані намальовані як одна будівля, як самочинно збудовані відповідачкою на земельній ділянці за адресою тупик Олешнянський № 4 в м. Лебедин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками садиби, що знаходиться за адресою тупик Олешнянський № 4 в м. Лебедин.

ОСОБА_2 являється власником ? частини цієї садиби на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 1970 року

ОСОБА_1 являється власником ? частини цієї садиби на підставі договорів купівлі-продажу від 31 липня 2001 року, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 купила 1/2 частину жилого будинку з надвірними спорудами( а саме, житловий будинок, деревяний, жилою пл. 78,1 кв.м, сарай дощатий під літ. «Б», паркан дощатий під номером 1-2) та земельну ділянку площею 0,0970 га, що знаходяться по туп. Олешнянський, 4 в м. Лебедині Сумської області.

За даними бюро технічної інвентаризації на земельній ділянці по туп. Олешнянський,4 в м. Лебедині знаходяться самочинно збудовані будівлі, а саме, сарай шлакоблочний під літ. «В» та сарай деревяний під літ. «Г» ( хоча з пояснень сторін вбачається, що в даному разі мова йде за два деревяні сараї під літ. «Г» і «Д», а не один під літ. «Г» ).

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Апеляційного суду Сумської області від 07 липня 2009 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову, заявленого до Лебединської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинно збудовані будівлі. Відмовляючи у задоволенні позову Апеляційний суд Сумської області виходив з того, що вирішення питання про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце в тому випадку, коли порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого дає підстави вважати про наявність спору про право. В той же час колегією суддів було встановлено, що позивачка не зверталась до органів місцевого самоврядування щодо вирішення питання про узаконення і визнання за нею права власності на самовільно збудовані сараї, а з урахуванням того, що в судовому засіданні суду першої інстанції представник міської ради погодився з заявленими позовними вимогами, колегія суддів прийшла до висновку про те, що спір між позивачем та міською радою відсутній.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 22 вересня 2008 року була задоволена позовна заява прокурора, подана до суду в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_5 до Лебединської міської ради, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_1, Лебединський міський відділ Сумської регіональної філії ДП „Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" про визнання недійсними державних актів на право власності на землю .

Названим судовим рішенням були скасувані державні акти: серія І-СМ № 008218 на право приватної власності на землю, який виданий 27.07.2001 року Лебединською міською радою ОСОБА_4 1/2 частина та ОСОБА_2 1/2 частина, земельної ділянки площею 0,0815 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: м. Лебедин пров. Олешнянський, 4 та державний акт серія І-СМ № 008219 на право приватної власності на землю, який виданий 27.07.2001 року Лебединською міською радою ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0563 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: ОСОБА_6, пров. Олешнянський, 4.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сараї «В» і «Г» та добудови до них були самовільно збудовані відповідачкою протягом 1970-2001 років, тобто в той час, коли позивачка ще не заперечувала проти їх зведення, і позивачка не довела того, що проти будівництва зазначеного майна заперечували інші співвласники будинку. В той же час, приймаючи до уваги те, що житловий будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності і земельна ділянка знаходиться у їх спільному сумісному користуванні, а самовільно забудовані будівлі знаходяться на цій земельній ділянці (яка не розподілена в натурі і спільно використовується сторонами), то суд першої інстанції визнав такими, що заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що вона не має можливості повноцінно використовувати землю, зайняту господарськими спорудами відповідачів, внаслідок чого суд прийшов до висновку, що її права є порушеними.

Разом з тим, суд першої інстанції визнав, що позивачка звернулась за захистом своїх порушених прав після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів вважає, що рішення суду у даній справі ухвалене на підставі неповно з'ясованих судом обставинах, що мають значення для справи; висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та суд постановив рішення з порушенням норм процесуального права. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

З письмових заперечень ОСОБА_2 на заявлений до неї у даній справі позов та її пояснень у судових засіданнях вбачається, що з 1961 року вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_5. У 1970 році, коли вона разом зі своїм чоловіком купила 1/2 частину господарства по туп. Олешнянський 4, то на земельній ділянці за цією адресою був збудований житловий будинок та сарай під літерою «Б». У 1973 році її чоловік збудував погріб, який був не дуже глибоким із вхідними дверима, а не лазом. Він вирішив прибудувати погрібник для утеплення погребу та використання цього приміщення як сараю (під літерою «В»). Згоду на це будівництво давали їх сусіди, які проживали з ними в одному господарстві (маються на увазі попередні співвласники будинку). На час будівництва позивачці ОСОБА_1, яка є її донькою, було лише 8 років. У 1990 році вона разом з чоловіком побудували сарай під літерою «Г». Попередні співвласники домоволодіння також дали згоду на це будівництво ( ас.34).

Таким чином вбачається, що спірні господарсько-побутові будівлі, про знесення яких заявлений позов, були побудовані відповідачкою та її чоловіком під час шлюбу. У звязку з цим, розглянувши даний спір без залучення до участі у справі ОСОБА_5, суд тим самим вирішив питання про права та обовязки особи, яка не брала участь у справі, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 311 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення суду з направленням справи на новий розгляд.

Як на підставу для задоволення своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що спірні будівлі побудовані з порушенням архітектурних та санітарних норм і правил.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що при новому розгляді справи підлягають додатковій перевірці доводи ОСОБА_1 про те, що спірні господарсько-побутові будівлі збудовані з порушенням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, на що, як на підставу позову, вона посилається.

Зокрема, позивачка посилається на покази головного архітектора міськради свідка ОСОБА_7 про те, що спірні господарсько-побутові будівлі збудовані з порушенням архітектурних правил;

що за показами свідка ОСОБА_8, яка є спеціалістом бюро технічної інвентаризації, при виготовленні нею технічної документації вона не встановлювала обставин про те, яким чином сторони використовують спірні будівлі, в результаті чого будівля під літ. «В» в технічній документації відображена як сарай, проте, за твердженням позивачки, він фактично являється банею. Позивачка зазначає, що у звязку з названими обставинами до цієї будівлі неможливо застосувати належні санітарні норми;

судом також залишились неперевіреними доводи позивачки про те, що висновок санітарно-епідеміологічної служби про відсутність порушень санітарних правил при зведенні та використанні спірних будівель зроблений спеціалістом цієї служби без «виходу на місце», тому він, на твердженням позивачки, не може бути покладений в основу рішення.

Слід також зазначити про те, що виглядають непереконливими висновки суду про порушення прав ОСОБА_1 самим по собі фактом знаходження спірних господарсько-побутових будівель на земельній ділянці, яка знаходиться в загальному користуванні сторін, при умові, що ці будівлі були побудовані ще в той час, коли власником належної в даний час позивачці частки були сторонні особи.

З наведених підстав рішення суду підлягає скасуванню з надісланням справи на новий розгляд до того ж суду іншому складі.

Керуючись ст.ст. 303, п.5 ч.1 ст. 307, п. п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 309 ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 17 березня

2010 року у даній справі скасувати, а справу надіслати на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців .

Головуючий -

Судді -