Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

іменем України

9 червня 2010 року апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_2,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Печерської у м.Києві державної адміністрації

на постанову Олевського районного суду від 1 березня 2010 року,

у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Печерської у м.Києві державної адміністрації про визнання дій неправомірними та стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,

встановив:

У лютому 2010 року їщенко Л.Ф. звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з відповідача на її користь недоплачені за період з грудня 2006 року по грудень 2009 року включно кошти, виплата яких передбачена ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі Закону). В обгрунтування позову зазначила, що є потерпілою 4 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, працює у м. Олевську, віднесеному до зони посиленого радіологічного контролю. Всупереч вимогам Закону, який повязує розмір цих виплат із мінімальною заробітною платою, доплату до заробітної плати у вказаний період отримувала в розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № В36.

Постановою Олевського районного суду від 1 березня 2010 року позов задоволено. З Управління праці та соціального захисту населення Печерської у м.Києві державної адміністрації на користь позивачки стягнуто 17295,15 грн. заборгованості по доплаті до заробітної плати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення, за період з 1 грудня 2006 року по 31 грудня 2009 року. Бездіяльність відповідача визнана неправомірною.

У поданій апеляційній скарзі відповідач порушує питання про скасування зазначеної постанови з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що його дії є правомірними, оскільки він керується положеннями чинної Постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, кошти у розмірах, визначених Законом з Державного бюджету не фінансуються. На думку апелянта, судом не звернуто уваги на порушення позивачкою строку звернення до суду, а також на те, що спірні кошти не є заробітною платою. Апелянт не вважає себе належним відповідачем у справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка має статус потерпілої 4 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, працює у системі Житомирської обласної дирекції АТ „Райффайзен банк Аваль. Позивачка постійно проживає та працює у м.Олевську, віднесеному до зони посиленого радіологічного контролю (а.с.6-11).

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Проте в порушення вимог закону позивачка отримувала зазначену доплату у розмірі 5,2 грн. (а.с.9).

За наведених обставин та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру спірних виплат застосуванню підлягає саме стаття 39 Закону № 796-ХІІ, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

ОСОБА_4, в якому працює позивачка, знаходиться на території, що обслуговується відповідачем, якому делеговані повноваження щодо виплати спірних коштів, то суд правильно вважав, що саме з останнього слід стягнути заборгованість по невиплачених позивачці коштах.

Невиконання установою-роботодавцем обовязків, покладених на нього п.6 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936, не є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, при вирішенні спору судом не враховано наступне.

Виходячи із змісту ст.2 Закону України „Про оплату праці доплата, передбачена ст.39 Закону не є складовою частиною заробітної плати. А тому, на спірні правовідносини положення ст.233 КЗпП не поширюються.

У звязку з наведеним та враховуючи визначений ст.99 КАС (в порядку якого розглянуто справу) строк звернення до суду, в даному випадку задоволенню підлягали вимоги позивачки за період з 1 лютого по 31 грудня 2009 року. Проте суд першої інстанції на це уваги не звернув.

За таких обставин оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру стягнутих на користь позивачки коштів.

Зокрема, за виключенням отриманих позивачкою за вказаний період коштів у сумі 54,09 грн. стягненню на її користь підлягає 6629,91 грн. (605x2+625x3+630x2+630:23x18+ 650+744+744:23x14)- 54,09).

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК пропорційно до розміру задоволених вимог зменшенню підлягає розмір стягнутого з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, суд

вирішив:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Печерської у м.Києві державної адміністрації задоволити частково.

Змінити постанову Олевського районного суду від 1 березня 2010 року. Зменшити розмір стягнутих на користь ОСОБА_3 коштів з 17295,15 грн. до 6629,91 грн. та зменшити розмір стягнутого з Управління праці та соціального захисту населення Печерської у м.Києві державної адміністрації судового збору з 176,35 грн. до 66,29 грн.

В решті постанову залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: