Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2-4961
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Васюченко О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 липня 2009 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що в травні 2009 року в його автомобілі зламався карбюратор, він звернувся за допомогою до відповідача і той йому відремонтував карбюратор, після цього карбюратор знову вийшов з ладу, на його прохання відповідач відремонтував автомобіль знову, за що позивач заплатив відповідачу кошти; після цього через деякий час автомобіль знову зламався, відповідач знову його ремонтував і зламав. Він звернувся до іншої автомобільної майстерні, де йому його автомобіль відремонтували. Але на ремонт автомобіля відповідачем він поніс витрати. Позивач звернувся до відповідача з питанням повернути йому його кошти, а відповідач йому в цьому відмовив, на його неодноразові звернення до відповідача з питанням повернення коштів за неякісний ремонт відповідач свої зобовязання не виконав, гроші не повернув, відповіді не надавав. Він поніс витрати, йому завдана моральна шкода. Просив стягнути з відповідача потрачені ним з вини відповідача кошти на ремонт автомобіля та моральну шкоду всього 2429 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно він добровільно з метою допомоги позивачу пенсіонеру на його прохання приватно декілька разів ремонтував його автомобіль та надавав рекомендації в користуванні автомобілем, але інші поломки автомобіля були і далі, його рекомендації позивач не виконував і він відмовився від спілкування з ним. Все ним зроблено згідно вимог закону: ніякого договору в них не було, це була просто допомога. Ніяких зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував і моральної шкоди не завдавав. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль ВАЗ 2106, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1, в травні 2009 року в його автомобілі зламався карбюратор, він приватно звернувся за допомогою до відповідача ОСОБА_2 і той на його прохання йому відремонтував карбюратор вказаного автомобіля, після цього карбюратор знову вийшов з ладу, на прохання позивача відповідач відремонтував автомобіль знову, за що позивач сам заплатив відповідачу кошти; після цього через деякий час автомобіль знову зламався, відповідач допомогав позивачу і знову ремонтував цей автомобіль, але автомобіль ламався (виходив з ладу), на ремонт автомобіля позивач поніс витрати. Позивача звернувся до іншої автомобільної майстерні, де йому його автомобіль відремонтували.

Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на позивача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі: ремонт автомобіля позивача відповідач здійснював на правах допомоги пенсіонеру, цей ремонт проходив без оформлення будь-яких документів і паперів, звернення за допомогою до відповідача позивачем було приватне і не обовязкове для виконання, позивач погодився з умовами ремонту відповідача і не заперечував проти цього, надаючи автомобіль відповідачу, сам відповідач на прохання позивача декілька разів просто допомогав позивачу в евакуації його транспортного засобу; належного підтвердження того, що саме потребувало ремонту в автомобілі позивача і чому, що робив відповідач і яким чином, яка була якість цих робіт і з якої причини була наступна поломка автомобіля суду не надано і сторони таких даних не мають.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи,а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності маральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачам моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по ремонту автомобіля, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -