Справа № 2-4351 за 2010р.
РІШЕННЯ

іменем України

24 грудня 2010 року Ленінський районний суд м.Миколаєва в складі судді Коломієць В.В., при секретарі Наумкіной І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

13.07.2010р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - звернувся до суду з позовом до ВАТ КБ «Надра» про визнання недійсними укладених між сторонами кредитного договору № 08/06/2007/840 К-570 від 13.06.2007р. та договору іпотеки від 13.06.2007р. Свої вимоги представник позивачки мотивував тим, що відповідно до вищевказаного кредитного договору ОСОБА_1 був наданий кредит у сумі 47000 доларів США, терміном погашення до 09.06.2037р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,99 % річних. На думку представника позивачки, вказаний договір є недійсним, оскільки використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу суперечить вимогам законодавства і, крім того, даний кредитний договір порушує інтереси споживача банківських послуг через несправедливі умови по відношенню до позичальника, покладаючи на нього ризики знбецінення національної валюти України. Посилаючись на викладені обставини та ст.ст. З, 4, 13, 203, 215, 236, 524, 548 ЦК України, представник позивачки просив задовольнити його позов.

Ухвалою суду від 01.12.2010р. вимоги ОСОБА_1 в частині щодо визнання недійсним укладеного між сторонами договору іпотеки від 13.06.2007р. на підставі відповідної заяви представника позивачки були залишені без розгляду.

У судовому засіданні представник позивачки підтримав уточнені вимоги.

Представник відповідача - ОСОБА_3 - позов не визнав, вважаючи спірний договір таким, що відповідає вимогам законодавства.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

13 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 08/06/2007/840 К-570, згідно якому позивачці був наданий кредит у сумі у сумі 47000 доларів США, терміном погашення до 09.06.2037р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,99 % річних.

Доводи представника позивачки про невідповідність кредитного договору вимогам законодавства суд вважає безпідставними, оскільки судом не було встановлено, що умови даного договору порушують інтереси ОСОБА_1, як споживача. Зокрема, діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Отже, у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Таким чином, при укладанні спірного договору ОСОБА_1 були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

Також не можуть прийняти до уваги посилання представника позивачки на недійсність кредитного договору у звязку з наданням кредиту у доларах США, з огляду на нижчевикладене.

Стаття 99 Конституції України закріплює за гривнею правовий статус грошове одиниці України, але не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць інших держав. Частина 2 ст.192 ЦК України читко вказує на можливість використання в Україні іноземної валюти у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 3 ст.533 ЦК України дозволяє використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, виходячи з положень ст.ст.192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст.1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» банки та інші фінансові установи мають право згідно з отриманими ліцензіями здійснювати кредитування як в національній так й в іноземній валютах. Відповідно до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні операції можуть здійснюватися виключно на підставі індивідуальної чи генеральної ліцензії НБУ. Частина 2 даної статті передбачає, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. При цьому індивідуальна ліцензія видається НБУ на разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окремі валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній основі протягом строку дії ліцензії. Пунктом «в» частини 4 ст.5 Декрету встановлена вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Імперативний характер даної норми обумовлений наявністю інших законодавчих або нормативно-правових актів, які б визначили терміни і суми кредитів в іноземній валюті, гадання яких потребує індивідуальної ліцензії. Відповідно до ч.6 ст.5 Декрету порядок видачі ліцензій на здійснення валютних операцій визначається НБУ, однак, станом на сьогоднішній день не існує будь-яких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Дана обставина не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам України. Отже, єдиною правовою підставою для здійснення банками та іншими фінансовими установами кредитування в іноземній валюті згідно з ч.2 ст. 5 Декрету є генеральна ліцензія НБУ, отримана ними в установленому порядку.

Судом встановлено, що на період укладання спірного кредитного договору відповідач мав Банківську ліцензію № 21, видану Національним Банком України 23.08.2002р., на право здійснення операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та Дозвіл НБУ № 21-1 від 23.08.2002р. на право здійснення операцій, визначених, пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою вищевказаної статті (а.с.53-55).

За таких обставин суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору. Отже, даний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-214 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський райсуд м.Миколаєва шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: