УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Ьогонюка М.Я.,

суддів Федоришина А.В. і ОСОБА_1,

при секретарі Гарванко М.М.

та за участю представників позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 і

ОСОБА_4, представника відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_6,

а також ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2009 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10, треті особи - державний нотаріус ОСОБА_11, приватний нотаріус ОСОБА_12, приватний нотаріус ОСОБА_13, приватний нотаріус ОСОБА_14, Комунальне підприємство Львівської обласної ради „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки („БТІ та ЕО), про визнання недійсними:

- свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.02.2004 року, виданого Першою львівською державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_15;

- договорів купівлі-продажу квартири № 2 на вул. Поповича, 5-а у м. Львові (в подальшому - „спірна квартира);

? від 02.03.2004 року, укладеного між ОСОБА_15 і ОСОБА_9 та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_12;

? від 09.03.2004 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_16

? від 10.08.2004 року, укладеного між ОСОБА_10 і ОСОБА_8 та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_14; витягів про реєстрацію права власності на спірну квартиру:

? від 01.03.2004 року, виданого БТІ та ЕО на ім'я ОСОБА_15;

? від 12.03.2004 року, виданого БТІ та ЕО на ім'я ОСОБА_9; від 04.06.2004 року, виданого БТІ та ЕО на імя ОСОБА_17;

виданого БТІ та ЕО на імя ОСОБА_8:

- свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виданого БТІ та ЕО на імя ОСОБА_18,

та визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру. Стягнуто з ОСОБА_2 11 держави 191 грн. 15 коп. судового збору та 22 грн. 50 коп. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги покликаючись на підстави, що передбачені п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України

Вважає, що судом не була дано належної оцінки показам ряду свідків по справі, що засвідчили, що ОСОБА_15 говорив, шо у нього в грудні 2003 року зі спірної квартири з метою заволодіння нею вкрали його паспорт, про те, що з 13 січня 2004 року по 25 серпня 2004 року незаконно утримували в квартирі на вул. Київській у м. Львові, звідки його звільнили працівники міліції: а також про те, що ніяких заяв в суд про загибель свого сина він не подавав і на цьому суді не був, ніяких договорів купівлі продажу спірної квартири він не підписував і заяв у БТІ не писав.

Посилається на те, що суд не застосував до спірних правовідносин правові наслідки передбачені ст. 47 ЦК України, якою передбачено, що спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, протягом п'яти років не мають права відчужувати нерухоме майно, що перейшло до них у зв'язку із відкриттям спадщини.

Відповідачку ОСОБА_8 не вважає добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки він попереджав її про те. щоб вона не купувала спірну квартиру.

Вважає безпідставним посилання суду на норми ЦК України 1963 року, оскільки 01.01.2004 року діяв новий ЦК України.

До початку розгляду справи в апеляційному суді заяву про приєднання до апеляційної скарги подала ОСОБА_7, яка участі у справі не брала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта на підтриманні доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідачки ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однією із норм матеріального права, якою позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги, було посилання на ст. 65 Сімейного кодексу України, яка передбачає права подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, судом встановлено, що спірна квартира ОСОБА_15 була набута ще до укладення шлюбу з позивачкою ОСОБА_2, а відтак вона не була обєктом спільної сумісної власності згаданого подружжя і доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують.

Крім вище наведеного, позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги також (зокрема) і ст.ст.203 п.З, 215 н.1, 231, 236 ЦК України 2003 року, якими встановлені правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (яка була чинною на день ухвалення оскаржуваного рішення) містить розяснення про те, що:

- угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, а тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків (п.2);

- при вирішенні позовів про визнання недійсною угоди, укладеної внаслідок насильства, суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності факту насильства. При цьому під насильством розуміється фізичний або психологічний вилив на особу учасника угоди або його близьких з метою спонукання його до укладення угоди (п.12).

Спірну квартиру ОСОБА_15 відчужив ОСОБА_9 по договору купівлі - продажу, посвідченому 02.03.2004 року приватним нотаріусом ОСОБА_12

10.09.2004 року старшим о/у ВКР Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_19 було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи по факту ніби - то незаконного утримання проти волі ОСОБА_15, яка по даний час не скасована і є чинною.

ОСОБА_15 помер 15.04.2005 року (через більш, як 13 місяців після укладення вище згаданого договору купівлі-продажу спірної квартири, та більш, як 7 місяців після винесення вище згаданої постанови про відмову в порушенні кримінальної справи), однак позивачкою не надано, а судом не здобуто будь-яких доказів оспорювання чи оскарження ним згаданих договору купівлі-продажу та постанови.

Позивачка, знаючи про його смерть 15.04.2005 року і (що є очевидним) про відчуження ним спірної квартири, з заявою про прийняття спадщини після його смерті в нотаріальну контору не зверталася, вище згадану постанову про відмову в порушенні кримінальної справи також не оскаржувала, а з позовом про оспорювання вище згаданого договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.03.2004 року з підстав, що передбачені ст.231 ЦК України, звернулася до суду лише 22.08.2008 року - через майже 4 з половиною роки після його укладення і через більш, як три роки після смерті ОСОБА_15

За вище наведених обставин у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.03.2004 року недійсним з підстав, що передбачені ст.231 ЦК України.

Щодо інших договорів купівлі-продажу спірної квартири, які оспорює позивачка (від 09.03.2004 року та від 10.08.2004 року), то, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять будь-яких доводів, які б обґрунтовували підставність визнання їх недійсними з підстав, що передбачені ст.231 ЦК України (під впливом насильства).

Щодо свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на житло (спірну квартиру) та записів про реєстрацію (прав власності на спірну квартиру), які позивачка також просить визнати недійсними, то згадані документи за своїм змістом не є правочинами і, відповідно, їх не можна визнавати недійсними за правилами недійсності правочинів, так як вони є документами, які оформлюють, підтверджують право, оскільки право не може бути недійсним - воно може існувати або ні.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26.01.2004 року, яким ОСОБА_15 І-М. (співвласника спірної квартири і сина позивачки) було оголошено померлим 03.02.2001 року, ніким не оскаржувалось і набрало законної сили.

Оскільки вище згаданим рішенням ОСОБА_20 був визнаний померлим 03.02.2001 року, то суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про те, що саме цей день є днем відкриття спадщини після його смерті, а відтак до правовідносин по спадкуванню його майна повинні застосовуватись норми ЦК України 1963 року, час відкриття спадщини.

Позивачка ОСОБА_2 не вчинила жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (які передбачені ст. 549 ЦК України 1963 року) із позовом про продовження їй строку на прийняття спадщини не зверталась, а відтак також є висновок суду про те, що позивачка в силу норми ч. 2 ст.553 ЦК України 1960 року від спадщини після смерті її сина ОСОБА_20 відмовилась і доводи апеляційної скарги вище наведених висновків суду не спростовують.

На час розгляду справи в суді першої інстанції, ні позивачка, ні її представник не були будь-яким чином уповноваженими на представництво інтересів неповнолітньої ОСОБА_21 чи її законного представника і, крім цього, чинний на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_20 ЦК України 1963 року не містить аналогічної до норми ч.4 ст. 1268 ЦК України 2003 року (який набув чинності з 01.01.2004 року), а також норми, яка б передбачала накладення заборони на відчуження нерухомого майна, успадкованого після особи, яку було оголошено померлою, а відтак доводи апеляційної скарги і в цій частині до уваги прийматись не можуть.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити та залишити рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2009 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошений та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: