21.06.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа 22-2589 Головуючий в суді 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія 57 Доповідач Гаркуша В.О.
2010 року червня місяця 21 дня колегія суддів судової палати в цивільких справах апеляційного суду Херсонської області в складі:
Головуючого Орловської Н.В.
Суддів Гаркуші В.О.
ОСОБА_2 при секретарі Дягілевій В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Херсона на постанову Суворовського районного суда м.Херсона суду від 14 квітня 2010р. у справі за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Херсона про зобов»язання здійснити нарахування щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни,
В червні 2008р. ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до управління Пенсійного Фонду України в Суворовському районі м.Херсона ( надалі УПФ) про поновлення пропущеного строку звернення до суду та зобов»язання вчинити певні дії, вказуючи, що має право на правовий статус дитини війни та доплати до пенсії, встановленої Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 р. N 2195-1У в розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2006р. У вказаний період часу відповідач не здійснює зазначеного перерахунку, та виплати відповідного підвищення до пенсії.
Просила поновити строк звернення до суду, пропущений з поважних причин, зобов'язати здійснити перерахування такої доплати і забезпечити виплату їй заборгованості за 2006-2007 роки в сумі 2733,30 грн.
Постановою Суворовського районного суду м.Херсона від 14 квітня 2010р. позовні вимоги задоволені частково. Зобов»язано УПФ здійснити нарахування на користь ОСОБА_3 щомісячної соціальної допомоги, передбаченої ст.6 Закону України « Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, за період з 09.07.2007р. по 31.12.2007р. за рахунок коштів Державного бюджету України, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Херсона просить вказану постанову суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначило, що суд не звернув увагу на відсутність фінансування зазначеного підвищення пенсії та відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на відповідні норми Конституції України, Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (далі Закон №2195), постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» №530 від 28.05.2008 року, Положення про Пенсійний фонд України та Рішення Конституційного Суду України. Крім того, вказало, що суд не взяв до уваги відсутність доказів поважності пропуску строку звернення до суду.
Письмових заперечень до суду апеляційної інстанції не надходило.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність судового рішення, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом встановлено, що позивачка отримує пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким встановлено статус дитини війни.
Згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004р. № 2195-1У ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) дітям війни пенсії або що місячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, яка виплачується замість пенсії, підвищується на 30% від мінімальної пенсії за віком.
Мінімальний розмір пенсії за віком встановлений ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " від 09.07.2003 року і дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Відповідно до ст.7 Закону № 2195 фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 20.12.2005 року дію ст.6 зазначеного Закону на 2006 рік було зупинено. Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 19.01.2006 року до статті 110 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" було внесено зміни, якими встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст.6 Закону №2195 у 2006 році запроваджуються поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Проте, у 2006 році пільги, встановлені ст.6 Закону №2195 запроваджені не були.
Дія ст. 6 зазначеного Закону зупинена згідно п. 12 ст. 71 Закону України «Про Державний Бюджет на 2007 рік» від 19.12.2006р. № 489-У із урахування ст. 111 цього Закону. Однак рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007р. № 6-рп/2007 положення п.12 ст.71 та ст. 111 Закону № 489-У визнано неконституційними.
Зазначене рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей вказаних законів, що визнані неконституційними.
Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України: закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Виходячи з приписів ч.2 ст.152 Конституції України та дати ухвалення вказаного рішення Конституційного Суду України відповідач по справі повинен був нараховувати та сплачувати позивачці доплату до пенсії, передбачену ст.6 Закону №2195, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення зазначені вище норми закону про бюджет втратили чинність та не підлягали застосуванню. Отже, відповідач повинен був діяти у відповідності з приписами діючої норми ст.6 Закону №2195 нараховувати та здійснювати позивачці відповідні доплати за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо протиправності бездіяльності відповідача та покладання на нього обов'язку провести підвищення пенсії позивача за вказаний період.

Доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають, оскільки не підтверджені належними доказами, висновків суду не спростовують та не містять в собі посилання на норми матеріального закону, які заслуговували б на увагу.

Зокрема, не заслуговують на увагу посилання на постанову Кабінету Міністрів України "Деякі питання соціального захист окремих категорій громадян" N530 від 28.05.2008 року та відсутність поняття "мінімальна пенсія за віком" як розрахункової величини для вказаного підвищення пенсії. При цьому колегія суддів виходить з наступного. Зазначеною постановою встановлюється не розмір мінімальної пенсії, з якого обчислюється доплата особам, які мають статус "дитини війни", а конкретний розмір такої доплати, що суперечить змісту ст.6 Закону №2195, якою встановлюється розмір такої доплати у відповідності до 30% мінімальної пенсії за віком. Відповідно ж до положень ч.2 ст.3 Закону №2195 державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами, в тому числі і постановою Кабінету Міністрів України. Розмір же мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Також неприйнятними є доводи апеляційної скарги щодо правомірності дій відповідача, позбавленого можливості реалізації програми з доплат дням війни через недостатність їх бюджетного фінансування, оскільки питання фінансування передбачених законодавством виплат не є предметом спору у даній справі, а недостатність бюджетних коштів для виконання покладених на відповідача обов'язків у спірних правовідносинах виходять за межі заявлених вимог та не є предметом судового розгляду.

Враховуючи, шо справу розглянуто з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Херсона відхилити.

Постанову Суворовського районного суду м.Херсона від 14 квітня 2010 р. залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з часу набрання нею законної сили.

Головуючий: підпис.

Судді: підписи.