Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 листопада 2010 року

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

В складі:

головуючого судді Федорової Л.П.

при секретарі Грицюк І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Рівненська філія ВАТ «ВіЕйБі Банк», третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання кредитного договору № 36/08-3 від 3.06.2008 р. недійсним,

встановив:

В обгрунтування позову позивачка посилається на те, що 03.06.2008 року між нею та банком ВАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено кредитний договір № 36/08-3, згідно якого банк надав кредит в розмірі 12 000 євро, зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами, терміном до 03 червня 2016 року. З її сторони було виконано всі умови договору, проводилася оплата чергових погашень. Виконання зобов»язання проводиться в іноземній валюті, хоча грошовою одиницею в Україні є гривня, отже відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов»язання має бути виражено у грошовій одиниці України гривні. Згідно Закону України «Про національний банк» здійснює відповідно до визначеного спеціальним законом повноважень валютного регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками, іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію ОСОБА_3 банку для здійснення валютних операцій.

Відповідно до п.4 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно п. «в» зазначеного Декрету, індивідуальної ліцензії потребує операція щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Вважає, що для надання кредиту в іноземній валюті ВАТ (ПАТ) повинен був отримати у ОСОБА_3 банку України індивідуальну ліцензцю для такого виду фінансової операції. Відповідач видаючи кредити в іноземній валюті резидентам для розрахунку із іншими резидентами, створює умови для недобросовісної конкуренції по відношенню до інших суб»єктів господарювання (банків та кредитних спілок), які придержуються норм чинного законодавства у своїй діяльності. Сторони договору мають домовитися, тобто досягти згоди з усіх умов майбутнього договору. Серед цих умов найголовніше значення мають ті умови, що прямо і безпосередньо стосуються виконання сторонами договору взятих на себе зобов»язань, тобто умови, що містять у собі елементи належного виконання зобов»язання, встановлюють стандарт (правило). При укладанні договору були допущені порушення, які свідчать про те, що укладений договір не містить ознак договору відповідно до ст. 626 ЦК України, а тому є недійсним (неукладеним).

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, дала пояснення, що Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що ОСОБА_3 видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій. Індивідуальні ліцензії потребують надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і сума цих кредитів перевищують встановлені в законодавстві межі. Законодавством не визначено межі термінів та суми кредиту в іноземній валюті. Банк ВАТ «ВіЕйБі» має право здійснювати операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. При укладенні договору були дотримані всі норми відповідно до ст..203 ЦК України. Кредитний договір добровільно виконувався сторонами. З червня 2010 р. борг не погашається, тому звернулися до суду з позовом про стягнення боргу.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивача, ознайомившись з матеріалами справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що згідно Кредитного договору № 36/08-3 від 3.06.2008 р. ОСОБА_1 надано банком ВАТ «ВіЕйБі» кредит в іноземній валюті в сумі 12000 євро (п.1.1. договору). Відповідно до п.2.9.1. договору усі платежі для повернення кредиту та процентів за його користування повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах встановлених цим договором (а.с.5-6).

В судовому засіданні представник позивачки настоює на тому, що для надання кредиту позивачці в іноземній валюті ВАТ (ПАТ) «ВіЕйБі Банк» повинен був отримати у ОСОБА_3 банку індивідуальну ліцензію для такого виду діяльності.

Відповідно до ст.533 ч.3 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За змістом ст.192 ч.2 ЦК України, іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках та в порядку, встановленому законом. Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р., № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що ОСОБА_3 України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій. (п.1 ст.5 Декрету). В п.2 ст.5 Декрету встановлено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальної ліцензії потребують надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (п.4 ст.5 Декрету).

Судом встановлено, що Положенням та іншими актами законодавства України не визначені межі термінів та суми кредитів в іноземній валюті, які потребують отримання індивідуальної ліцензії.

В постанові НБУ від 17.07.2001 р. № 275 «Про затвердження Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій» зазначається, зокрема в п.2.3, що за наявності відповідних пунктів банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_3 банку України, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, а саме залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

З банківської ліцензії № 35 від 03.12.2001 р., виданої ОСОБА_3 банком України та дозволу ОСОБА_3 банку України № 35-1 від 03.12.2001 р., встановлено, що ВАТ «ВіЕйБі Банк» має право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 ст.47 та п.5-11 частини 2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. (а.с.25-27).

Суд вважає, що позивачка була попереджена про валютні ризики, що підтверджується п.2.9.3 Кредитного договору. (а.с.7).

Із заявки на отримання кредиту встановлено, що сама позивачка обрала валюту кредитування (а.с.28).

З пояснення представника відповідача встановлено, що позивачка частково погашала борг за кредитним договором з 2008 р. Поскільки погашення боргу припинилося, банк змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Судом встановлено, що при укладанні договору, сторонами були дотримані вимоги ст.203 ЦК України, позивачка погодилася з умовами договору, який добровільно виконувався сторонами.

Представник позивачки стверджує, що банком було порушено норми антимонопольного законодавства та створюються умови для недобросовісної конкуренції. Суд вважає, що ці позовні вимоги позивачка в судовому засіданні не довела.

Враховуючи вищевикладене, суд керуючись ст. ст. 212, 214 ЦПК України,

рішив:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Рівненська філія ВАТ «ВіЕйБі Банк», третьої особи яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 про визнання кредитного договору № 36/08-3 від 03.06.2008 р. недійсним відмовити за безпідставністю

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя: