Полтавський районний суд Полтавської області
Справа №2-1138/2010 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2010 року Полтавський районний суд Полтавської області в складі: головуючого Кіндяк І.С. при секретарі Ладур О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк», в особі Полтавської філії Відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Полтавського районного суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 19 червня 2008 року між ним та ВАТ «Морський транспортний ОСОБА_2» був укладений кредитний договір № 00007/FР6, на підставі якого відповідач зобовязався надати йому на умовах цього договору грошові кошти у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті на загальну суму 280 129 (двісті вісімдесят тисяч сто двадцять дев'ять) дол. США на наступні цілі: на споживчі потреби 260 343,00 (двісті шістдесят тисяч триста сорок три) дол. США, 19786 (девятнадцять тисяч сімсот вісімдесят шість) дол. США для сплати страхових платежів, а позивач зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі і 3 %(тринадцять) річних за фактичний період користування кредитом.

Зміст договору № 00007/FР6 від 19 червня 2008 року в частині встановлення обовязку позивача сплачувати проценти за користування кредитом в валюті кредиту, тобто в доларах США, суперечить приписам Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність» , п.п. 3.1., 3.3. договору № 00007/FР6 від 19 червня 2008 року, тому позивач вважає його недійсним.

У звязку з вище викладеного позивач змушений звернутися до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

В судовому засіданні ОСОБА_3 представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення аналогічно позовній заяві та просить позов задовольнити.

Представник відповідача ВАТ «Морський транспортний банк» ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечила, просила в задоволенні позову відмовти так як вимоги проторічаття чинному законодавсту.

Суд заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Морський транспортний ОСОБА_2» був укладений кредитний договір № 00007/РР6, на підставі якого відповідач зобовязався надати йому на умовах цього договору грошові кошти в сумі у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті на загальну суму 280 129 дол. США на споживчі потреби у сумі 260 343,00 дол. США, а також 19786 дол. США для сплати страховых платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 вказаного кредитного договору.

Позивач зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13 (тринадцять) % річних за фактичний період користування Кредитом на суму залишку заборгованості та зі сплатою: комісії за надання кредиту 0,5% від суми кредиту без урахування страхових платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.3. кредитного договору сторони домовились, що повернення суми кредиту та сплата процентів за користування кредитом буде здійснюватись в іноземній валюті - доларах США.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III ( з послідуючими змінами та доповненнями) банк - це юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних та юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб. Саме ці три групи операцій і складають зміст банківської діяльності.

Даною законодавчою нормою встановлено, що банківська ліцензія документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених в Законі України - «Про банки і банківську діяльність», на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Письмовий дозвіл Національного банку України - це документ, який видає НБУ в порядку і на умовах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Суд вважає, що відповідно до вимог законів України «Про Національний банк України» від 20травня 1999 року № 679-ХІУ, «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121- III, Цивільного кодексу України, Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютною регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93, Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, банк має право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, для здійснення операцій з валютними цінностями банку потрібна наявність двох складових - банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обовязки субєктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавств" встановлені Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93. Відповідно до ст.. 5 цього Декрету і Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій і підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. Тобто, згідно з нормами Декрету для здійснення операцій з валютними цінностями, які не потребують індивідуального ліцензування, банк має отримати генеральну ліцензію.

Законом України «Про банки та банківську діяльність» на виконання окремих операцій замість генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій передбачено отримання письмового дозволу НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, який, як вже зазначалося вище, видається на операції, які ке потребують індивідуального ліцензування, тобто наявність і банківської ліцензії і письмового дозволу НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями не звільняє банки від обовязку отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, які потребують індивідуального ліцензування.

Згідно зі ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. До переліку валютних операцій, які потребують отримання індивідуальної ліцензії, Декретом включено використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

У відповідності з п. 1.4 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - це використання з іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобовязань або оплати товарів, що придбаваються.

Банківський кредит - це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання зі сплати процентів інших зборів з такої суми.

Відповідно ст.1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розміру та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі укладеного між сторонами кредитного договору №ОД14/07/2007/840-К/113 банком було надано позивачу кредит у доларах США, за користування яким позивачем були прийняті на себе зобовязання сплачувати відсотки в іноземній валюті - в доларах США.

Національний банк України є центральним банком, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, законом України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-ХІУ та іншими законами України.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-ХІУ Національний банк України виконує, зокрема, такі функції: встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності захисту інформації, коштів і майна; здійснює банківське регулювання та нагляд, веде державний реєстр банків, здійснює ліцензування банківської діяльності та операцій у передбачених законом випадках; здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

Статтею 15 вищевказаного Закону до повноважень Правління Національного банку віднесено, зокрема, установлення порядку надання банківських ліцензій банкам, інших ліцензій юридичним особам на здійснення окремих банківських операцій, а також інших ліцензій та дозволів у випадках, передбачених законом, видання нормативно-правових актів Національного банку.

Відповідно до статті 44 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-ХІУ Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання і валютного контролю належать видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій, видача та відкликання ліцензій тощо.

Відповідно п. 1.10 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, одержання ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії. Тобто у однієї із сторін за договором повинна бути індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як засобу платежу. При виконанні прийнятих на себе грошових зобовязань по сплаті процентів в дол. США за договором № 00007/FР6 від «19» червня 2008 року ОСОБА_1 використовувалася іноземна валюта як засіб платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії на здійснення указаної операції. Не було отримано такої ліцензії і Банком саме по нарахування процентів у дол. США.

Оскільки у сторін відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як засобу платежу за договором № 00007/FР6 від «19» червня 2008 року, використання доларів США як засобу платежу при сплаті процентів за вказаним кредитним договором суперечить приписам Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

За приписом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, відповідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним . Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що зміст договору №00007/FP6 від «19» червня 2008 року в частині встановлення обовязку позивача сплачувати проценти за користування кредитом в іноземній валюті, тобто в доларах США, суперечить приписам Декрету КМ України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Законів України Про Національний банк України, Про банки і банківську діяльність, пункт п.п. 3.1., 3.3. №00007/FP6 від «19» червня 2008 року має бути визнаний недійсним.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Якщо частина угоди, визнаної недійсною, містить істотну умову, без якої угода в цілому не відповідає вимогам закону та/або після виключення з неї окремої частини, визнаної недійсною, вона не зберігає здатності задовольнити інтереси сторін або досягти мети, яка була визначена ними при її укладенні, угода підлягає визнанню недійсною у цілому.

З огляду на правову природу кредитних договорів сплата процентів за користування грошовими коштами являється невідємною та істотною ознакою даного різновиду цивільно-правових угод. Враховуючи викладене, недійсність умов кредитного договору щодо сплати процентів за користування грошовими коштами тягне втрату даною угодою ознак саме кредитного договору, що в свою чергу, викликає необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, виходячи з приписів статті 217 ЦК України.

Враховуючи розяснення, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону: додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частинами 1 та 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа ( заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору №00007/FP6 від «19» червня 2008 року, укладеного між сторонами по справі, недійсним, у звязку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню.

В свою чергу, згідно з вимогами статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, шо одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При цьому, в даному випадку слід врахувати пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, за змістом якого якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Згідно ч. 5 ст. З Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання іє дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Тобто, припинення кредитного договору спричиняє припинення іпотечного договору №00420-СР6 від «19» червня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Морський транспортний банк», а отже і необхідність задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 3, 203, 215, 216, 227, 509, 524, 533, 1054 ЦК України, Декретом КМ України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Законами України Про Національний банк України, Про банки і банківську діяльність, «Про іпотеку», ст. ст. 10,11,209,212,214,215,224-227 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ВАТ «Морський ОСОБА_2» в особі філії ВАТ «Морський ОСОБА_2» в м. Полтава, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання кредитного договору та договору іпотеки не дійсним, задовольнити частково.

Кредитний договір № 00007/ЕР6 укладений 19 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Морський ОСОБА_2» в особі філії ВАТ «Морський ОСОБА_2» в м. Полтава, - визнати недійсним.

Договір іпотеки № 00420-СР6 укладений 19 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Морський ОСОБА_2» в особі філії ВАТ «Морський ОСОБА_2» в м. Полтава, - визнати недійсним.

Приватному нотаріусу Полтавського районного нотаріального округу Полтавського області ОСОБА_5 виключити з реєстру іпотек та заборонити відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передане в іпотеку за договором іпотеки укладеним 19 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Морський ОСОБА_2» в особі філії ВАТ «Морський ОСОБА_2» в м. Полтава, житловий будинок який розташований по вул. Центральна, 14 в с. Мильці Полтавського району Полтавської області.

Стягнути з ВАТ «Морський ОСОБА_2» в особі філії ВАТ «Морський ОСОБА_2» в м. Полтава на користь держави 1700 грн. судового збору.

Стягнути з ВАТ «Морський ОСОБА_2» в особі філії ВАТ «Морський ОСОБА_2» в м. Полтава на користь ОСОБА_1 120 грн. витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду цивільних справ.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської і області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення, якщо рішення було ухвалено без участі особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: