Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області
17 серпня 2010 року Старокостянтинівський районний суд
Хмельницької області в складі:
головуючої судді Бондарчук Л.А.,
при секретарі Борикиній Л.В.,
з участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2
представників відповідачів ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинові справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 , Старокостянтинівської міської ради про визнання приватизації квартири вул. Челюскіна, 5 м. Старокостянтинова незаконною,
В липні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання приватизації квартири АДРЕСА_1 незаконною, посилаючись на те, що коли він там проживав разом із сімєю, дана квартира була приватизована незаконно на матір його дружини ОСОБА_5, яка ніколи із ними не проживала. Крім того вказав, що дізнався про цю приватизацію лише у червні 2009 року, коли ОСОБА_6 почала вигонити його із квартири.
Судом замінено Старокостянтинівську міську раду на належного відповідача - виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради та залучено до участі у справі як третю особу відділ приватизації виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради.
В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.
Представник відповідачів ОСОБА_7 позов не визнав і просив відмовити у його задоволенні у звязку із застосування строків давності.
Представник виконкому міської ради та його відділу приватизації покладається на думку суду і просить розглянути справу на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Судом встановлено, що у 1990 році ОСОБА_1 отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. 11.09.1990 року у ній зареєструвались ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, а 22.02.1994 року - ОСОБА_9. 7 березня 1996 року усі, крім ОСОБА_5, були зняті із реєстрації в даній квартирі.
15 березня 1996 року до завідуючого відділу приватизації Старокостянтинівської міської Ради народних депутатів із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 звернулась ОСОБА_5. Вказана заява зареєстрована 21 березня 1996 року за вх. № 1723.
На підставі розпорядження відділу приватизації Старокостянтинівської міської Ради народних депутатів №1723 від 21.03.1996 року, цього ж дня ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1.
Зазначені обставини підтверджуються довідкою від 23.09.2008 року, виданою начальником філії «Старокостянтинівське ДРБУ-71» (а.с.8), копією облікової картки Старокостянтинівської ЖЕК № 010393 (а.с.25), заявою ОСОБА_5 до відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради, розпорядженням №1723 від 21.03.1996 року відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради, свідоцтвом про права власності на житло від 21.03.1996 року.
Згідно ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 22.02.1994 року передача займаних квартир здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.»
Абзац другий п.5 положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 року №56, зі змінами від 5 серпня 1994 року №72, включає до членів сім'ї наймача лише громадян, які постійно мешкають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 не проживала у спірній квартирі, членом сім'ї не була, а лише була формально прописана, тому відповідно до зазначеного Положення та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» права на приватизацію квартири на мала.
Факт її непроживання у даній квартирі підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1 та пояснили, що їхні сім'ї та сім'я ОСОБА_1 разом переселились у вказаний будинок по-сусідству і у 1996 році вони дізнались, що ОСОБА_1 отримали ще одну квартиру по вул. Покришкіна, однак ще декілька років проживали по вул. Челюскіна, оскільки робили у новій квартирі ремонт. Крім того, вони пояснили, що жодного разу матері ОСОБА_6 - ОСОБА_5 не бачили, крім подружжя Мазур та їх дітей у квартирі ніхто не приживав.
Тому з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку право на приватизацію квартири №13 по вул. виникало ОСОБА_1, ОСОБА_6 та їх дітей, від імені яких діють їхні батьки.
Суд ставиться критично до показань свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про те, що у 1996 році ОСОБА_1 розповідав їм про наміри його та дружини приватизувати квартиру на ОСОБА_5, оскільки покази ОСОБА_12 є неконкретними і суперечать встановленим судом обставинам справи, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є родичами ОСОБА_5
Також критично суд відноситься до показань свідка ОСОБА_15, яка пояснювала, що 10-15 років назад до неї, як працівника міської ради звернувся ОСОБА_1 і вона йому допомагала написати заяву про те, щоб його тещу залишили в однокімнатній квартирі, а йому видали ордер на іншу квартиру, при цьому зазначивши, що знайома із ОСОБА_1 не була та ні до того ні після того його не бачила., а також свідок ОСОБА_16 дочки позивача, яка пояснила, що при ній обговорювалось питання отримання ще однієї квартири, оскільки вона перебуває у неприязних відносинах із ОСОБА_1.
Суд не бере до уваги доводів представника про те, що ОСОБА_1 втратив право користування спірною квартирою з моменту зняття з реєстрації відповідно до ст.107 ЖК України, оскільки як вбачається із його паспортних даних - він знятий із реєстрації 07.03-1996 року (приватизація відбулася 21.03.1996 року), а приписаний у іншу квартиру лише 28 листопада 1996 року, отже коли відбувалась приватизація він ніде зареєстрований не був, як встановлено судом проживав у даній квартирі.
Не заслуговують на увагу і посилання представника відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності, тому що з 1996 року ОСОБА_1 знав про приватизацію квартири,
оскільки судом встановлено, що після розірвання шлюбу у 2005 році ОСОБА_1 переселився у спірну однокімнатну квартиру, сім'я залишилася проживати у двокімнатній квартирі по вул. Покришкіна. І лише у 2009 році, коли постало питання про його виселення, ОСОБА_6 звернувся у Старокостянтинівську ЖЕК, де і дізнався про приватизацію квартири у 1996 році. Наведене підтверджує свідок ОСОБА_17 - працівник Старокостянтинівської ЖЕК, яка пояснила, що 24.06.2009 року звернувся до неї з питанням приватизації квартири і вона йому пояснила, що ця квартира приватизована ОСОБА_18JI. у 1996 році.
Знання позивачем про те, що на ім'я ОСОБА_18JI. відкриті особові рахунки не свідчить, як це вказує представник відповідачів, про те, що він знав про приватизацію квартири.
Суд вважає, що ОСОБА_6 не є належним відповідачем у дані справі, тому в позові до неї слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд
Позов задовольнити частково.
Визнати незаконним розпорядження відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради про передачу ОСОБА_5 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на житло, видане відділом приватизації Старокостянтинівської міської ради 19.03.1996 року.
В позові до ОСОБА_6 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_5 та Старокостянтинівської міської ради на корись ОСОБА_1 по 22 грн. 75 коп. судових витрат.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Хмельницької області через Старокостянтинівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: