Справа №2-648/10 13.05.2010 13.05.2010 13.05.2010
Справа № 22ц-1253 /10 Головуючий у 1-й інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 20 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 травня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Колосовського С.Ю.,

при секретарі судового засідання Поліщук Ю.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення

Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2010 року

за позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, приватного нотаріуса ОСОБА_8 про визнання договору купівлі продажу недійсним

та зустрічним позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 , приватного нотаріуса ОСОБА_8 про визнання добросовісним набувачем та визнання договору дійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2006 року ОСОБА_9 звернувся до суду з вказаним вище позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6.

Обґрунтовуючи позовні вимоги він зазначав, що ОСОБА_7 і неповнолітньому ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1. 1 грудня 2004 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_3 свою частку квартири та Ѕ частину квартири неповнолітнього. Однак, на думку ОСОБА_9, ця угода є недійсною, оскільки неповнолітній не приймав в ній участі, була відсутня згода органу опіки та піклування на продаж житла, а також його згода як батька.

У звязку з досягненням ОСОБА_6 повноліття судом замінено позивача на ОСОБА_6, який позов підтримав.

ОСОБА_3 предявив зустрічний позов, в якому просив визнати його добросовісним набувачем та визнати дійсним договір купівлі - продажу Ѕ частини квартири, що належала відповідачки.

Справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2010 року позов ОСОБА_6 задоволено. Договір купівлі продажу квартири визнано недійсним. З ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 стягнуто 67840 грн. сплачених ним за квартиру, а останнього зобовязано передати квартиру ОСОБА_7 і ОСОБА_6 В задоволенні зустрічного позову відмовлено. З ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто 80 грн. судових витрат, і 200 грн. витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його зустрічну позовну заяву.

Представник позивача, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 6 жовтня 2004 року, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_7, та її сину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, по Ѕ частині кожному.

1 грудня 2004 року був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі продажу вказаної квартири. Продавцями в договорі були зазначені ОСОБА_7, що діяла від свого імені, та неповнолітній ОСОБА_6, який згідно договору діяв за згодою матері, яка підписуючи договір діяла таким чином не лише в якості продавця, а виступала за договором особою, що представляла інтереси неповнолітнього. Покупцем за договором виступив відповідач, заплативши ОСОБА_10 за квартиру 67840 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6 та визнаючи договір купівлі продажу квартири недійсним в повному обсязі з застосуванням реституції, суд виходив з того, що договір був укладений без згоди органу опіки та піклування на продаж житла неповнолітнього, і без згоди батька позивача - ОСОБА_9 Наданий же нотаріусу дозвіл був підробленим, що підтверджено вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2008 року постановленого у відношенні ОСОБА_7 При цьому, суд послався на загальні підстави визнання угод недійсними, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Погоджуючись з висновком суду щодо порушення закону при продажу частини квартири позивача колегія суддів, разом з тим, не погоджується з рішенням в повному обсязі.

Так, вимоги ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», щодо згоди органу опіки та піклування на відчуження майна, регулюють відносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого у дитини є право на користування житлом.

Попередня згода органу опіки та піклування для здійснення будь яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, обовязкова лише з 1 січня 2006 року, тобто з часу набрання чинності Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Згода батьків на відчуження майна, що передбачено ч. 2 ст. 32 ЦК України, також стосується майна дитини.

Як було вказано вище, на час укладення договору купівлі продажу спірна квартира належала ОСОБА_7 й ОСОБА_6 не на праві спільної сумісної власності, а на праві спільної часткової власності . У звязку з чим, ОСОБА_7, мала право розпоряджатися належною їй на праві приватної власності часткою у майні як без попередньої згоди органу опіки та піклування, так і без згоди батька позивача.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для визнання договору купівлі продажу недійсним в частині продажу ОСОБА_7 ОСОБА_3 її Ѕ частини квартири.

Щодо Ѕ частини квартири, яка належала позивачу, то договір купівлі продажу в цій частині є недійсним в силу ст. 224 ЦК України, оскільки укладений без попередньої згоди органу опіки та піклування, на що й посилався позивач. За такого договір (у згаданій частині) не потребує окремого визнання його недійсним в судовому порядку (ч.2 ст. 215 ЦК України). У звязку з чим, суду було необхідно вказаний договір визнати частково нікчемним з застосуванням реституції.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності з п 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині позовних вимог ОСОБА_6 необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, про їх часткове задоволення. Слід визнати недійсним в 1/2 частині договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 1 грудня 2004 року від імені ОСОБА_6 згоду на що дала ОСОБА_7, представляючи його інтереси, та ОСОБА_3 Також з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути також 33920 грн. Ѕ покупної ціни за квартиру, що в даному випадку є приведення сторін в первісний стан.

Також необхідно скасувати рішення в частині розподілу судового збору та витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи та ухвалити в цій частині нове рішення у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України. З ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 необхідно стягнути 51 грн. судового збору і 30 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи та 228 грн. 20 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3 не підлягає скасуванню, оскільки є правильним по суті, а частковим задоволенням позову ОСОБА_6 поновлюються права відповідача на Ѕ частину спірної квартири, що продана йому ОСОБА_7

Доводи представника позивача про необхідність визнання договору купівлі продажу в повному обсязі недійсним не є обґрунтованими.

Так, квартира не належала позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності, як це зазначив представник позивача в запереченнях на апеляційну скаргу. Оскільки згоди батька позивача та органу опіки та піклування на продаж відповідачкою її Ѕ частини квартири потрібно не було, то не можна вважати, що продажем своєї частини квартири ОСОБА_7 порушила права ОСОБА_6, який не ставив питання про переведення на нього прав покупця та не позбавлений права користуватися квартирою та якому повернута рішенням його частина квартири. Відповідно, повернення у власність ОСОБА_7 Ѕ частини квартири, яку вона продала ОСОБА_3, та відносно якої не заявляла позовних вимог, не може вважатися поновленням прав позивача.

З врахуванням наведеного не можуть бути взяті до уваги посилання представника позивача на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2008 року, яким ОСОБА_7 засуджена за ч. 4 ст. 190 ч. 4 та ч. 3 ст. 358 КК України до пяти років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини її майна. Сам по собі вирок не дає підстав визнавати договір купівлі - продажу квартири недійсним в повному обсязі за позовом ОСОБА_6 До того ж вироком суду ОСОБА_7 притягнута до відповідальності за продаж внаслідок шахрайства Ѕ частини квартири, що належала ОСОБА_6

Керуючись ст.ст. 303, 309, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2010 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 та стягнення судових витрат судового збору та витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати нікчемним в Ѕ частині договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 1 грудня 2004 року від імені ОСОБА_6, згоду на що дала ОСОБА_7, представляючи його інтереси, та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 2425.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 33920 грн. Ѕ покупної ціни за квартиру.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 51 грн. судового збору і 30 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи та в дохід держави 228 грн. 20 коп. судового збору.

В інший частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двох місяців з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду України.

Головуючий: Судді: