№ 2-303/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.08.2010 дата розгляду справи

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі головуючої судді Іванків О.В.,

при секретарі Соболевському Т.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника прокуратури ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору КП Рівненське ОБТІ, про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадщину, -

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, визнання за ним права власності на спадщину. В обґрунтування позовних вимог представник позивача в судовому засіданні пояснив, що рідна сестра позивача ОСОБА_5 склала заповіт в його користь. Однак після смерті сестри ОСОБА_4 довідався, що незадовго до смерті сестра склала інший заповіт в користь ОСОБА_2 своєї племінниці та доньки ОСОБА_4 Вважає, що вказаний заповіт, посвідчений 15 червня 2009 року нотаріусом в м.Луцьку на користь ОСОБА_2 є нікчемним, оскільки даний заповіт посвідчено з грубими порушеннями вимог чинного законодавства, зокрема прочитано та підписано нібито самою ОСОБА_5, яка ні прочитати, ні підписати заповіт не могла, оскільки була неписьменною. Крім того, на час посвідчення заповіту ОСОБА_5 була у хворобливому стані, зумовленому віком, наявністю хронічної психічної хвороби, наслідками перенесених інсультів. Будучи повністю залежною від ОСОБА_2, в сімї якої ОСОБА_5 проживала до часу своєї смерті, вона не могла заперечувати проти складання заповіту. Враховуючи сукупність вказаних обставин, просив визнати заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 15 червня 2009 року недійсним (нікчемним). Також просив визнати за ним право власності на житловий будинок №15 по вул..Гагаріна в с.Воронки Володимирецького району в порядку спадкування, оскільки будь-які документи на даний будинок, збудований ще його батьком ОСОБА_6, відсутні.

Відповідач проти позову заперечила, будучи за її згодою допитана під присягою, пояснила, що її тітка ОСОБА_5 з квітня 2009 року дійсно проживала разом з нею, в с.Береськ Рожищенського району Волинської області. Оскільки в с.Воронки, де тітка проживала до цього, за нею не доглядали, вона вирішила забрати хвору тітку за її згодою до своєї сімї. З вдячності тітка добровільно та свідомо склала заповіт на її користь. Даний заповіт було посвідчено нотаріусом в м.Луцьку, і будь-яких порушень не було допущено. Тітка повідомила нотаріусу своє бажання заповісти будинок ОСОБА_2, прослухала текст заповіту, який їй зачитував нотаріус, і з допомогою ОСОБА_2, яка підтримувала руку ОСОБА_5, підписала його. ОСОБА_5 була грамотною, розумною жінкою, вчилась в польській школі, добре вміла рахувати гроші. Незважаючи на свої хвороби, на час посвідчення заповіту тітка володіла правою рукою, була при свідомості. Вважає, що позовні вимоги її батька ОСОБА_4 є безпідставними, просила відмовити в їх задоволенні.

Представник прокуратури, який вступив до справи для представництва інтересів ОСОБА_2, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки при посвідченні оспорюваного заповіту не було допущено порушень закону.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог не предмет спору Рівненського ОБТІ в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, інших учасників судового розгляду, оцінивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 23 червня 2006 року склала заповіт на користь свого брата ОСОБА_4. Вказаний заповіт посвідчено посадовою особою Воронківської сільської ради секретарем Якубською Г., що підтверджується її власними поясненнями, оглянутим реєстром нотаріальних дій Воронківської сільської ради за 2006 рік, оглянутим в судовому засіданні заповітом.

Як вбачається з тексту цього заповіту, у звязку із неграмотністю та хворобою ОСОБА_5 даний заповіт на її прохання підписано іншою особою ОСОБА_7 З цього приводу свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона, як посадова особа сільської ради, на яку покладено обовязок вчиняти нотаріальні дії, була викликана до ОСОБА_5 В будинку ОСОБА_5 вона з її слів записала текст заповіту на користь брата заповідачки ОСОБА_4, який на той час проживав в США. Після написання заповіту ОСОБА_5 повідомила, що вона неписьменна, не може сама читати та писати, у звязку з чим текст заповіту прочитала вголос та підписала ОСОБА_7. Дана нотаріальна дія була внесена до реєстру, в якому за неграмотну ОСОБА_5 також розписалась ОСОБА_4, про що було зроблено відповідну відмітку.

Аналогічні пояснення дала суду свідок ОСОБА_7

Також встановлено, що 15 червня 2009 року нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_9 посвідчено інший заповіт ОСОБА_5, з якого вбачається, що належне їй майно вона заповідає ОСОБА_2

З приводу обставин посвідчення цього заповіту відповідач ОСОБА_2 пояснила, що на прохання тітки вона відвезла її до нотаріуса, в кабінеті якого тітка в її присутності розповіла нотаріусу, який саме заповіт вона бажає посвідчити. Після цього нотаріус надрукував текст заповіту на компютері, декілька разів прочитав його вголос, після чого тітка підписала заповіт. ОСОБА_2 при підписанні підтримувала руку тітки над текстом, оскільки самій ОСОБА_5 було тяжко розписуватись через хворобу.

Допитаний в порядку судового доручення нотаріус ОСОБА_9 показав, що після складання заповіту він особисто зачитав його вголос, ОСОБА_5 підписала заповіт в його присутності, а також в присутності одного або двох свідків. Х то саме був присутній при посвідченні заповіту, ОСОБА_9 не пригадує.

Як вбачається зі ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті, право на складання заповіту має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Виходячи із загальних правил правомірності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим, враховуючи сукупність встановлених судом обставин, зокрема наявність у ОСОБА_5 психічної хвороби шизоїдної психопатії, що підтверджується довідкою Володимирецької ЦРЛ №854 від 11.05.2010 року; наявність інших хвороб, підтверджених оглянутою в судовому засіданні медичною картою ОСОБА_5 та довідкою завідуючої ФАПом с.Береськ від 25.05.2010 року, а саме гіпертонічної хвороби, ішемічної хвороби серця, кардіосклерозу, склерозу судин головного мозку, залишкових явищ перенесеного інсульту у вигляді нерухомості лівої руки та ноги; неписьменність ОСОБА_5, перебування її на повному утриманні в сімї ОСОБА_2, існують обґрунтовані підстави вважати, що вільне волевиявлення ОСОБА_5 при посвідченні оспорюваного заповіту могло бути обмежене.

Крім того, при посвідченні заповіту допущено грубі порушення встановленого чинним законодавством порядку.

Так, у відповідності до ст.ст.1247, 1248, 1253 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 Цивільного Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у Цивільному Кодексі. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи написати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках, при цьому не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

У відповідності до ч.4 ст.207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 була неписьменною, тобто не вміла читати та писати. Дана обставина підтверджена сукупністю досліджених судом доказів а саме:

-поясненнями відповідача ОСОБА_2, яка під присягою вказала, що на пропозицію нотаріуса прочитати заповіт ОСОБА_5 пояснила, що вона читати не вміє;

-показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_14, які пояснили суду, що ОСОБА_5 не вміла читати та писати, у звязку з чим документи від її імені підписували інші особи, в т.ч. при отриманні пенсії, укладенні договорів та ін.

-письмовими доказами, в т.ч. копією паспорта ОСОБА_5 серії СР №641456, в якому відсутній підпис власника; копіями договорів страхування майна ОСОБА_5, відомостями про виплату пенсії ОСОБА_5 У, на яких підписи від імені ОСОБА_5 або відсутні, або виконані іншими особами;

-заповітом ОСОБА_5 від 23.06.2006 року та реєстром нотаріальних дій Воронківської сільської ради, з яких вбачається, що за неграмотну ОСОБА_5 розписувалась інша особа.

Пояснення ОСОБА_2 про те, що тітка ОСОБА_5 ходила в польську школу і добре вміла рахувати, розбиралась у грошах, не спростовують висновків суду про неписьменність ОСОБА_5

З урахуванням викладеного, враховуючи, що по-перше, заповідач ОСОБА_5 була позбавлена можливості особисто прочитати текст заповіту, складеного та записаного з її слів нотаріусом, а також не могла особисто підписати цей заповіт, посвідчення заповіту повинно було відбуватись з дотриманням вимог ст.ст. 207, 1247, 1248, 1253 ЦК України та пп.13, 16, 157, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року з наступними змінами та доповненнями. Зокрема, заповіт ОСОБА_5 підлягав посвідченню в присутності двох свідків, до числа яких не могла входити ОСОБА_2, в користь якої складався заповіт, а також цей заповіт за неписьменну ОСОБА_5 мала прочитати та підписати інша особа.

При цьому відомості про свідків, а також про особу, яка підписала заповіт від імені іншої особи, мали бути занесені до тексту заповіту, нотаріус зобовязаний був встановити їх особи та перевірити дієздатність, як це вбачається зі змісту названих положень чинного законодавства.

Разом з тим, вказані вимоги закону при складанні та посвідченні заповіту дотримані не були, що підтвердили в своїх поясненнях відповідач ОСОБА_2 та нотаріус ОСОБА_9

З пояснень відповідача, зокрема, вбачається, що заповіт посвідчувався у відсутності свідків, однак з участю та в присутності ОСОБА_2, що грубо суперечить вимогам ст.1253 ЦК України. ОСОБА_2 також підтвердила, що ОСОБА_5 не змогла прочитати текст заповіту, надрукований нотаріусом, про що особисто йому повідомила. Після цього, нотаріус декілька разів вголос зачитав заповіт ОСОБА_5, що суперечить положенням ч.2 ст.1248 ЦК України та п.157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Після оголошення тексту заповіту ОСОБА_5 з допомогою ОСОБА_2, яка підтримувала її руку, підписала заповіт, що також є порушенням вимог ч.2 ст.1247 ЦК України щодо особистого підписання заповіту.

Нотаріус ОСОБА_9 також підтвердив, що заповіт після його складання він зачитував ОСОБА_5 вголос, також пояснив, що при складанні заповіту були присутніми одна або дві особи.

Разом з тим, з оглянутого судом заповіту ВМЕ №844239 вбачається, що заповіт був особисто прочитаний та підписаний ОСОБА_5, відомості про свідків до тексту заповіту не внесені.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при складанні та посвідченні заповіту ОСОБА_5 15 червня 2009 року в м.Луцьку допущено грубі та істотні порушення порядку нотаріального посвідчення заповіту.

У відповідності до ч.1 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як вбачається з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

У відповідності до ст.1254 ч.4 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, передбачених Законом.

З урахуванням викладеного, з огляду на нікчемність заповіту ОСОБА_5, складеного 15.06.2009 року, приймаючи до уваги, що дія заповіту ОСОБА_5 від 23.06.2006 року не підлягає відновленню, а також з урахуванням тієї обставини, що інших заповітів ОСОБА_5 не посвідчувала, виходячи із вимог ч.2 ст.1223 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_5 за законом як спадкоємець другої черги рідний брат померлої. Будь-яких спадкоємців першої черги, а також осіб, які б мали право на обовязкову частку у спадщині, судом не встановлено.

Пояснення відповідача ОСОБА_2 про те, що її батько ОСОБА_4 страждає психічними захворюваннями та хронічним алкоголізмом, та надані з приводу цього письмові докази не спростовують висновків суду, оскільки не впливають на здатність позивача мати цивільні права, а також не свідчать про обмеження його дієздатності у встановленому законом порядку.

Сторони в своїх поясненнях визнали ту обставину, що будинок №17 по вул.Гагаріна в с.Воронки Володимирецького району збудований батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до початку війни, і використовувався для проживання членів їх сімї.

Після смерті ОСОБА_15 в липні 1983 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 прийняли спадщину як спадкоємці першої черги у відповідності до вимог ст.549 ЦК України 1963 року, який діяв на той час, шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, оскільки продовжили проживати у спірному житловому будинку.

Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 набули права власності на житловий будинок №17 по вул..Гагаріна в с.Воронки Володимирецького району в рівних частках в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_15.

Дана обставина підтверджена як поясненнями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_14, так і довідкою Воронківської сільської ради №87 від 04.03.2010 року, з якої вбачається, що згідно записів у погосподарській книзі ? частина вказаного будинку рахується за ОСОБА_4, ? частина за ОСОБА_5.

Таким чином, на час своєї смерті ОСОБА_5 була власником ? частини житлового будинку №17 по вул..Гагаріна в с.Воронки Володимирецького району, і після її смерті 24.11.2009 року відкрилась спадщина у вигляді майна та майнових прав.

У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились у звязку з його смертю.

Як вбачається зі змісту ст.177, 178 ЦК України, обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

У відповідності до ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до прийняття даного Закону, тобто до 2004 року, визнаються державою.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що житловий будинок №17 по вул.Гагаріна в с.Воронки наділений ознаками нерухомої неспоживної речі та майна, як це вбачається зі змісту ст.ст.179,181, 185, 190 ЦК України, і в силу цього є обєктом цивільних прав.

Оскільки ? частина вказаного житлового будинку до часу відкриття спадщини належала померлій ОСОБА_5 на праві власності, вона входить до складу спадщини.

Як вже зазначалось, позивач ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_5, і прийняв спадщину, оскільки звернувся з заявою до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач є законним спадкоємцем житлового будинку, і набув право власності на цей будинок правомірно, внаслідок прийняття спадщини.

У відповідності до ст.391 ЦК України власник вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці перешкоди і не були повязані з позбавленням володіння. Власник також вправі предявити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншими особами, як це передбачено ст.392 ЦК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 15, 130, 174, 208, 209 ЦПК України, ст.ст.203, 207, 1218, 1233, 1234, 1247, 1248, 1253, 1257, 1258, 1262 ЦК України суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Визнати заповіт ОСОБА_5 ВМЕ №844239, посвідчений 15 червня 2009 року в м.Луцьку на користь ОСОБА_2 нікчемним.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок №17 по вул.Гагаріна в с.Воронки Володимирецького району Рівненської області.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 51 (пятдесят одна) грн.. та в користь ОСОБА_4 понесені ним та нотаріально підтверджені судові витрати в сумі 120 (сто двадцять) грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Володимирецький районний суд. Апеляційна скарга може бути подана сторонами протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча:

Повний текст рішення оголошено 21 серпня 2010 року