Справа № 2-35/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2010 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді РУДНЄВОЇ О.О.

При секретарі ДОЛГАНІНІЙ Н.М.,КУЗЬМІНОВІЙ Н.В., КУЧЕРЯВЕНКО А.М.

За участі адвоката позивача ОСОБА_1

Розглянувши в судовому відкритому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - 10-та Державна нотаріальна контора м. Харкова про визнання заповіту ОСОБА_4 від 26.06.2003 року нікчемним ,покладення зобов»язань на 10-ту Харківську Державну нотаріальну контору про анулювання запису в реєстрі посвідчення нотаріальних дій щодо реєстрації заповіту ОСОБА_4 від 26.06.2003 року, покладення зобов»язань на 10-ту Харківську Державну нотаріальну контору про видачу свідоцтва на спадщину за законом, -

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом 16.05.2006 року , вимагаючи визнати заповіт ОСОБА_4, підписаний 26.06.2003 року недійсним, остаточно уточнивши свої позовні вимоги 04 лютого 2010 року, вимагаючи визнати заповіт, підписаний ОСОБА_4 26.06.2003 року нікчемним та покласти зобов»язання на10-ту Харківську Державну нотаріальну контору анулювати запис в реєстрі посвідчення нотаріальних дій та видати свідоцтво на право на спадщину за законом.

В судовому засіданні позивач та його представник , адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали в повному обсязі , мотивуючи свої доводи тим, що ОСОБА_4. ,яка померла 05..04.2005 року за життя страждала вадами зору (катарактою) та з-за своєї фізичної вади не мала можливості підписати заповіт на ім.»я відповідачки ОСОБА_3 26.06.2003 року ,бо не мала можливості його прочитати. Спочатку наполягаючи на тих обставинах, що підпис в заповіті зроблена не ОСОБА_4 ,а іншою особою, в потім ,наполягаючи на тих обставинах, що цей заповіт є нікчемним, тобто правочином, який не створює правових наслідків.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник за дорученням ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували, пояснивши суду, що заповіт оформлено належним чином, між нею та її батьком склалися не прості стосунки, а її бабуся ,небіжчиця ОСОБА_4 зробила заповіт на свою частину майна, як сама вирішила.

Представники третьої особи -10-ту Харківської Державної нотаріальної контори за дорученням (спочатку ОСОБА_6, потім ОСОБА_7, потім ОСОБА_8Д.) позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували, пояснивши суду, що при оформленні заповіту було дотримано всі вимоги діючого законодавства, Інструкції про здійснення нотаріальних дій, нотаріус обов»язково спілкувався з ОСОБА_4 перед тим, як посвідчити заповіт особисто, встановив її особу, перевірив паспорт, перевірив її дієздатність та посвідчив особисте волевиявлення заповідача належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків нині приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9,ОСОБА_10,ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 ,ОСОБА_14 ознайомившись з висновками фахівців-експертів , вислухавши показання фахівців експертів ХОБСМЕ ОСОБА_15 та ОСОБА_16 дослідивши докази по справі в їх сукупності , суд приходить до наступного:

Позивач по справі ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_17, що підтверджується актовим записом про реєстрацію народження №206 від 29.04.1953 року, який виконано Жовтневим райвідділом ЗАГС м. Харкова (том справи 1 арк. справи 9).

Відповідачка по справі ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_2 від першого шлюбу , проти чого сторони не заперечували і що є встановленим фактом, який не підлягає доказуванню.

ОСОБА_4 померла 05 квітня 2005 року, що підтверджується актовим записом про реєстрацію смерті № 3324, який виконано міським відділом реєстрації актів цивільного стану №4 Харківського Обласного управління юстиції від 06.04.2005 року(т.1 арк.8).

За життя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбали у порядку приватизації право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №10341 від 16.02.1994 року, яке видано Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду(том 1арк..справи 10).

Спірна квартира була отримана батьком позивача ОСОБА_17 на підставі ордеру № 7501 від 10.10.1980 року, який видано Жовтневим РВК м. Харкова (арк..справи45 том справи 2)на склад сім»ї з п»ятьох осіб : ОСОБА_17-основний квартиронаймач, ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_18М.(невістка), ОСОБА_3- онука . Після розлучення з дружиною ОСОБА_18 , остання з донькою виїхала для подальшого помешкання в іншу квартиру, а після смерті ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_2 було приватизовано саме на двох осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

За життя ОСОБА_4 перебувала на диспансерному обліку в поліклініці №8 ТМО Дзержинського району м. Харкова , бо була людиною похилого віку(народилася 02.05.1923 року) з приводу хронічного порушення мозкового кровообігу, страждала гіпертонією 2 стадії, дисциркуляторною енцефалопатією 2 стадії, хронічним колітом, початковою віковою катарактою обох очей, сублюксацією хрусталику, що підтверджується довідкою Комунальної установи охорони здоров»я міської поліклініки №8 від 14.12.06 року №655 (арк.справи 86 том справи1).

На підставі відомостей Дзержинського ВЖРЕП м. Харкова дільниці №23 від 11.04.2006 року №778 (арк.справи 7 том 1) в кв.259 по пр.Л.Свободи №39 в м. Харкові ОСОБА_4 була зареєстрована разом з сином ОСОБА_2П.(позивачем по справі), другою дружиною сина - ОСОБА_19 та онукою, донькою позивача від другого шлюбу - ОСОБА_20

26.06.2003 року ОСОБА_4 уклала заповіт на ім.»я ОСОБА_3 (своєї онуки), цей заповіт посвідчено державним нотаріусом 10 Державної Харківської нотаріальної контори ОСОБА_9 та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій №2-1456 (арк..справи 88 том 1). При укладанні заповіту від 06.09.2004 року вимоги ст.ст.535 ЦК України 1963 року заповідачу було роз»яснено.

Таким чином, станом на час своєї смерті ОСОБА_4 зробила належним чином розпорядження щодо належної їй частини квартири АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3.

Згідно довідки 10-ї Харківської державної нотаріальної контори № 4276 від 27.06.2006 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_3 звернулася 09.06.2005 року , про що зроблено відповідний запис в книзі спадкових справ за №569, ОСОБА_2 звернувся з заявою про прийняття спадщини за законом 17.04.2006 року, про що зроблено відповідний запис в книзі спадкових справ за № 614, свідоцтво про право на спадщину не видавалося (арк. справи 89-92 том1).

Судом неодноразово роз»снені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України на підставі з якими докази в цивільному процесі надаються сторонами ,а судом тільки оцінюються.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги суду не довів, належних доказів обґрунтованості своїх позовних вимог не надав.

Доводи позивача стосовно тих обставин, що заповіт від 26.06.2003 року не міг бути укладений ОСОБА_4 у зв»язку з наявністю в неї хвороби на катаракту спростовані висновками посмертної комісійної судово-медичної експертизи № 329-КЄ/2208, яку проведено 02.01.2009 року фахівцями-експертами ХОБСМЕ (арк..справи67-71 том справи 2) ,згідно з якими ОСОБА_4 за життя страждала хворобою на вікову катаракту .При цьому захворюванні вона мала можливість виконувати дрібні роботи в домівці(готувати їжу, користуватися газовою плитою, виконувати гігієнічні процедури тощо) та самостійно читати тексти, які виконані великими буквами і за допомогою спеціальних засобів (лупа) звичайні тексти , ОСОБА_4 на час підписання заповіту не була позбавленою зору ,а також висновками судово-криміналістичної почеркознавчої експертизи № 11400 від 16.04.2008 року, яку проведено фахівцем-експертом ХНДІСЕ ім..ОСОБА_21 (арк.справи 11-14 том2), цим висновком встановлено, що підпис в заповіті ОСОБА_4, який посвідчено державним нотаріусом 10-ї Державної Харківської нотаріальної контори 26.06.2003 року та підпис в реєстрі посвідчення нотаріальних дій виконано особисто ОСОБА_4, як і підпис в примірнику заповіту , що зберігається в 10-ї Харківській Державній нотаріальній конторі.

ОСОБА_4 за життя не перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері, що підтверджується відповідною довідкою ПНД№3 від 24.05.2007 року №559(арк..справи227 том1),не перебувала на лікуванні в психіатричній лікарні №3 протягом з 2000 року по час своєї смерті в 2005 році, що підтверджується відповідною довідкою № 579 від 11.02.2010 року (том справи 2 арк. справи 138).

Судом ретельно опитані свідки по справі ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 ,ОСОБА_14, які по суті підтвердили, що небіжчиця ОСОБА_4 користувалася окулярами, пересувалася в домі, користувалася допомогою сина, погано бачила. Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також підтвердили ті обставини, що ОСОБА_4 за життя працювала консьєржкою в сусідньому під»їзді будинку в якому проживала, гуляла та пересувалася самостійно.

Судом в якості свідка двічі опитана нині приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (29.03.2007 року та 29.01.2010 року), яка роз»яснила загальний порядок посвідчення заповітів нотаріусами України та пояснила, що ОСОБА_4 прочитала заповіт самостійно, бо якби заповіт їй було прочитано в голос (при наявності скарги на невміння читати або плохий зір) в заповіті було б зроблено відповідний запис. Також пояснила, що в тих випадках, коли особа, яка здійснює нотаріальну дію скаржиться на певні вади зору вона має можливість користуватися відповідними спеціальними засобами, бо в кожній нотаріальній конторі та в кожного приватного нотаріуса завжди є лупа. Наполягала на тих показаннях ,які давала в судовому засіданні 29.03.2007 року, а саме на тому, що заповіт було прочитано заповідачем самостійно, бо в ньому відсутній запис, що заповіт прочитано в голос. Також підтвердила суду, що ніхто при укладанні заповіту ОСОБА_4 не примушував та ніхто їй не погрожував, своє волевиявлення вона зробила добровільно.

Судом ретельно опитані судово-медичний експерт ОСОБА_15Л.(експерт-доповідач) при проведенні комісійної посмертної судово-медичної експертизи 329-КЄ/2208, яку проведено 02.01.2009 року та експерт-фахівець офтальмолог ОСОБА_16, які підтвердили висновки експертизи та фахівець-офтальмолог пояснив, що зір ОСОБА_4 за життя окулярами не коригувався, надавши суду відповідну таблицю, якої користуються офтальмологи при захворюванні катарактою (ар.справи 106 том 2) з часів існування Міністерства охорони здоров»я СРСР та пояснив, що ОСОБА_4 за життя без спеціальних засобів могла прочитати тільки текст пронумерований під №9 без спеціальних засобів, а звичайний текст тільки з застосуванням спеціальних засобів(зокрема лупи).Також підтвердив свій висновок стосовно того, що встановлена в ОСОБА_4 стадія катаракти не свідчить про її повну сліпоту станом на 26.06.2003 року на день підписання заповіту. Після пред»явлення аркушу справи з розташованим текстом заповіту від 26.06.2003 року експерт-офтальмолог ОСОБА_16 вказав, що до графи №9 таблиці відносяться чітко виділені слова в заповіті, які виконані відповідним шрифтом.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

У зв»язку з тим, що спірні правовідносини між сторонами виникли на час дії Цивільного Кодексу України 1963 року, бо заповіт було підписано заповідачем 26.06.2003 року, а померла заповідач 05.04.2005 року, тобто під час дії Цивільного Кодексу України 2003 року, який введено в дію з 01.01.2004 року, суд приходить до висновку ,що правовідносини є такими, що носять тривалий характер.

Згідно з вимогами ст..5 ЦК України 2003 року ОСОБА_7 цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов»язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на час підписання ОСОБА_4 заповіту (26.06.2003 року) діли норми цивільного законодавства України 1963 року:

Згідно зі ст..524 ЦК України 1963 року спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі ст..534 ЦК України 1963 року кожен громадянин може залишити за заповітом все своє майно або частку його (не виключаючи предметів звичайного користування та споживання ),одній або декілька особам, що відносяться чи не відносяться до спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним ,кооперативним чи іншим суспільним організаціям. Заповідач може в заповіті позбавити права спадкування одного, декілька чи всіх спадкоємців за законом.

На підставі ст..541 ЦК України 1963 року заповіт повинен бути складений в письмовій формі з вказанням місця і часу його складання, власноручно підписаний заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно вимог ст..543 ЦК України 1963 року Якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або у зв»язку з любими іншими причинами не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням в його присутності та в присутності нотаріуса чи посадової особи, що посвідчує заповіт, який дорівнюється до нотаріально посвідченого (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому вказуються підстави, у зв»язку з якими заповідач не зміг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписати особа, на користь якої його укладено.

Цивільний Кодекс України 1963 року не закріплював поняття заповіту, тобто не визначив ,що саме собою представляє заповіт.

Аналогічні норми передбачені й Цивільним Кодексом України 2003 року:

На підставі ст..1217 Цивільного Кодексу України спадкування в Україні здійснюється за законом та за заповітом.

На підставі вимог ст..1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

На підставі вимог ст.1235 ч 1 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

На підставі вимог ч 3 ст.1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

На підставі вимог ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення ,є нікчемним. За позовом заінтересованої особи ,суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з вимогою ст..45 ЦК України 1963 року недотримання вимагаємої законом форми угоди(правочину) тягне за собою його недійсність, тільки в тому випадку, коли на це прямо вказано в законі. Згідно з вимогами ст..47 ЦК України 1963 року нотаріальне посвідчення угод (правочинів) обов»язково лише в випадках, на які прямо вказано в законі. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди(правочину) з наслідками, передбаченими частиною другою ст..48 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку ,що заповіт ОСОБА_4 від 26.06.2003 року ,який посвідчено 10-ю Державною Харківською нотаріальною конторою відповідає вимогам ст..ст.45,47,48,541 Цивільного Кодексу України 1963 року, який дія на час його підписання.

Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обовязків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином.

На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне:

1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності

3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків

6)Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов»язків сторін , таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, підстав для визнання заповіту недійсним ,суд не вбачає.

На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України.

Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона ,яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням такого правочину.

Поняття нікчемності правочину в Цивільному Кодексу України 1963 року, який дія на час укладання заповіту відсутнє.

Згідно ст..1257 ЦК України 2003 року, який діє на момент смерті заповідача передбачено, що: 1)заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення ,є нікчемним.2) за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.3) недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.4) у разі недійсності заповіту, спадкоємець, який за заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно роз»ясень, що вказані в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України№7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачається «Заповіт ,складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою(крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 є нікчемним, тому на підставі ст..215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається…….»

Згідно вимог п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року з змінами та доповненнями, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992,№ 15 від 25.05.1998 року Про судову практику в справах про визнання угод недійсними ,яка діяла на час виникнення спірних правовідносин розяснити судам, що мнима угода, угода укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є на підставі ч1 ст.58 ЦК України 1963 року недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд в таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

На підставі п.16 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України п.б) невиконання або неналежне виконання угоди ( у тому числі договору ) не може бути підставою для визнання угоди недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. На підставі п.є) вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами або прокурором.

Аналогічні роз»яснення Пленумом Верховного Суду України надані 06.11.2009 року на час розгляду справи судом:

На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «ОСОБА_18 відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.»

На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.».

В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).»

На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним».

Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» Відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини ,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»зань, які виникли з правочину,і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним».

ОСОБА_4, яка померла 05.04.2005 року була повнолітньою, дієздатною особою, яка уклала заповіт з дотриманням письмової форми та дотримавшись обов»язкового нотаріального посвідчення, ніякого тиску на волевиявлення ОСОБА_4 в судовому засіданні не виявлено, ті обставини, що ОСОБА_4 введена в оману не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Суд приходить до висновку, що всіма дослідженими судом доказами в їх сукупності підстав для визнання заповіту ОСОБА_4 від 26.06.2003 року нікчемним не має, як не має й підстав для визнання заповіту недійсним.

Згідно з вимогами ст..ст.124,129 Конституції України, ст..1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов»язковість рішень суду до виконання.

Таким чином, суд при розгляді вищевказаної справи не дає моральної оцінки обставинам справи і вирішує справи тільки на підставі наданих сторонами доказів в їх сукупності.

Суд не може погодитися з доводами позивача ОСОБА_2 стосовно тих обставин, що заповіт ОСОБА_4 від 26.06.2003 року був ретельно прихованим від нього як його матір»ю за життя ,так і його донькою ОСОБА_3 після смерті бабусі, бо ні його матір ОСОБА_4 ні його донька ОСОБА_3, не зважаючи на те , « ее приняли как родную» про наявність цього заповіту його не повідомили, що свідчить про сумність самого волевиявлення, бо діючим законодавством України таке повідомлення з як з боку заповідача ,так і з боку майбутнього спадкоємця не передбачено.

Суд приходить до висновку, що заповіт, який укладено ОСОБА_4 26.06.2003 року і який посвідчено державним нотаріусом 10-ї Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 відповідає вимогам закону.

Заповіт ОСОБА_4 від 26.06.2003 року суд вважає , насамперед , волевиявленням бабусі, яка виховувала протягом певного часу онуку, врахувала ті обставини, що онука залишилася без материнської опіки ,будучи неповнолітньою, підтримувала з бабусею постійний зв»язок, бо була змушена виїхати для подальшого проживання та працевлаштування до іншого регіону, тобто заповіт є ,насамперед, правочином, який відповідає моральним засадам суспільства(ці обставини досліджені судом і знайшли своє підтвердження в доказах ,які є у справі та в показаннях свідків по справі).

Суд не може погодитися з доводами позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_1 в тій частині, що при дачі показань суду 29.01.2010 року колишній державний нотаріус ОСОБА_9 змінила суттєво свої показання, що давала 27.10.2007 року, бо свідок ОСОБА_9 тільки підтвердила свої колишні показання стосовно тих обставин, що якщо в заповіті не вказано, що його прочитано нотаріусом в голос, то заповідач читав заповіт особисто.

Суд не може також погодитися з доводами позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_1 в тій частині, що при оформленні заповіту в 10-й Харківській Державній нотаріальній конторі мало місце суттєве порушення вимог пп..9,13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яку затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07.07.1994 року №152/361 з змінами та доповненнями до нього(який втратив чинність на підставі наказу міністерства Юстиції України від 03.03.2004 року №20/5. Суд вважає несуттєвими та такими, що не мають значення до розгляду справи по суті ті обставини, що в заповіті ,який укладено ОСОБА_4 26.06.2003 року вказано час укладення 9 годин 50 хвилин, а державне мито сплачено тільки о 10 годині 21 хвилині, бо нотаріальні дії вчинюються нотаріусом після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів, заповіт посвідчено державним нотаріусом 10-ї Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 26.06.2003 року, оплата державного мита та за посвідчення нотаріальних дій виконана також 26.06.2003 року.

Стосовно тих обставин, що ОСОБА_4 не була сліпою суд вважає цей факт доведеним в судовому засіданні всіма дослідженими доказами , в тому числі і медичною карткою ОСОБА_4 , висновками судово-медичної експертизи, показаннями фахівця-офтальмолога ОСОБА_16, тому суд вважає, що дотримання вимог п.13 вищевказаної Інструкції за необхідністю прочитання нотаріусом тексту заповіту заповідачу є таким, що не передбачений як обов»язковий.

Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з метою гуманності та справедливості , дотримуючись моральних засад суспільства, суд вважає ,що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, підстав для визнання заповіту ОСОБА_4 нікчемним суд не вбачає.

В задоволенні позовних вимог про анулювання запису в реєстрі посвідчення нотаріальних дій щодо реєстрації заповіту ОСОБА_4 від 26.06.2003 року, покладення зобов»язань на 10-ту Харківську Державну нотаріальну контору про видачу свідоцтва на спадщину за законом також слід відмовити саме з підстав проаналізованих судом вище за текстом мотивувальної частини.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214,215 ЦПК України, ст..ст.45,47,48, 524,534,541 ЦК України 1963 року ,ст.ст.1217,1233,1235, 1254, 1257, 202 ,203,212, 215, 216,219,222,229,230,236 Цивільного Кодексу України 2003 року ,-

СУД В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - 10-та Харківська Державна нотаріальна контора про визнання заповіту ОСОБА_4 від 26.06.2003 року нікчемним , покладення зобов»язань на 10-ту Харківську Державну нотаріальну контору про анулювання запису в реєстрі посвідчення нотаріальних дій щодо реєстрації заповіту ОСОБА_4 від 26.06.2003 року, покладення зобов»язань на 10-ту Харківську Державну нотаріальну контору про видачу свідоцтва на спадщину за законом визнати необґрунтованими та такими ,що не підлягають задоволенню.

В задоволенні позовних вимог про визнання заповіту ОСОБА_4 від 26.06.2003 року нікчемним ОСОБА_2 відмовити.

В задоволенні позовних вимог про покладення зобов»язань на 10-ту Харківську державну нотаріальну контору про анулювання запису в реєстрі посвідчення нотаріальних дій щодо реєстрації заповіту ОСОБА_4 від 26.06.2003 року ОСОБА_2 відмовити.

В задоволенні позовних вимог про покладення зобов»язань на 10-ту Харківську Державну нотаріальну контору про видачу свідоцтва на спадщину за законом ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний Суд Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10-ти днів з дня проголошення та шляхом подачі апеляційної скарги у 20-ти денний термін після цього у порядку, передбаченому ч 4 ст.295 ЦПК України.

Головуючий, суддя О.О.РУДНЄВА

Рішення виготовлено суддею особисто в нарадчій кімнаті.

Суддя О.О.РУДНЄВА