Рівненський міський суд Рівненської області
Справа №2-6476/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2010 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Рогозіна С.В.,

при секретарі Кулик Т.М.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К" про стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К" про стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В позовній заяві позивач вказує на те, що він з 01.12.2007 року працює на посаді заступника директора Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К". 01.09.2009 року він змушений був подати заяву про звільнення. В наслідок поданої заяви його було звільнено, але не було ознайомлено з наказом про звільнення, в трудовій книжці, яка була йому повернута був відсутній запис про звільнення, крім того, з ним не було проведено остаточний розрахунок в день звільнення. Він неодноразово звертався до директора підприємства ОСОБА_2 з прохання виплатити йому кошти, але дані прохання до бажаного результату не привели, тоді він змушений був звернутися із скаргою до Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області з проханням провести перевірку дотримань трудового законодавства при його звільненні. Перевіркою було встановлено неправомірність дій керівництва Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К" та було складено протокол про притягнення керівника до адміністративної відповідальності. Крім того вказує, що йому неправомірними діями керівництва Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К" завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 20000 гривень.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просить стягнути з Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К" заробітну плату, компенсацію за затримку виплати заробітної плати та моральну шкоду в сумі 20000 гривень. Крім того, вказав, що він будь-яких повідомлень від Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К" про те, що його запрошують отримати заробітну плату не отримував і вважає ті докази, які представлені представником відповідача сфабрикованими, оскільки будь-яких доказів того, що якісь листи відправлялися на його адресу представником відповідача представлені небули.

Представник Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К" в судове засідання не з'явився хоча про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Повідомлення про причини неявки відповідача у суд не надійшло. На попередніх судових засіданнях представник відповідача вказував, що П.П. „ОСОБА_2 і К" після звільнення заборгувало ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 1600 гривень, яку позивачу пропонувалося отримати, але ОСОБА_1 відмовився її отримувати. Після того, йому неодноразово направлялися листи-повідомлення з проханням з'явитися на підприємство та отримати розрахункові кошти. Вказував на те, що неправомірних дій зі сторони керівництва П.П. „ОСОБА_2 і К" при звільненні ОСОБА_1 небуло. Просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивача, вивчивши всі обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши докази, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, з 01.12.2007 року працював на посаді заступника директора Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К". Згідно наказу № 27 від 01.09.2009 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи, з 01.09.2009 року за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. З представленої представником відповідача копії наказу № 27 від 01.09.2009 року вбачається, що на ньому відсутній підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом.

В судовому засіданні представник відповідача визнав, що заборгованість ПП „ОСОБА_2 і К" перед ОСОБА_1 по невиплаченій заробітній платі становить 1600,58 гривень.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 97 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Згідно ст. 24 Закону України „Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 177 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже трудове законодавство України встановлює основним пріоритетом захисту трудових прав працівників першочерговість виплат заробітної плати незалежно від фінансового стану підприємства та від здійснення інших платежів та їх черговості, тому факт невиплати заробітної плати ОСОБА_1 при звільненні, суд розцінює, як порушення Конституції України, Кодексу законів про працю України та порушення Закону України „Про оплату праці".

Заперечення представника відповідача про те, що ОСОБА_1 неодноразово повідомлялося та запрошувалося на ПП „ОСОБА_2 і К" для виплати йому заборгованості по заробітні платі суд відхиляє, оскільки представником відповідача не подано жодного доказу, який би підтверджував факт направлення ОСОБА_1 листів з повідомленнями про можливість отримання заробітної плати. Надану для суду копію книги реєстрації вихідної документації, як доказ повідомлення ОСОБА_1 про необхідність отримання невиплаченої заробітної плати, суд вважає неналежним доказом, оскільки дана книга не може підтверджувати факт відправки та отримання кореспонденції.

Крім того, актом перевірки Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області № 17-02-009/0017 від 26 березня 2010 року було встановлено, що в порушення ст. 166 КЗпП України в день звільнення не проведений повний розрахунок із звільненим працівником ОСОБА_1 та не повідомлено його про виплату зазначених сум.

Отже, перевіркою було встановлено, що з ОСОБА_1 при звільненні не проведено розрахунок та не вжито заходів для повідомлення його про необхідність отримання зазначеної суми. За результатами перевірки було складено протокол про адміністративне правопорушення від 26 березня 2010 року за результатами розгляду якого ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності та було винесене усне зауваження.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 небуло виплачено в день звільнення заборгованість по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з ПП „ОСОБА_2 і К" середній заробіток за весь час затримки виплати до моменту коли ОСОБА_1 був повідомлений та мав змогу отримати заробітну плату. На переконання суду, після проведення перевірки Територіальною державною інспекцією праці у Рівненській області ОСОБА_1, листом № 17-07/417 від 26.03.2010 року, було повідомлено про результати перевірки і тому, з моменту повідомлення, він мав змогу отримати невиплачену заробітну плату звернувшись в бухгалтерію ПП „ОСОБА_2 і К".

Згідно довідки про доходи виданої ПП „ОСОБА_2 і К" середня заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці його роботи перед звільненням становила 721,05 гривень. Кількість місяців з моменту звільнення і до моменту завершення перевірки Територіальною державною інспекцією праці у Рівненській області, становить 7 (сім) місяців, отже 721,05 гривень х 7 місяців = 5047,35 гривень.

Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р., моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних наслідків, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Зважаючи на ті докази, які були представлені позивачем при розгляді справи та зважаючи на те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у заподіянні йому моральних страждань, а саме, те, що позивач перебував у стресовому стані, переживав у зв'язку невиплатою заробітної плати не міг вчасно сплачувати комунальні послуги, забезпечити себе та членів сім'ї харчуванням та медичною допомогою ці обставини змусили змінити його звичний графік життя, суд приходить до переконання про можливість стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 1000 гривень, що на переконання суду буде достатнім та буде відповідати засадам розумності і справедливості.

Згідно ч. З статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного, у відповідності до ст. 43 Конституції України, ст. 97. 116, 117, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. 24 Закону України „Про оплату праці", ст. ст. 10, 60, 88, 130, 212, 213, 215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К" (33000, м. Рівне, вул. В. Василевської, 14, ідентифікаційний код 19361232) на користь ОСОБА_1 1600,58 (одна тисяча шістсот, 58 коп.) гривень заборгованості по невиплаченій заробітній платі, 4326,30 (чотири тисячі триста двадцять шість, ЗО коп.) гривень оплати за час вимушеного прогулу та 1000 (одну тисячу) грн. компенсації за завдану моральну шкоду. В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з Приватного підприємства „ОСОБА_2 і К" на користь держави судовий збір в розмірі 53,26 грн. та на користь ТУ ДСА в Рівненській області витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 /сто двадцять/ грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.В. Рогозін

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 01.09:2010 року