Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

"6" жовтня 2010 року апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів: Трояновської Г.С., Забродського М.І.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

з участю позивачки

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 2 липня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У серпні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом. Просила визнати недійсним заповіт, складений в липні року її матір"ю ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3При цьому посилалася на те,що 3 березня року ОСОБА_4 померла. Після смерті матері їй стало відомо про оскаржуваний заповіт. Вважала, що заповіт є недійсним, оскільки в момент його посвідчення її нині померла мати за станом здоровая та через похилий вік не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 2 липня 2010 року ОСОБА_2 відмовлено в позові до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок посмертної судово- психіатричної експертизи, який повністю підтвердив її вимоги. На думку апелянта, судом порушені вимоги ст.1257 ЦК.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за життя померла ОСОБА_4 не була визнана недієздатною, а висновок посмертної судово-психіатричної експертизи спростовується показами свідків, довідками ради ветеранів, КВЖРЕП, ВАТ „Житомиргаз", Управління Пенсійного Фонду та ін., згідно яких померла була психічно здоровою.

Проте з такими висновками суду погодитись неможливо.

За заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5 7 липня 2007 року мати позивачки та відповідачки ОСОБА_4 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_3І.(а.с.36).

З березня 2008 року ОСОБА_4 померла (а.с.108).

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалася на те, що на час посвідчення вказаного заповіту ОСОБА_4 за станом здоров"я та через похилий вік не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.І ст.225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ч.І п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тому безпідставним є висновок суду про те, що визнання правочину недійсним із заявлених підстав пов"язується лише із визнанням особи недієздатною.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК суд відповідно до ст.145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов"язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (ч.З п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Тобто, зважаючи на викладене, та виходячи із положень ч.І ст.143,п.2 ч.І ст.145 ЦПК з"ясування питання про психічний стан особи потребує спеціальних знань і передбачає обов'язкове призначення в цьому випадку експертизи.

Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК).

Отже, виходячи з наведеного саме висновок експертизи може свідчити про психічний стан померлої ОСОБА_4 на момент посвідчення оспорюваного заповіту. Покази свідків та довідки установ і громадських організацій не можуть спростовувати зазначений висновок, оскільки вони не є компетентними в цій галузі (а.с.53-56,58) . Тому висновки суду в цій частині також є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи №59-2009, призначеної судом за клопотанням позивачки, ОСОБА_4 з 2005 року страждала на психічне захворювання. В липні 2007 року, а саме 7 липня 2007 року остання не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (на момент посвідчення заповіту вона перебувала у стані, коли не могла розуміти значення своїх дій, не могла ними керувати, оскільки її психічний стан на момент посвідчення заповіту не дозволяв їй адекватно оцінити значення подій та прийняти правильне рішення) (а.с.82-85).

В матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави сумніватися в правильності та об'єктивності вказаного висновку, оскільки він зроблений на підставі детального дослідження записів в медичній документації стосовно стану здоров"я померлої ОСОБА_4

Крім того, оспорюваний заповіт порушує права позивачки ОСОБА_2 як спадкоємиці першої черги за законом, яка в установленому законом порядку прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори (а.с.101).

У зв"язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання оскаржуваного заповіту недійсним, оскільки такі підстави були.

Відповідно до п.З ч.І ст.309 ЦПК рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.209,307,ЗО9,313,314 , 316 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити. Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 2 липня 2010 року скасувати, ухваливши нове.

Позов ОСОБА_2 задоволити.

Визнати недійсним заповіт ВЕТ № 241041 від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5 7 липня 2007 року та зареєстрований за № 4238.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: