Апеляційний суд Житомирської області
„29" грудня 2010 року апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого - судді Миніч Т.І.,
суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" на рішення Коростенського міськрайонного суду від 14 липня 2010 року,
у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застази та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" про визнання дій неправомірними, зобсв"язання зчинити дії і відшкодування шкоди,
У квітні 2010 року публічне акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк" (надалі Банк) звернулося до суду з позовом. Позивач просив рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на автомобіль „Фольксваген",2003 року випуску, р.н.НОМЕР_1 шляхом продажу іншій особі з наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. При цьому позивач посилався на те, що на підставі договору від 9 лютого 200'7 року відповідач ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 122466 грн. на строк до 8 лютого 2012 року. В забезпечення виконання умов за вказаним договором відповідно до договору застази відповідач передав в заставу належний йому автомобіль. Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконує. Тому просив задоволити позов.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 14 липня 2010 року публічному акціонерному товариству комерційний банк „Приватбанк" відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави. Цим же рішенням позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнані неправомірними дії публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" щодо неповернення ОСОБА_4 автомобіля „Фольксваген", 2003 року випуску, р.н.НОМЕР_1. Відновлено становище, яке існувало до порушення прав ОСОБА_4, зобов"язано Банк повернути ОСОБА_4 зазначений автомобіль. Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_4 30000грн. спричинених збитків та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_4 1152 грн. понесених судових витрат та на користь держави 317 грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк" порушує питання про скасування зазначеного рішення з направленням справи на новий розгляд, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд не звернув уваги на ту обставину, що 16 вересня та 16 жовтня відповідач допустив прострочення платежу. Тому Банк продовжував утримувати автомашину на підставі п.17.10 договору застави. Вважає, що спір в частині вимог про стягнення збитків підлягав розгляду господарським судом, оскільки виник між суб"єктами господарювання. На думку апелянта, вимоги ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди не підтверджені доказами.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до кредитного договору від 9 лютого 2007 року (в подальшому Договору) публічним акціонерним товариством комерційний банк „Приватбанк" надано ОСОБА_4 кредит в сумі 122446грн. терміном до 8 лютого 2012 року із сплатою 14,04% річних за користування кредитом (а.с.10-11).

В забезпечення виконання зобов"язань за вказаним Договором за договором застави від 9 лютого 2007 року ОСОБА_4 передав в заставу належну йому автомашину „Фольксваген", 2003 року випуску, р.н.НОМЕР_1 (а.с.12-13).

Згідно з актом від 12 серпня 2009 року працівниками Банку було прийнято від ОСОБА_4 заставний автомобіль (а.с.69).

Відповідно до п.23 договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору.

Ст. 58 9 ЦК України та ст. 20 Закону України "Про заставу" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Із змісту договору застави вбачається, що у разі порушення боржником зобов'язань за кредитним договором Банк зобов'язаний напразити заставодавцю письмове повідомлення із зазначенням суми заборгованості. Проте такий порядок Банком не був дотриманий.

Крім того, вирішуючи спір в цій частині вимог, суд врахував співмірність заборгованості з вартістю заставного майна та за наведених обставин дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог Банку.

Обгрунтованими є також висновки суду в частині вимог ОСОБА_4, зважаючи на наступне.

Відповідно до п.17.10 договору застави у разі порушення умов Договорузаставодавець зобов'язаний доставити предмет застави заставсдержателю у семиденний строк з моменту пред'явлення заставодержателем письмової вимоги із зазначенням суми . заборгованості, строк сплати якої настав.

Проте в матеріалах справи відсутні докази про направлення Банком ОСОБА_5 письмового повідомлення із обгрунтуванням існуючої у нього заборгованості. Судом встановлено, що останній з'явився у відділення Банку на телефонний виклик начебто для огляду предмета застави.

Тобто, вилучення у відповідача транспортного засобу проведено із порушенням процедури, визначеної умовами договору.

Крім того, станом на 12 серпня 2009 року заборгованість, що утворилася внаслідок порушення ОСОБА_4 строків погашення кредиту, становила 14600,39 грн. (а.с.31).

Зміст акта вилучення від 12.08.2009 року свідчить про те, що можлива реалізація заставного майна пов'язувалась із невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань перед Банком в строк до 27 серпня 2009 року.

Відповідно до квитанцій у зазначений термін позивач погасив існуючу заборгованість (а.с.65-68). Вказані обставини визнав також представник Банку.

Тому суд правильно вважав подальше утримання Банком заставного автомобіля неправомірним та відповідно до ст.ст.22,23 обгрунтовано стягнув з Банку заподіяні позивачеві збитки та моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Разом з тим, суд помилково послався в рішення на ст.ст.554,616,623,651,65З ЦК, які спірних правовідносин не регулюють. Тому в цій частині рішення підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 209,307,309,313,314,316 ЦПК України, суд,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" задоволити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду від 14 липня 2010 року змінити. Виключити із мотивувальної та резолютивної частини рішення посилання на ст ст . 554,616, 62 3 , .651,653 ЦК. В решті рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: