Справа №2-688/2010р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 грудня 2010 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області:

у складі головуючої-судді ОСОБА_1,

за участі секретаря Лимар К.І.,

позивача ОСОБА_2, представника позивача адвоката ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4Г.(фізичних осіб),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та процентів за договором позики,

у с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 у липні 2010 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу та процентів за договором позики.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2004 році між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики на загальну суму 46680 грн. строком до 20.11.2005, на підтвердження чого ОСОБА_4 надав розписку.

На протязі декількох років ОСОБА_4 віддавав кошти, проте, на даний час залишилась частина боргу у сумі 6680 грн., яку і просить стягти з відповідача, а також з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних всього просить стягти з відповідача 9763 грн. 70 коп.

У судовому засіданні позивач свій позов підтримав, пояснив, що надав позику відповідачу, який своєчасно її не повернув, у звязку з чим на даний час несплачена сума позики становить 6680 грн., яку просить стягти з відповідача з урахуванням рівня інфляції та трьох відсотків річних у сумі 9763 грн. 70 коп, а також у повернення судових витрат просить стягти з відповідача 97 грн. 64 коп. судового збору, витрати на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи 120 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 200 грн.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що дійсно у 2004 році взяв позику у позивача у сумі близько 20000 грн, про що написав розписку позивачеві, проте, вчасно повернути позику не зміг, під тиском працівників міліції переписав розписку про те, що начебто взяв позику у ОСОБА_5 у сумі 46680 грн, хоча більше грошей у неї не брав, у останню суму позивачем були включені проценти за позику.

На протязі 2007 року він віддав позивачу 40000 грн, пізніше віддав залишок боргу, проте, позивач розписку йому за остаток суми боргу не віддала.

Судом установлено:

У 2004 році між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4Г був укладений договір позики. Згідно умов договору позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі близько 20000 грн., зі сплатою процентів за користування позикою.

Проте, відповідач своєчасно позику не повернув, приблизно восени 2005 року на вимогу позивача написав нову розписку на значно більшу суму з урахуванням процентів за користування позикою, що підтверджується її копією (а.с. 6), де вказано, що відповідач взяв у позику гроші в сумі 46680 грн.

На протязі 2007 року відповідач повернув позивачу 14.09.2007 20000 грн, 10.10.2007 - 10000 грн, потім повернув у невказаний термін 10000 грн, про що маються відмітки на розписці про отримання позики ( а.с. 6 ).

Заслухавши пояснення сторін у справі, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача необґрунтовані і позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він взяв у позивача влітку 2004 року позику у сумі близько 20000 грн.

Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що відповідач ОСОБА_4 взяв у позивача ОСОБА_2 на початку літа 2004 року позику в сумі 5 тис. доларів США, що на той час було еквівалентно 26000 грн, зі сплатою процентів за її користуванням у розмірі 5 7 на місяць.

Оскільки вчасно ОСОБА_4 повернути позику не зміг, знає, що він написав іншу розписку на суму близько 40000 грн з урахуванням процентів за користування позикою.

Сам позивач суду не зміг назвати суму позики, яку він надав відповідачеві у 2004 році, у наданій позивачем копії квитанції до приходного касового ордеру значиться сума у 33400 грн (а.с. 21), що за поясненнями відповідача є сума позики з процентами за користування нею, що не спростував і позивач.

Однак, пунктом 5 розділу VIII прикінцевих положень Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг (далі - Закон) передбачено, що до приведення законодавства у відповідність з цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 4 Закону надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою.

Фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти (пункт 5 частина перша статті 1 Закону).

Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами-суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом.

В інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається.

Оскільки, в порушення Закону позивачем отримані проценти за користування позикою, суд не знаходить підстав для стягнення трьох процентів річних від просроченої суми та індексу інфляції.

При цьому судом враховується, що позивачем не надані суду докази про суму наданої позики, що взагалі унеможливлює здійснення будь-яких розрахунків.

При таких обставинах позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 212, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та процентів за договором позики відмовити.

На рішення може бути подана заява про апеляційне оскарження до апеляційного суду Полтавської області через Пирятинський районний суд протягом 10 днів.

Головуюча: