Справа № 2-2/10
Провадження № 2-2/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2010 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., секретаря Іваненко Г.В., представників :позивача - ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2Ю, ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 про визнання не дійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки

ВСТАНОВИВ

09.11.2009р. ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 про визнання не дійсним кредитного договору,договору іпотеки та договору поруки.

В заяві вона вказала що між відповідачем та ОСОБА_5, 20.12.2006р. було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав йому кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 40060,00грн. строком до 19.12.2017р.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5, за зазначеним кредитним договором, між позивачем та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до якого вона передала в іпотеку банку належну їй квартиру. Крім того, 20.12.2006р. між позивачкою та банком було укладено договір поруки , відповідно до якого, вона як поручитель зобов'язалась

відповідати перед банком за невиконання ОСОБА_5 усіх його зобов'язань за Кредитним договором.

Відповідно до положення ст. 524 ч.1 ЦК України зобов'язання повинні бути виконані в грошовій одиниці України - гривні, тому банк не мав права надавати кредит в доларах СІЛА, а зобов'язаний був надати в гривні.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив їх задовольнити, посилаючись також на ст.ст.2,5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п.4 Положення «Про порядок та умови торгівлі іноземною валютою», п.1.4. Положення « Про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», ст.35 Закону України «Про національний Банк України», ст.548 ЦК України, відповідно до яких банк не мав права видавати грошові кошти в іноземній валюті, не отримавши індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти на території України.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та незаконність вимог позивача та просив відмовити в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 підтримав та просив їх задовольнити.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, 20.12.2006р. було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав йому кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 40060,00 грн. строком до 19.12.2017р.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5, за зазначеним кредитним договором, між ОСОБА_4 та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до якого вона передала в іпотеку банку належну їй квартиру.Крім того, 20.12.2006р. між позивачкою та банком було укладено договір поруки , відповідно до якого, вона як поручитель зобов'язалась відповідати перед банком за невиконання ОСОБА_5 усіх його зобов'язань за Кредитним договором.

Договір було укладено в письмовій формі, в договорі сторони узгодили всі його умови.

Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що і було зафіксовано в укладеному між сторонами договорі.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Стаття 47 та ст.4 9 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» визначають перелік операцій банків із розміщенням залучених коштів від свого імені , на власних умовах, та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу(генеральної ліцензії)на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.93р.

Статтею 5 Декрету передбачено, що національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України національних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу , використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Положенням «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою НБ України №27 5 від 17 липня 2001 року встановлено порядок і умови видачі банкам і банківським корпораціям банківських ліцензій на здійснення банківських операцій та письмових дозволів на здійснення інших операцій і банківським корпораціям- ліцензій на виконання окремих операцій.

Згідно з п.п.2.1,2.3 даного Положення на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також операції з валютними цінностями. Відповідно до п.5.3 Положення , письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно із Декретом Кабінету міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993р.

Статтею 3 Декрету передбачено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень, для оплати будь-яких вимог по зобов'язанням, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства.

Пунктом 4 ст.5 цього ж Декрету передбачено , що надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії, які видає Національний банк України, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Але даний або ж* інший нормативний акт, в тому числі й закон не встановлює таких обмежень.

Валютними операціями, серед інших є операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Таким чином видача кредиту в іноземній валюті є одночасно кредитною та валютною операцією, оскільки пов'язана з переходом до позичальника права власності на іноземну валюту.

24 грудня 2001 року Банком було отримано банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.І та п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

19.11.2002р. банком отримано дозвіл НБУ №75-2 на право здійснювати операції , визначені п.1-4 частини другої та ч. четвертої ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Таким, чином судом встановлено, що при укладанні договору з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 банком було дотримано всіх вимог законодавства і підстав для визнання договорів не дійсними з підстав, перелічених позивачем судом не вбачається.

Положення чинного законодавства, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог є загальними правовими нормами, які застосовуються до правовідносин. Оскільки банк є фінансовою установою, діяльність якої регулюють спеціальні правові норми, до відносин між банком та позичальником також необхідно застосовувати спеціальні правові норми- спеціальні правила, які регулюють відносини між банком , як фінансовою установою та позичальником.

Таким чином, враховуючи викладене, наявність у кредитному договорі грошових зобов'язань між ОСОБА_5 та Банком в доларах СІЛА та використання долару СІЛА як засобу платежу за Кредитним договором не суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. 35 ЗУ «Про національний банк України» , ст.47 та ст. 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст. З Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.93р.

На підставі вищевикладеного, підстав для задоволення позову судом не встановлено і тому в його задоволенні ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,212,213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м.Миколаєва в порядку, передбаченому ст. 294 , ст.295 ЦПК України.

Суддя Ж.П. Павлова