Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області у складі:

головуючого судді: Товянської О.В.

суддів: Микитюк О.Ю.

ОСОБА_1 при секретарі: Сапінській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області (третя особа - Коростенська КЕЧ району) про визнання членом сімї, встановлення факту проживання з померлою, стягнення заборгованості по пенсії

за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 18 травня 2010 року, -

встановила:

В квітні 2005р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання членом сімї його матері, встановлення факту проживання з нею на день її смерті та стягнення заборгованості по пенсії в сумі 180 грн. Посилався на те, що з 2004 року з дозволу матері - ОСОБА_3 став постійно проживати в її квартирі АДРЕСА_1, разом з нею вести спільне господарство. У звязку з підвищенням розміру пенсії та проведення її перерахунку його матері була нарахована пенсія в сумі 180 грн., яку вона не отримала, так як померла. Відповідач відмовив йому виплатити дану пенсію з тих підстав, що право на її одержання мають лише члени сімї померлої.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 18 травня 2010р. позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 членом сімї ОСОБА_3, яка померла 24 березня 2005р. та встановлено факт їх спільного проживання в кв.23 буд.ЗЗ по вул. 50 років Жовтня у м.Овруч Житомирської області на день смерті ОСОБА_3 Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області на користь ОСОБА_2 заборгованість по пенсії померлої ОСОБА_3 в сумі 162,88грн.

В апеляційній скарзі квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира просить рішення скасувати. Суд не зясував обставини справи, не взяті до уваги покази свідків. Позивач не проживав з покійною, не вів з нею спільного господарства.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольнивши позов, суд виходив із того, що „позивач є сином покійної, а тому фактично був членом її сімї, проживав з нею до смерті та вів з нею спільне господарство.

Проте такий висновок не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.65 Житлового кодексу України особи, що вселились в жиле приміщення, набувають рівного з наймачем права користування при умові вселення їх як членів сімї цього наймача.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 2 від 12.04.85 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України у п.9 вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

У справі відсутні дані про те, що мати позивача зверталась до житлових органів з питань реєстрації сина у своєму помешканні, що він отримував якусь кореспонденцію на адресу спірної квартири. Існуюча заборгованість за користування спірним житлом станом на 23 березня 2005 року (день смерті) по комунальних платежах у сумі 764,90грн. через два місяці після смерті ОСОБА_3 була списана житловою організацією у звязку із смертю наймача. Не надав доказів позивач і про те, що з 10 вересня 2004 року (саме з цього часу у позовній заяві він вказав, що став постійно проживати з матірю) повідомив на роботу, що змінив місце постійного проживання. Немає даних і про те, що медичне обслуговування позивача здійснювалось за спірним житлом.

Апеляційний суд не може прийняти як належний доказ письмові свідчення ОСОБА_4 (на а.с.147 т. 1), оскільки судом вона не допитана, її підпис не засвідчено належним чином, про кримінальну відповідальність вона не попереджувалась.

Апеляційний суд вирішує справу на підставі поданих сторонами доказів, як це передбачено ст. ст.27,57-60 ЦПК України.

За таких обставин, коли факт спільного проживання із вересня 2004р. по березень 2005р. у спірному житлі позивача однією сімєю разом із матірю не доведений, рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,309,314,316,324,325 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира задовольнити.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 18 травня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: