Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 2-867/10
Провадження № -
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.10.2010м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючої судді - Крючко Н.І.

при секретарі - Закорецькій М.Ю.,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 У, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Релігійна ОСОБА_4 Полтавської Церкви Христової м. Полтави, Лейк Хьюстонська Церква Христова до ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Незалежна релігійна громада Церкви Христової міста Полтави про повернення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

11 листопада 2009 року позивач ОСОБА_3 У, громадянин США, від імені якого діє представник за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_6, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Релігійна громада Полтавської Церкви Христової м. Полтави про повернення безпідставно набутих коштів посилаючись на те, що кошти на загальну суму 13 9970, 00 доларів США, перераховані відповідачу через банківські установи шляхом переказів протягом 2000 -2006 років з метою придбання нерухомого та рухомого майна для забезпечення функціонування релігійної громади в м. Полтаві, відповідач оформлював на своє імя. Наприкінці 2008 року під час вирішення питання про розірвання стосунків з позивачем відповідачем було зазначено, що ніяких коштів останній від позивача не отримував, а все майно отримував за власні кошти. Враховуючи, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18.08.2009 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів в цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 26.10.2009 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 У про визнання договору комісії дійсним було відмовлено, в звязку з чим позивач дізнався, що вказані вище кошти були отримані останнім без будь якої правової підстави.

Згідно ухвали Октябрського районного суду від 12 січня 2010 року справу за позовом ОСОБА_3 У, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Релігійна громада Полтавської церкви Христової м. Полтави до ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутих коштів направлено за підсудністю до Ленінського районного суду м. Полтави.

11 березня 2010 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог в частині визначення розміру позовних вимог, а саме просив стягнути з відповідача 1 455 642, 88 грн., що є еквівалентом 182 320,00 доларів США, згідно курсу НБУ станом на 10.03.2010 р. (100 доларів США становить 798, 40 грн.) посилаючись на те, що відповідно до довідок з особових рахунків відповідача, наданих Полтавською філією АКІБ „УкрСиббанк, вказані кошти були перераховані ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ОСОБА_8 Церквою Христовою.

Ухвалою суду від 15 березня 2010 року до участі у справі залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Незалежну релігійну громаду Церкви Христової міста Полтави.

Згідно ухвали суду від 17 червня 2010 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_8 Церкву Христову.

Позич ОСОБА_3 У первісні та змінені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_6, ОСОБА_9, представник позивача адвокат ОСОБА_1 первісні та змінені позовні вимоги підтримали повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Представники третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Релігійної ОСОБА_4 Полтавської Церкви Христової м. Полтави - ОСОБА_4, ОСОБА_8 Х»ої Церкви Христової ОСОБА_9 проти задоволення первісних та змінених позовних вимог не заперечували.

Відповідач ОСОБА_5, та його представник адвокат ОСОБА_2 первісні та змінені позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні за безпідставністю.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Незалежної релігійної громади Церкви Христової міста Полтави ОСОБА_10 проти задоволення первісних та змінених позовних вимог заперечувала.

Суд, вислухавши сторін по справі , дослідивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_3 У про повернення безпідставно набутих коштів таким, що задоволенню не підлягає за наступних обставин.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що з 1994 року позивач ОСОБА_3 У , який являється членом Церкви Христової в США здійснював місіонерську діяльність в Україні маючи на меті, розповсюдження християнської віри євангельської, в різних містах України в тому числі і в м. Полтава. В звязку з чим в м. Полтава було засновано релігійну громаду Церкви Христової.

Крім того, судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що в період з 22 вересня 2000 року по 07 липня 2006 рік було перераховано кошти на особові рахунки ОСОБА_5 за № 0100 та № 2500 на загальну суму 1 455 642 грн. 88 коп., що в еквіваленті становить 182320,00 доларів США. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки наданої Полтавською філією АКІБ «УкрСиббанк» платниками вказаних коштів були: ОСОБА_7 ( Shawna Wokman) , ОСОБА_3 (Gary Workman) та ОСОБА_8 Х»юстонська Церква (Lake Houston Church of Christ) (а.с. 102).

В судовому засіданні позивачем та представником позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_6 зазначено, що банківський переказ коштів , являє собою саме спосіб передачі коштів, але не тягне за собою будь- яких наслідків, а саме законних підстав для отримання коштів. Крім того, останніми стверджено, що жодних угод, правочинів між сторонами протягом семи років не укладалось, тому, це не давало жодних законних підстав відповідачу ОСОБА_5 на отримання коштів в сумі 1 455 642 грн. 88 коп., що еквівалентно 182320,00 доларів США.

Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обовязків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязів.

Судом встановлено, що саме банківські перекази грошових коштів, які надходили на адресу відповідача ОСОБА_5 протягом семи років в період з 2000 по 2006 роки це і є правочин, тобто дії які спрямовані на добровільне та законне отримання останнім грошових коштів при певній домовленості.

Вказана норма закону спростовує твердження позивача ОСОБА_3 У , щодо того, що банківський переказ не є за своєю юридичною природою правочином і не породжує за собою цивільних прав та обовязків у сторін.

Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З викладених вище обставин, суд приходить до висновку про правомірність та законність дій відповідача ОСОБА_5, щодо отримання коштів, оскільки банківський переказ, являє собою належним чином у відповідності до вимог ст. 207, 208 ЦК України оформлений письмовий правочин, на підставі якого виникають права та обовязки у сторін.

В своїх поясненнях позивач та представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_6, зазначили, що відповідач, будучи довіреною особою позивача ОСОБА_3 У, заволодів безпідставно, коштами в сумі 1 455 642 грн. 88 коп., що в еквіваленті становить 182320,00 доларів США, які призначались для придбання майна чи інших обєктів необхідних для утримання офісу Полтавської церкви Христової. Крім того, в матеріалах справи маються листи Церкви Христової про те, що кошти які перераховувались позивачем надавались саме в розпорядження, а не у безпосередню власність ОСОБА_5 , що є на думку позивача фактом, який не спростований відповідачем. В обґрунтування своїх пояснень позивачем зазначено, що в звязку з тим, що ОСОБА_5 виявив бажання розірвати стосунки з ним, та заявив що ніяких коштів не отримував від останнього, а все майно, що зареєстровано за відповідачем він придбав за власні кошти, в звязку з чим позивач звернувся з позовом до Київського районного суду м. Полтави про визнання договору комісії дійсним, в задоволенні якого останньому було відмовлено. Таким чином, позивач зазначив, що кошти, які останній перераховував відповідачу протягом семи років були отримані ОСОБА_5 без будь якої правової підстави. Крім того, про те, що ОСОБА_5 безпідставно розпоряджається його коштами, позивачу стало відомо після набрання чинності рішення суду.

Статтею 1212 Цивільного Кодексу України, визначено, що особа яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана повернути потерпілому це майно.

Законодавцем чітко визначено підстави виникнення зобовязання, а саме: набуття, збереження майна без достатньої правової підстави; підстава, на якій було набуто майно, згодом зникла. Зобовязання із безпідставного збагачення відносять до охоронних, не договірних за юридичною природою. Вони являються інструментом захисту цивільних прав та інтересів, у звязку з чим його застосовують також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією з сторін у зобовязанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи, що визначено ч.2 ст. 1213 Цивільного Кодексу України.

Зазначені позивачем обставини виниклих з відповідачем ОСОБА_5 спірних відносин спростовуються рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2009 року, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 ОСОБА_3 про визнання договору комісії дійсним та його виконання про визнання права власності на майно відмовлено (а.с.132-133).

Оскільки, самі пояснення позивача по справі є суперечливими, про що свідчить невизначеність позивача з яких саме правовідносин з договірних або бездоговірних підстав виникли їх спірні правовідносини з відповідачем ОСОБА_5М та саме факт коли йому стало відомо про порушення його прав, свідчить про безпідставність заявлених ним же позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відсутня будь-яка угода, яка була б визнана у встановлено порядку недійсною, та що слугувало б приводом до правовідносин, які регулюються нормами ст. 1212 ЦК України.

Більше того, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, позивач не врахував, що застосувати цю загальну норму слід у контексті глави 83 ЦК України разом з іншими нормами.

В судовому засіданні судом встановлено, джерело та мета походження коштів, які перераховувались позивачем ОСОБА_3 У шляхом банківського переказу на імя ОСОБА_5 протягом 2000 -2006 років. Як вбачається з пояснень позивача ОСОБА_3 У, ним переказувались кошти американських віруючих для потреб Християнської громади в м. Полтаві. Про наявність будь якої помилки або обставин на підтвердження недобровільності чи примусу під час здійснення вказаних банківських переказів на ім»я ОСОБА_5 позивачем суду вказано не було.

Не було також зазначено суду іншими учасниками процесу будь-яких обставин, що поставили б під сумнів дійсність вчиненого позивачем правочину поштового переказу та умов його здійснення.

Проте, позивачем зазначено, що не зважаючи на те, що вказані кошти надавались американськими віруючими він вважає, що це його власність, оскільки вони перераховувались останніми на його рахунок, що надає йому правові підстави володіти, користуватися та розпоряджатись вказаними коштами.

Зазначені позивачем обставини спростовуються поясненнями позивача та представника ОСОБА_8 - Хьюстонської Церкви Христової, та тим, що жодних скарг до ОСОБА_3 У, з приводу розпорядження коштами з боку американських віруючих не надходило, але останнім предявляються претензії до ОСОБА_5 щодо порядку розпорядження вказаними коштами.

При цьому, в свою чергу позивачем так і не було зазначено суду підстав набуття права власності на вищевказані кошти, належності останньому спірного майна та права вимоги щодо повернення цього майна.

Як вбачається з пояснень відповідача ОСОБА_5, він зазначив, що в період з 2000 року по 2006 рік він отримував та розпоряджався коштами на основі письмового правочину, а саме банківського переказу, як представник релігійної громади Церкви Христової м. Полтави, яка зареєстрована у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, що підтверджується витягом № 19/3901 про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України релігійної організації Незалежної релігійної громади церкви Христової міста Полтави (а.с.128).

Суд критично відноситься до пояснень позивача ОСОБА_3 У стосовно того, з якою саме метою останній переказував кошти на імя ОСОБА_5, безпосередньо для забезпечення місіонерської діяльності на території України, а саме в м. Полтава, яка виражалась у приїзді останнього декілька разів на рік з метою проведення зібрань.

Будь-яких доказів в тому числі і документів щодо легалізації своєї релігійної діяльності в м. Полтава, або хоча б на підтвердження свого наміру це здійснити, позивачем суду надано не було.

Відповідно ст. 10 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації під місіонерством розуміють місіонерські товариства (місії), які діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього закону.

Статте14 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації визначено, що місії подають на реєстрацію статут (положення) до державного органу України у справах релігій.

Законодавцем чітко визначено поняття місіонерства, порядок місіонерської діяльності, і таким чином відсутні правові підстави для визначення діяльності позивача ОСОБА_3 У - місіонерською.

Проте, як встановлено в судовому засіданні діяльність відповідача ОСОБА_5 є місіонерською на законних на те підставах.

Як вбачається з матеріалів справи та викладених вище обставин суд приходить до висновку, що у позивача відсутні будь-які розписки, договори про те, яким чином повинні були використані кошти американських віруючих, що надходили на його рахунок. В свою чергу, суд приходить до висновку, що у відповідача ОСОБА_5 як представника релігійної громади були всі правові підстави для володіння майном - коштами, що адресувались на його імя на підставі банківського переказу, що являє собою письмовий правочин.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_3 У до ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутих коштів є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно ч.6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову відмовлено, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього скасувати заходи забезпечення позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, про необхідність скасування заходів забезпечення позову застосованих згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2009 року .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 30, 60, 88, 209, 212, 218 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 202,204, 207, 208, 1212, 1213 ЦК України, Закон України „Про свободу совісті та релігійні організації, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 У, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Релігійна ОСОБА_4 Полтавської Церкви Христової м. Полтави, Лейк Хьюстонська Церква Христова до ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Незалежна релігійна громада Церкви Христової міста Полтави про стягнення з громадянина України ОСОБА_5 безпідставно набутих коштів - відмовити за безпідставністю.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2009 року у вигляді накладення арешту та заборони відчуження наступного нерухомого та рухомого майна, що зареєстроване за ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: 36003, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер : НОМЕР_1):

-11/25 житлового будинку з надвірними побудовами, що розташовані у м. Полтаві по вул. Ювілейній, 7;

-9/25 частини житлового будинку з надвірними побудовами, що розташовані у м. Полтаві по вул. Львівській, 28;

-Квартира № 39, що розташована у м. Полтаві по вул.. Панянки, 36;

-Гараж № 93 блок № 5 в авто гаражному кооперативі «Медик-2», що по пров. Рибальському, 10г у м. Полтаві;

-Домоволодіння, що розташоване по вул. Попова, 28 у м. Верхньодніпровськ, Верходніпровський район, Дніпропетровська область;

-Автомобіль CHEVROLET LACETTI NF, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2;

-Автомобіль ВАЗ 21043, 1995 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 та нерухомого майна, що зареєстроване за ОСОБА_12 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання: 36003, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_4):, а саме:

- квартира № 123, що розташована у м. Полтаві по вул. Жовтневій, 46 ;

- гараж № 49, що розташований по вул. Жовтневій, 46г у м. Полтаві.

Виконання рішення в частині зняття арешту з нерухомого та рухомого майна доручити Першій державній нотаріальній конторі м. Полтави, УДАІ МВС України в Полтавській області.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_13