Апеляційний суд Дніпропетровської області ( м. Кривий Ріг)
Категорія - 26 (Ш) ОСОБА_1
Доповідач - Турік В.П.
РІШЕННЯ Іменем України

08 вересня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Савіної Г.О.

суддів: Турік В.П., Зубакової В.П.

при секретарі: Євтодій К.С.

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 лютого 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ВАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 17 квітня 2008 року при виконанні трудових обов'язків підземного прохідника шахти «Родіна» ВАТ «Кривбасзалізрудком», з ним стався нещасний випадок, у зв'язку з чим висновком МСЕК від 27.11.2008 року йому первинно було встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 60% та третю групу інвалідності.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 183893,04 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 лютого 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ВАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 75000 грн., а також -на користь держави 750 грн. судового збору та 15 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі відповідач ВАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення.

Зокрема, судом помилково до спірних правовідносин застосовано норми ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України та не враховано висновків, наведених в Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року, яким передбачено, що відшкодування моральної шкоди не застосовується до осіб, які підлягають обов'язковому державному соціальному страхуванню відповідно до Закону, а тому ВАТ «Кривбасзалізрудком» не є належним відповідачем по справі.

В матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, в тому числі, немає висновку відповідних медичних органів щодо наявності моральних страждань у нього, а судом не проведено огляду МСЕК для встановлення факту спричинення моральної шкоди. Не обґрунтований розмір моральної шкоди й не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу та не перевірено причин пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду. Крім того, в порушення п.п. «д» п.1 ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» судом стягнуто з відповідача судовий збір в розмірі 750 грн., тоді як із позовних заяв немайнового характеру ставка державного мита складає 8,50 грн.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ВАТ «Кривбасзалізрудком» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року при виконанні трудових обов'язків підземного прохідника шахти «Родіна» ВАТ «Кривбасзалізрудком», з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, внаслідок якого його було травмовано - відкрита черепно-мозкова травма, здавлення головного мозку вдавленим уламковим переломом правої тім'яної кістки, забій головного мозку, забійна рана голови, забій правого надпліччя.

Зазначений нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом, про що складено акт № 05, затверджений директором з охорони праці ВАТ «Кривбасзалізрудком» 21.04.2008 року.

Висновком МСЕК від 27.11.2008 року позивачеві первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 60% та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 02.11.2009 року відсоток втрати профпрацездатності у розмірі 60%, починаючи з 01.12.2009 року та третю групу інвалідності встановлено йому безстроково.

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу у зв'язку з отриманою ним на виробництві травмою моральної шкоди відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, з аналізу зазначених норм закону витікає, що до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Вказане свідчить про те, що закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду.

З акту № 05 про нещасний випадок на виробництві від 21.04.2008 року, вбачається, що причинами нещасного випадку, який стався з ОСОБА_2, названі організаційні, при цьому осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці не виявлено (а.с. 9, 10).

Однак, факт заподіяння моральної шкоди позивачеві у зв'язку з нещасним випадком на виробництві встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, передумов для поліпшення здоров'я немає, він позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Отже, колегія суддів вважає, що на підставі встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, а тому спростовуються доводи відповідача про відсутність підстав, передбачених ст. 237-1 КЗпП України, для відшкодування підприємством моральної шкоди позивачу, оскільки відсутність вини підприємства у травмуванні позивача, може враховуватися тільки при визначенні розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу є безпідставними та такими, що суперечать «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. № 212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з 27.11.2008 року встановлено стійку втрату професійної працездатності.

Що ж стосується доводів ВАТ «Кривбасзалізрудком» про відсутність обов'язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачу з тих підстав, що останній є суб'єктом страхування від нещасного випадку на виробництві, то останні суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ-в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, не передбачає у 2008 році відшкодування застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоров'я Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Отже, враховуючи викладене й те, що, право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я ОСОБА_2 пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, виникло у позивача з 27.11.2008 року, тобто з моменту встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності (а.с. 13), питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці», а не відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», норми якого є спеціальними.

Також необгрунтованими вважає колегія суддів посилання відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров'я, випливають з порушення особистих немайнових прав, а тому відповідно до п.З ч.І ст. 268 ЦК України, не мають строку позовної давності.

Однак, колегія судців вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахуванням роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються, характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер отриманого професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі.

На думку колегії судців, розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є завищеним.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер професійного захворювання, і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, відсутність погіршення стану його здоров'я, вважає необхідним змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 75000 грн. до 38000 грн.

Крім того, зважує й колегія судців на доводи апеляційної скарги віцповідача щодо порушення судом першої інстанції вимог п.п. «д» п.1 ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» при стягненні з відповідача судового збору.

Відповідно до п.п. «д» п.1 ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» 3 7-93 від 21.01.1993 року, розмір ставки державного мита (судового збору) із позовних заяв немайнового характеру становить 0,5 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що становить 8,50 грн., а тому висновок суду про стягнення з ВАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судового збору в сумі 750 грн. є помилковим, у зв'язку з чим колегія судців вважає, що рішення суду в частині стягнення судового збору підлягає зміні із його зменшенням з 750 грн. до 8,50 грн.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.З ч.І ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 лютого 2010 року змінити, зменшити розмір моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_2, з 75000 грн. до 38000 грн. (тридцяти восьми тисяч грн.), а також розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави з 750 грн. до 8,50 грн. (восьми грн. 50 коп.).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: