Київський районний суд м. Полтави
Справа № 2-152/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2010 року Київський районний суд м.Полтави в складі :

головуючого - судді Самсонової О.А.,

при секретарі - Півень Я.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди вчиненою з метою приховання іншого правочину, визнання правочинів недійсними, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому посилалась на те, що 22 квітня 2008 року Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та нею ОСОБА_1 - укладено кредитний договір №PLAWG2. За вказаним договором позивачем одержано від ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 180000 грн. на умовах повернення вказаних коштів та сплати процентів. Згідно вказаного договору розмір процентів сторонами визначено у розмірі 15% річних. 21 жовтня 2008 року сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №PLAWG2 від 22 квітня 2008 року, згідно якої договір викладений в новій редакції. Відповідно до п.1.1 та 8.1 додаткової угоди банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок №7125 на строк з 21.10.2008 року по 22.04.2023 року у виді строкового кредиту в розмірі 33719,92 доларів США на придбання нерухомості зі сплатою процентів у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Але листом від 24.09.2008 року №20.1.3.2./6-22662 їй було повідомлено про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором до 2,09% на місяць, а листом від 31.12.2008 року №20.1.3.2./6-47240 повідомлено про збільшення відсоткової ставки до 15% річних. З вказаними підвищеннями відсоткової ставки позивач не погоджується, вважає їх такими, що вчинені всупереч прямої заборони закону та порушують її право. Тому позивач просила суд визнати недійсними вказані правочини листи КБ «ПриватБанк» від 24.09.2008 року №20.1.3.2./6-22662 та від 31.12.2008 року №20.1.3.2./6-47240, а також їх умови.

В подальшому позивач доповнила свої позовні вимоги, вважає, що додатковою угодою від 21 жовтня 2008 року до кредитного договору №PLAWG2 від 22 квітня 2008 року, згідно якої її зобовязання визначено в іноземній валюті, порушується чинне законодавство та її право.

Крім того, вказану додаткову угоду вважає удаваним правочином, який укладений для приховання іншого правочину видачі іпотечного кредиту в національній валюті України.

Тому просить суд визнати додаткову угоду до кредитного договору №PLAWG2 від 22 квітня 2008 року, укладену сторонами 21 жовтня 2008 року, недійсною, як таку, що суперечить чинному законодавству, та укладена з метою приховання іншого правочину договору про іпотечний кредит №PLAWG2 від 22 квітня 2008 року, застосувати до сторін умови договору про іпотечний кредит №PLAWG2 від 22 квітня 2008 року в частині валюти зобовязання та стягнути з відповідача на її користь 10000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві та заявах про доповнення позовних вимог. Просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вважаючи його безпідставним. В задоволенні позову просив суд відмовити. Після оголошеної перерви в судове засідання не зявився.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено судом, 22 квітня 2008 року Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк», в особі філії «Полтавське головне регіональне управління» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №PLAWG2 (а.с.8-12). За умовами вказаного договору відповідач видав позивачу кредит в сумі 180000 грн. зі сплатою процентів у розмірі 15% річних.

21 жовтня 2008 року сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №PLAWG2 від 22 квітня 2008 року, згідно якої договір викладений в новій редакції. Відповідно до п.1.1 та 8.1 додаткової угоди банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок №7125 на строк з 21.10.2008 року по 22.04.2023 року у виді строкового кредиту в розмірі 33719,92 доларів США на придбання нерухомості зі сплатою процентів у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Пункт 1 ст. 99 Конституції України, ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 3 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», які визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, а обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Можливість вираження грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті прямо передбачено Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України) та іншими нормативно-правовими актами.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 533 цього ж Кодексу, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У нормах ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями), зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону.

Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування як валютні операції в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом, тобто, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Згідно з визначенням, наданим в ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; згідно з п.1.2 Положення НБУ №275 письмовий дозвіл Національного банку - документ, який видає Національний банк у порядку і на умовах, визначених Законом України "Про банки і банківську діяльність" та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені статтею 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Частиною 2 статті 5 Декрету "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Постановою Правління Національного банку України від 9 серпня 2002 року N 297 на виконання вказаної норми затверджено Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій. Спеціальний нормативно-правовий акт, який би передбачав необхідність та порядок отримання банківськими установами генеральної ліцензії - додатково до банківської ліцензії та дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями Національним банком України на даний момент не прийнятий.

Таким чином, банківська ліцензія та письмовий дозвіл на здійснення банком валютних операцій, видані Національним банком України відповідно до ст. 47 Закону "Про банки і банківську діяльність" в порядку, визначеному Положенням НБУ №275, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій у розумінні ч.2 ст.5 Декрету Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Тобто, операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету.

ЗАТ КБ «ПриватБанк» було отримано банківську ліцензію за № 22 від 04 грудня 2001 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями, копії яких долучено до матеріалів справи. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл за № 22-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати з валютними цінностями, копія якого також долучена до матеріалів справи.

Тобто, КБ «ПриватБанк» має право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (що також передбачено Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 275 від 17.07.2001), тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії.

Щодо посилання позивача у позовній заяві на необхідність отримання індивідуальної ліцензії для здійснення операції з надання і одержання кредиту в іноземній валюті, як підставі для визнання кредитного договору недійсним, слід зазначити, що виходячи з аналізу визначень термінів «валютна операція», «валютні цінності», наданих в статті 1 Декрету, надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій.

Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, наданий у частині 4 цієї статті.

Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Пункт «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на даний час законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування.

Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії (банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

На момент укладення оскаржуваної угоди позивач, відповідно до вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, мала необхідний обсяг дієздатності, який дозволяв в повній мірі усвідомлювати наслідки здійснення юридично значимих дій, мало місце її вільне волевиявлення. Про це свідчить факт звернення позивача до відповідача з письмовою заявою про зміну валюти кредиту, що написана нею власноручно 16.10.2008 року, підписання позивачем додаткової угоди до договору про іпотечний кредит та інших документів.

На момент укладання додаткової угоди позивач була обізнана з усіма істотними її умовами та наслідками за невиконання узятих зобов'язань.

Таким чином, при укладенні додаткової угоди від 21.10.2008 року вимоги ст. 203 ЦК України порушено не було ні в частині невідповідності актам цивільного законодавства, ні в частині вільного волевиявлення позивача, тому що правочин було вчинено добровільно з наявністю належної оцінки позивачем його умов та адекватного уявлення мети й характеру цього правочину.

Щодо використання іноземної валюти як засобу платежу, то підпунктом г) пункту 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», встановлено, що індивідуальної ліцензії потребує така операція як використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Однак, відповідно до п. 1.5. положення про порядок видачі, Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); у випадках, передбачених законами України.

Отже, у зв'язку з тим, що отримувачем грошових коштів в іноземній валюті є КБ «ПриватБанк», який отримав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, то позивач може використовувати іноземну валюту як засіб платежу за кредитним договором без отримання індивідуальної ліцензії.

Зважаючи на зазначене, додаткова угода від 21.10.2008 року до договору про іпотечний кредит №PLAWG2 від 22 квітня 2008 року укладена відповідно до положень чинного законодавства та в межах повноважень відповідача, щодо здійснення валютних операцій на підставі банківської ліцензії.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання додаткової угоди удаваним правочином, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1, 2 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, мета удаваного правочину, це приховати інший правочин. Але для досягнення цієї мети повинні бути умисні дії сторін.

Як встановлено судом, додатковою угодою від 21.10.2008 року сторони фактично змінили умови зобовязання, що виникли між ними згідно договору про іпотечний кредит №PLAWG2 від 22 квітня 2008 року. На її підставі зобовязання сторони виразили в іноземній валюті, розрахунки за договором також здійснювали в іноземній валюті - в доларах США.

Тому суд приходить до висновку, що укладенням додаткової угоди сторони мали на меті внести зміни до кредитного договору, що ними і було здійснено. Підстави для визнання додаткової угоди від 21.10.2008 року вчиненою з метою приховання іншого правочину (удаваним правочином) та для застосування до сторін умов договору про іпотечний кредит №PLAWG2 від 22 квітня 2008 року в частині валюти зобовязання відсутні.

Також, як встановлено судом, листом від 24.09.2008 року №20.1.3.2./6-22662 ОСОБА_1 було повідомлено про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором до 2,09% на місяць, а листом від 31.12.2008 року №20.1.3.2./6-47240 повідомлено про збільшення відсоткової ставки до 15% річних. Проте, вказаного збільшення відсоткової ставки відповідачем здійснено не було, ставка залишена у розмірі 14,04% річних, що підтверджується наданими відповідачем довідками та розрахунками заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором. Тому наведеними листами право позивача порушено не було.

Крім того, як вбачається зі змісту п.8.9. кредитного договору, сторони не ставлять підвищення відсоткової ставки в залежність від часу отримання позичальником повідомлення банку. Вказаним пунктом договору передбачено обовязок банку завчасно до дати зміни відсоткової ставки повідомити про це позичальника.

Тому з оскаржуваних листів від 24.09.2008 року №20.1.3.2./6-22662 та від 31.12.2008 року №20.1.3.2./6-47240 у сторін не виникають, не припиняються та не змінюються правовідносини, відповідно, позивач помилково визначила правову природу вказаних документів як правочинів, підстави для визнання їх недійсними відсутні.

З наведених вище підстав, та встановивши, що діями відповідача право позивача порушено не було, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди вчиненою з метою приховання іншого правочину, визнання правочинів недійсними, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня його проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але відсутні в судовому засіданні, у 10-денний строк з дня одержання копії рішення.

Головуючий О.А.Самсонова

06.10.2010