Справа №2-276/10 15.04.2010 15.04.2010 15.04.2010
Провадження №22ц-1120/10
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду миколаївської області в складі:

головуючого Паліюка В.П.,

суддів Данилової О.О., Буренкової К.О.,

при секретарі судового засідання Аніщенко Д.В.,

за участю ОСОБА_1, її представників ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а також представника Миколаївської міської ради ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2010 р., ухвалене за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, третя Миколаївська державна нотаріальна контора, Миколаївська міська рада, про визнання договору дарування частини будинку недійсним,

в с т а н о в и л а :

В червні 2003 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_8, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що 7 червня 1994 р. на підставі нотаріально посвідченого договору він подарував відповідачу 13/100 частини квартири №2, розташованої у житловому будинку №33 по вул. Защука у м. Миколаєві з відповідною частиною господарських будівель. Проте, укладаючи цю угоду він як літня людина, яка потребує стороннього догляду, мав на увазі договір довічного утримання, про що була домовленість з відповідачем. ОСОБА_5, який є його онуком, деякий час дійсно піклувався про нього та його дружину ОСОБА_8, надавав їм матеріальну допомогу. Позивач також зазначав, що з вказаного житлового приміщення він з дружиною не виселялися, продовжували сплачувати комунальні послуги. Літом 1995 р. відповідач виїхав на заробітки до Російської Федерації і з цього часу припинив надавати йому та його дружині матеріальну допомогу та здійснювати за ними догляд.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст. 58, ч.2 ст.428 ЦК 1963 р., позивач просив суд, а саме: визнати договір дарування вказаної частини квартири №2, розташованої у будинку №33 по вул. Защука у м. Миколаєві, недійсним; визнати укладеним між ним та відповідачем договір довічного утримання та розірвати його, повернувши сторони у первісний стан.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2009 р. третіми особами на стороні позивача залучено третю Миколаївську державну нотаріальну контору і Миколаївську міську раду.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2008 р. до участі у справі у якості правонаступників ОСОБА_7, який помер 17 вересня 2007 р., залучено ОСОБА_1 і Миколаївську міську раду.

="justify" style="font-family:Times New Roman;font-size:12pt;"> В жовтні 2010 р. ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, в якій, посилаючись на положення ч.2 ст. 58, ст. 428 ЦК 1963 р., просила визнати недійсним договір дарування 13/100 частини будинку №33 по вул. Защука у м. Миколаєві, визнати таким що відбувся між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 договір довічного утримання та розірвати його, посилаючись на те, що відповідач не виконував зобовязання, покладені на нього договором довічного утримання.

Справа слухалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 лютого 2010 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на те, що викладені в ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, наявним у ній доказам, а також положенням цивільного права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки та її представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно вважав встановленим, що підстав для визнання договору дарування частини будинку недійсним за ст. 58 ЦК 1963 р. немає, оскільки договір дарування відповідачу будинку був укладений відповідно до вимог закону і відповідав волевиявленню ОСОБА_7, а доказів на підтвердження того, що спірна угода є удаваною і прикривала собою договір довічного утримання, на що посилається позивачка в обґрунтування своїх вимог, останньою не надано.

Обґрунтовуючи висновки, суд вірно послався на наступні докази, а саме: рішення Миколаївського міськвиконкому від 28 травня 1993 р. №241, на підставі якого задоволено заяву ОСОБА_7 про надання йому дозволу подарувати належну йому частину будинку №33 по вул. Защука у м. Миколаєві своєму внукові ОСОБА_5; заявою подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від 7 червня 1994 р. до нотаріальної контори Заводського району м. Миколаєва, яким вони просили оформити договір дарування 13/100 частини вказаного будинку між ними та внуком ОСОБА_5; поясненнями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які показали суду, що ont-size:12pt;">особисто ОСОБА_12 їм відомо, що він подарував належну йому частину будинку своєму внуку ОСОБА_5; показами свідка ОСОБА_13, яка як соціальний працівник обслуговувала подружжя ОСОБА_5, і якій від останніх було відомо, що договір по життєвого утримання з відповідачем вони не укладали, а ОСОБА_7 подарував йому частину зазначеного будинку.

Доводи апеляційної скарги про доведеність обставин на підтвердження того, що спірна угода дарування між ОСОБА_7 і ОСОБА_5Л є удаваною, так як прикривала договір довічного утримання безпідставні і не підтверджуються належними доказами.

Посилання на те, що після укладення спірного договору ОСОБА_7 та його дружина залишилися проживати в даному будинку та сплачували комунальні витрати також не спростовують висновків суду, оскільки проживання у відчуженому нерухомому майні колишніх власників ні житловим, ні цивільним законодавством не заборонено.

Враховуючи наведене, колегія приходить до висновку, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 лютого 2010 р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного ОСОБА_11 України на протязі двох місяців з дня її проголошення.

Головуючий Судді