Справа №2-4-143/10 20.05.2010 20.05.2010 20.05.2010
Справа № 22ц-1648/10 Головуючий у 1-й інстанції Яворська Ж.М.
Категорія 37 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 травня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання Фірсовій Т.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_2,

її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення

Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 березня 2010 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності

та зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2009 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4, та уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, просила про визнання права власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіля «Мазда -626», 1989 року випуску, з держномером 25062НІ (далі автомобіль «Мазда -626»).

Позивачка вказувала, що з 11 серпня 2006 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , який помер 25 січня 2008 року. Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно на яке вона, як дружина, та ОСОБА_4, як син померлого, мають рівне право. Однак спадкове майно складає лише Ѕ частина квартири, автомобіля, оскільки придбано нею та ОСОБА_6 внаслідок спільної праці, під час їх спільного проживання однією сімєю в період з 1988 року до укладення шлюбу. Тому їй належить в майні на праві приватної власності Ѕ частина, яка разом з ј частини у спадковому майні складає ѕ частини.

ОСОБА_4 подав зустрічний позов в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, автомобіля та вклад № 4000 від 15 грудня 2006 року. Він посилався на те, що все майно було придбано батьком за його гроші до шлюбу з позивачкою, з якою він не вів спільне господарство та не проживав однією сімєю. Щодо вкладу, то вклад складав гроші від продажу власного майна батька. Також він просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на частину банківського вкладу, видане йому 16 січня 2009 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 березня 2010 року позови задоволені частково. За позивачкою визнано право власності на ѕ частини квартири та автомобіля, а за відповідачем - на ј частину. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на Ѕ частину грошового вкладу відмовлено. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду в частині позовних вимог сторін щодо квартири та автомобіля та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги визнавши за ним та позивачкою право власності на Ѕ частину вказаного майна за кожним в порядку спадкування за законом. На думку апелянта висновки суду суперечать обставинам справи та вимогам матеріального права.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 11 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 25 січня 2008 року ОСОБА_6 помер. Під час шлюбу, а саме 15 грудня 2006 року ОСОБА_6 уклав з АКБ «Укрсоцбанк» договір банківського вкладу № 270, за яким передав у банк 21600 доларів США, не зробивши в договорі заповідальне розпорядження.

Встановивши, що вклад було зроблено під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6, суд дійшов висновку про те, що вклад та відсотки за користування ним є спільною власністю подружжя. У звязку з чим, обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про визнання виданого на його імя недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання за ним права власності на Ѕ частину вкладу. ОСОБА_4 в цій частині рішення не оскаржив.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення у вказаній частині.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням в інший частині.

З матеріалів справи вбачається, що 2 лютого 1996 року між ОСОБА_7, яку за довіреністю представляла ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2. 18 квітня 1997 року за ОСОБА_6 зареєстровано автомобіль «Мазда -626» .

Вирішуючи спір відносно квартири та автомобіля суд першої інстанції виходив із того, що вказане майно придбано внаслідок спільної праці за спільні гроші ОСОБА_2 та ОСОБА_6, які ще до шлюбу, а саме з 1988 року спільно проживали однією сімєю і вели спільне господарство. Оскільки відсутні докази того, що внески ОСОБА_6 в придбані майна є більшими, то позивачка в силу ст. 17 Закону України «Про власність» (далі Закон), що діяв на час придбання майна, набула право приватної власності на Ѕ частину квартири та автомобіля.

Проте, вказані висновки суперечать обставинам та вимогам матеріального права.

Згідно зі ст. 17 Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

З матеріалів справи вбачається, що будь - яка угода про створення сумісної власності між сторонами відсутня, а сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення участі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 спільною працею в набутті квартири та автомобіля не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього.

На вказані обставини суд уваги не звернув, а поклавши в основу рішення твердження позивачки та свідків про те, що вона проживала разом із ОСОБА_6, суд не лише не навів переконливих доказів того, що вона з останнім мала за вказаний період спільний бюджет і майно, а й доказів, які підтверджували б факт вкладення сумісної праці сторін у придбання квартири.

Навпаки, докази у справі свідчать про придбання квартири та автомобіля за гроші ОСОБА_6 Зокрема, протягом всього спільного проживання з ОСОБА_2, ОСОБА_6, маючи можливість оформити на неї Ѕ частину квартири та автомобіля цього не зробив. Сама ОСОБА_2 знаючи про договір купівлі - продажу квартири, оскільки приймала як згадано вище участь в ньому в якості представника продавця, також мала можливість за життя ОСОБА_6 зробити подібні дії, чого також не зробила.

Щодо пояснень свідків, то вони не спростовують викладені висновки колегії суддів.

Всі доводи позивачки, яки стосуються взаємовідносин сторін після придбання спірного майна не мають значення для справи.

Так, надані ОСОБА_2 письмові докази не можуть бути прийняти в якості доказів її вимог щодо спільного майна, оскільки відносяться до періоду після придбання майна. Зокрема, позивачка прописана в спірній квартирі з листопада 1998 року року, абондоговір на користування телефону в спірній квартирі оформлено на неї після прописки. Документи щодо розпорядження позивачкою майном ОСОБА_6 (трактором) відносяться до 2001 року. Квитанції про придбання шпалер взагалі не відносяться до предмету спору та спірного періоду.

Виходячи з викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності з п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині позовних вимог сторін про визнання права власності на квартиру та автомобіль «Мазда 626» необхідно скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення, про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та задоволення позовних вимог ОСОБА_4 За сторонами необхідно визнати права власності по Ѕ частині за кожним на квартиру та автомобіль.

Підлягає зміні рішення суду в частині розподілу між сторонами судових витрат судового збору та витрат на іформаційно - технічне забезпечення розгляду справи. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, виходячи з вартості відшукованого майна за кожним позовом, обєму задоволених позовних вимог, та сплаченого сторонами судового збору при подачі позову з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути 343 грн. судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити .

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 березня 2010 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіля «Мазда -626», 1989 року випуску, з держномером 25062НІ скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_6, який помер 25 січня 2008 року, по Ѕ частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіля «Мазда - 626», 1989 року випуску, з держномером 25062НІ.

Змінити рішення в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 343 грн. судового збору.

В інший частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двох місяців з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду України.

Головуючий: Судді: