Апеляційний суд Житомирської області
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого Франовської К.С.,
судців Широкової Л.В., Худякова А.М.,
при секретарі судового ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі представника від Житомирської обласної дирекції філії «Центральне РУ» АТ «Банку «Фінанси та кредит» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2010 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі представника від Житомирської обласної дирекції філії «Центральне РУ» АТ «Банку «Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 24 вересня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку 3395,95 заборгованості по тілу кредиту, 4567,50 боргу по комісії, 3016,46 боргу по сплаті відсотків за користування кредитом, та 100 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, а всього 11079 грн.91 коп. У решті позову та у позові до ОСОБА_3 відмовлено.

У апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення в частині відмови у позові, посилаючись не неповне з»ясування судом обставин справи, неправильне застосування нормматеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_2 дійсно з квітня 2009 року не виконує зобов»язань по укладеному з Банком кредитному договору від 2.04.2007 року і не вносить платежів, визначених умовами договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка і стягнута даним судовим рішенням.

Суд дійшов правильного висновку, що за умовами договору, відповідач ОСОБА_2 зобов»язаний сплатити пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочки, проте обґрунтовано зменшив суму стягнення пені відповідно до положень ст.551 ч.3 ЦК України. За чинним законодавством зменшення розміру пені (неустойки)- це право суду. Оскільки у даній справі суд встановив, що розмір пені значно перевищує розмір заборгованості, та мають місце обставини, що свідчать про істотне погіршення майнового стану боржника з моменту укладення договору кредиту ( звільнення з військової служби по незалежним від нього причинам), проблеми з трудовлаштуванням, одержувана заробітна платня у невисокому розмірі (а.с.71), суд в цій частині ухвалив обґрунтоване рішення.

Відмовляючи у позові до поручителя ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно застосував норму матеріального права і дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстави для покладення на нього відповідальності за договором поруки відсутні.

Порука, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК припиняється у звязку із закінченням строку, який надається кредитору для пред'явлення вимоги поручителю. Вказаний строк може бути передбачений в договорі (договірний строк) або визначений в законі (законний строк).

Чинний ЦК виходить з того, що сторони мають право самостійно в договорі поруки визначити строк для заявления вимог до поручителя. За відсутності відповідної договірної умови слід застосовувати строки, передбачені у ч.4 ст.559 ЦК.

За правовою природою строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК є преклюзивним (припиняючим), що впливає на ряд питань :

-його закінчення є підставою для припинення поруки;

-у випадку пропуску кредитором строку заявления вимог до поручителя цей строк не може бути поновлено, зупинено чи перервано з підстав, визначених ст.263,264, ч.5 ст.267 ЦК;

-суд зобов»язаний самостійно застосовувати норми про строк без заяви сторін;

-встановивши факт закінчення строку, суд відмовляє кредитору у позові за відсутністю права вимоги.

З укладеного з ОСОБА_3 договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки протягом 6 місяців від дня настання строку виконання зобов»язання не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Згідно із цією нормою права строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Цього в договорі поруки не встановлено.

У звязку з наведеним у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів судами правомірно відмовлено.

Відтак, виходячи з того, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування самого зобов»язання поруки, право кредитора і обов»язок поручителя по його закінченні припиняються. З огляду на зазначене, оскільки матеріальне право припинилось закінчення передбаченого законом строку, суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову до ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303-304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі представника від Житомирської обласної дирекції філії «Центральне РУ» АТ «Банку «Фінанси та кредит» відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.