Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

12липня 2010 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Франовської К.С.,

суддів Широкової Л.В., Худякова А.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1

з участю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційні скарги Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області та Управління Пенсійного Фонду України в Олевському районі Житомирської області на постанову Олевського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2009 року

по справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області та Управління Пенсійного Фонду України в Олевському районі Житомирської області про стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, -

встановила:

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовною заявою, у якій просили визнати неправомірними дії відповідачів в частині невиплати їм в повному обсязі коштів, передбачених ст. 37. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-Х11 (далі- Закон № 796-Х11), та стягнути з відповідачів недовиплачені суми доплати до пенсії як пенсіонерам , що проживають на території радіоактивного забруднення в зоні гарантованого добровільного відселення та грошової допомоги у зв»язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва.

В обгрунтування позову зазначали, що є потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії, пенсіонерами за віком і проживають на радіоактивно забрудненій території, у зв»язку з чим мають право на пільги і компенсації, передбачені Законом № 796- XII. Проте відповідачі, всупереч Закону № 796-Х11, який пов»язує соціальні виплати із мінімальною заробітною платою, нараховує та виплачує їм такі виплати у твердих розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836.

Постановою Олевського районного суду від 01 грудня 2009 року позов задоволено. Постановлено визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Олевської райдержадміністрації, Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі в частині виплати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 доплати до пенсії та грошової допомоги не у відповідності із ст. ст..37 , 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» .

Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у Олевському районі по 9 866 грн.на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кожному заборгованості по виплаті підвищення до пенсії в порядку ч.2 ст.39 цього ж Закону за період з 01 лютого 2009 року по 30 вересня 2009року.

Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Олевської райдержадміністрації на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кожному по 1973 грн.20 коп. за той же період грошової допомоги як особам, що проживають на території радіоактивного забруднення в порядку ст.37 Закону.

В апеляційних скаргах відповідачі просять скасувати постанову і ухвалити нову про відмову у позові з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказують на те, що діяли правомірно, нараховуючи позивачам соціальні виплати, керуючись Постановою КМУ №836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Також зазначають , що Управління праці та соціального захисту не є розпорядником коштів, не має відповідних рахунків для перерахування коштів для соціальних виплат, а Управління Пенсійного фонду не є розпорядником коштів з держбюджету, а окрім того, суд першої інстанції не врахував, що Законами України «Про Державний бюджет» на 2009 рік не передбачалось бюджетне фінансування виплат у визначених Законом розмірі.

Апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення виплачується щомісячна грошова допомога у зв»язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства - у зоні гарантованого добровільного відселення - в розмірі 40% від мінімальної зарплати.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що непрацюючим пенсіонерам, які проживають у зоні гарантованого добровільного відселення виплачується доплата в розмірі двох мінімальних зарплат.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачі є непрацюючими пенсіонерами, мають статус потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3 , постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення і у вказаний період позивачі одержували доплату до пенсії в порядку ч.2 ст.39 Закону № 796-Х11 в розмірі 10 грн.50 коп., а грошову допомогу - 2грн.10 коп., тобто, не у передбачених Законом розмірах, а у твердих сумах, встановлених Постановою КМУ № 836 від 26.07.1996 року (а.с.16-17,27-28 ).

Із змісту законів України про встановлення розмірів мінімальної зарплати на 2009 рік не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування мінімальної зарплати з метою реалізації норм ст.ст.37, 39 Закону № 796-Х11.

Встановлений постановою КМУ №836 у 1996 році розмір доплати пенсіонерам , які проживають на території радіоактивного забруднення, - протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

Оскільки ні Верховна Рада, ні Кабінет Міністрів в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягають саме стаття 39 Закону № 796-Х11 та законодавство щодо розмірів мінімальних зарплат, а не Постанова КМУ №836 від 26 липня 1996 року, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав громадян.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права, є правильними.

Що стосується доводів відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на виплату коштів, визначених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», то слід мати на увазі наступне.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі- Конвенцію) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст..1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. В рішеннях у справах Кечко проти України, 2005 рік Broniovski V. Poland, 1996рік,Azinas v Cyprus, 2002 Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. До «майнових прав » і «власності » може бути прирівняно право заявника на матеріальний інтерес, зокрема щодо отримання пенсії чи надбавки до заробітної плати.

В рішенні у справі Кечко проти України, 2005 рік, суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов»язань (рішення у справі Бурдов проти Росії, 2000рік).

Таким чином, реалізація права громадян на одержання соціальних виплат, визначених законом, не може залежати від бюджетних асигнувань.

Доводів щодо правильності обрахування суми заборгованих коштів та періоду нарахування апеляційна скарга не містить, тому в цій частині законність та обґрунтованість постанови не перевіряється.

За таких обставин оскаржувана постанова є законною, обгрунтованою, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області та Управління Пенсійного Фонду України в Олевському районі Житомирської області відхилити.

Постанову Олевського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2009 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.