Справа № 22ц -562/2010р. Головуючий у 1 інстанції: Качмар В.Я.
Категорія: 21 Доповідач: Бермес І.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Шандри М.М., Гончарук М.М.

при секретарі: Глинському О.А.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1, третя особа Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним -відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивачі. В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позов.

Апелянти вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2на підтримання апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 травня 2003 року було укладено договір дарування житлового будинку, згідно якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Попелі по вул. Сонячній, 29 Дрогобицького району Львівської області. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 При укладенні договору дарування ОСОБА_1 подав в нотаріальну контору заяву в якій погоджувався на відчуження будинку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулися до суду із вказаним позовом та з врахуванням уточнення підстави та обґрунтування позову просили на підставі ст.229 ЦК України (2003р.) визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями.

Вирішуючи спір, суд вказав в мотивувальній частині рішення, що згідно ч.1 ст.56 ЦК України (1963р.), яка була чинною на момент укладення спірного договору, (ст.229 ЦК України (2003р.) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

В резолютивній частині рішення суд не покликався на норми матеріального права.

В засіданні апеляційного суду сторони та їх представники по різному трактують, як підстави позову, так і текст рішення суду.

Апелянти вважають, що суд постановивши рішення, взявши до уваги лише обставину, що стосується їх помилки щодо укладення договору, а вимоги позовної заяви, що була предметом розгляду суду першої інстанції та апеляційної інстанції, що стосувалась обману зі сторони відповідачки та нотаріуса Панкевича суд не розглянув і не надав їм у рішенні жодної оцінки.

В засіданні судової колегії представник відповідачки ОСОБА_4 пояснив, що дійсно під час розгляду справи в суді були і покликання на обман зі сторони відповідачки.

Із запису судових засідань в місцевому суді вбачається, що представник позивачів теж покликалась на обман зі сторони відповідачки.

Тому суду слід було в рішенні вказати оцінку щодо цих вимог позивачів.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Таким чином суд першої не звернув уваги на роз'яснення, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", відповідно до яких угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обгрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Однак на порушення зазначених вимог закону суд належним чином не з'ясував у позивачів підстави заявленого позову.

Відмовляючи в позові, суд керувався нормами, які регулюють правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тільки помилки.

Крім того, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання Кодексом чинності не мають продовжуваного характеру, то суд при розгляді справи повинен був керуватися положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

За цих обставин ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 311 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд не вирішив всіх вимог.

Оскільки судом першої інстанції допущено порушення процесуального права, що є безумовною підставою для скасування рішення суду і передачі справи на новий судовий розгляд, колегія судів приходить до висновку про скасування рішення суду та передачу справи на новий судовий розгляд.

При новому розгляді справи суду першої інстанції слід повно, всебічно і об'єктивно з'ясувати всі обставини справи, та ухвалити обґрунтоване і законне рішення.

Керуючись ст. 303, ч. 1 п. 5 ст.307, ч. 1 п. 5 ст. 311, ч. 1 п. 2 ст.314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_1- задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2009 року скасувати, а справу направити на новий розгляд в той же суд іншим суддею.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного суду України протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: