Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 20010 року м.Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Шавули В.С.,

при секретарі Коваленко А.А.,

за участю позивачки ОСОБА_1, представника ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства автотранспортного підприємства 11262 «Важавтотранс», третя особа Дитячий табір оздоровлення та відпочинку «Кипарис» про стягнення недоплачених сум при звільненні, компенсації за затримку розрахунку, моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ :

Позивачка 25 березня 2009 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Відкритого акціонерного товариства автотранспортного підприємства 11262 «Важавтотранс». В обґрунтування позовних вимог зазначила, що із 01.06.2008 року працювала на посаді бухгалтера-фінансиста у відповідача в дитячій здравниці-пансіонаті «Кипарис». В період роботи із 01.09.2008 року по 23.09.2008 року та із 29.09.2008 по 22.10.2008 року у звязку із хворобою перебувала на лікарняному. Звільнилася з роботи наказом № 122 к від 23.10.2008 року за власним бажанням, проте належну їй розрахункову суму у розмірі 1456 грн.88 коп., яка складається із 1291 грн.88 коп. допомогу за час непрацездатності, 122 грн. 72 коп. заробітної плати за відпрацьовані три робочі дні, 360грн.76 коп. компенсації за невикористану відпустку, при звільненні не отримала. З приводу порушень трудового законодавства зверталася зі скаргою до прокуратури Ленінського району за результатами перевірки якої, підстав для вжиття заходів прокурорського реагування прокуратура не встановила, у звязку із тим, що в період роботи до свого звільнення, 31.08.2008 року вона отримала заробітну плату у сумі 2000 грн. Просила суд стягнути із Відкритого акціонерного товариства автотранспортного підприємства 11262 «Важавтотранс» на свою користь невиплачені їй 1291 грн.88 коп. заробітної плати за час непрацездатності, 122 грн. 72 коп. заробітної плати за відпрацьовані три робочі дні, 360грн.76 коп. компенсації за невикористану відпустку та судові витрати по справі (а.с.2-3).

В подальшому неодноразово уточнювала свої позовні вимоги (а.с.92-94, 114-116). І в остаточній редакції, посилаючись на доводи щодо спричинення діями відповідача їй моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, стресі та втраті нормальних життєвих звязків, просила суд стягнути із відповідача на свою користь моральну шкоду у сумі 10 000 грн.; частину заробітної плати за три робочі дні у сумі 109грн.09коп, допомогу у звязку тимчасовою непрацездатністю у розмірі 1292грн32коп, суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 269грн.80коп, компенсацію втрати заробітку у звязку із порушенням термінів виплати у сумі 310грн.91коп; суму компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 14 289 грн.48 коп. та понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 06.01.2010 року до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних позовних вимог залучено Дитячий табір оздоровлення та відпочинку «Кипарис» (а.с.102).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суду пояснювала, що працюючи в дитячій здравниці-пансіонаті «Кипарис» м.Алушта, із 01.06.2008 року виконувала функціональні обовязки головного бухгалтера. Впродовж червня-липня 2008 року вона отримувала заробітну плату згідно до затвердженого штатним розписом розміру, незважаючи на усну домовленість із адміністрацією табору щодо оплати виконуваної неї роботи, зумовленої високим рівнем завантаженості, у сумі не меншій 2000 грн. щомісяця. 30.08.2008 року важко захворіла, у звязку із чим потребувала за станом свого здоровя термінової стаціонарної медичної допомоги, тому, з усного дозволу директора Дитячого табору оздоровлення та відпочинку «Кипарис», користуючись своїм правом як головного бухгалтера, у касі Дитячого табору 31.08.2008 року отримала без попереднього нарахування 2000 грн. У звязку із хворобою в період із 01.09.2008 року по 23.09.2008 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Дніпропетровській міській клінічні лікарні № 2, після чого повернулася на роботу. Однак, пропрацювавши три дні знову захворіла і з 29.09.2008 по 22.10.2008 року амбулаторно отримувала лікування у цій же лікарні. Звільнилася з роботи не за власним бажанням, а у звязку із хворобою. Адміністрації відповідача для внесення відповідних записів трудову книжку не надавала, тому що юридичне оформлення факту своєї трудової діяльності їй не потрібно в силу причин особистого характеру.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 не заперечуючи обставин щодо укладеного із позивачкою трудового договору, позовні вимоги не визнав, посилаючись на подані докази у підтвердження фактичного отримання нею 31.08.2008 року авансу на попередній розрахунковий період у сумі 2000 грн. З підстав необґрунтованості, просив суд у задоволенні позову відмовити.

В подальшому представник відповідача у судові засідання не зявився, просив розглянути справу без своєї присутності (а.с.91).

Третя особа Дитячий табір оздоровлення та відпочинку «Кипарис» в особі свого представника у судове засідання не зявився, про час та день судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, письмових заяв щодо предмету спору та своєї позиції стосовно заявлених позовних вимог суду не надсилав.

За згодою позивачки подальший розгляд справи відбувся без участі осіб, що не зявилися.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

За змістом ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, що повязано із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на оплату праці.

У відповідності до ст.94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір її залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 року із змінами та доповненнями, іншими нормативно-правовими актами.

У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України практику Верховного Суду України.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їхніх представників, зясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що наказом голови правління ВАТ АТП -11262 «Важавторанс» за № 65-7К від 09.06.2008 року ОСОБА_1 прийнято на роботу у ДЗП «Кипарис» на посаду бухгалтера-фінансиста із 01 червня 2008 року із окладом, згідно штатного розпису, у розмірі 900 грн. 00 коп.(а.с.31, 69).

У відповідності до п.11.1, 11.2 Статуту Відкритого акціонерного товариства автотранспортного підприємства 11262 «Важавтотранс», трудовий колектив Товариства складають усі громадяни. Які своєю працею беруть участь в його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з Товариством. Товариство самостійно встановлює форми та системи оплати праці, розмір заробітної плати, а також інших видів винагороди працівників (а.с.34-47).

Згідно Положення, «Дитячий табір оздоровлення та відпочинку «Кипарис» є відокремленим структурним підрозділом Відкритого акціонерного товариства автотранспортного підприємства 11262 «Важавтотранс» без статусу юридичної особи (п.1.1.,2.1), управління та фінансова діяльність якого здійснюється за рахунок коштів засновника, інших джерел, не заборонених законодавством (п.5.2). Згідно п.5.3 Положення, у процесі провадження фінансово-господарської діяльності Дитячому оздоровчому табору надано право самостійно розпоряджатися своїми коштами, які знаходяться на його рахунках (а.с.51-57).

Як вбачається із пояснень позивачки у судовому засіданні і ці обставини не заперечувалися представником відповідача, упродовж роботи вона виконувала обовязки, повязані із веденням бухгалтерського обліку та фінансової звітності у Дитячому оздоровчому таборі, у тому числі й щодо нарахування та виплати працівникам оздоровчого табору заробітної плати.

Згідно платіжних відомостей на видачу заробітної плати, позивачкою отримано заробітну плату за червень, липень і серпень 2008 року відповідно у розмірах 725 грн. 85 коп., 728 грн.85 коп., та 690грн.22 коп. (а.с.75-77).

Крім того, 31.08.2008 року ОСОБА_1 у касі Дитячого табору отримано 2000 грн., що підтверджується власноручно складеним нею та підписаним видатковим касовим ордером (а.с.19).

При цьому, із пояснень самої позивачки у судовому засіданні вбачається, що отримання нею цієї суми було викликано потребою у стаціонарному лікуванні.

Доводи позивачки з приводу усної домовленості із адміністрацією табору щодо оплати виконуваної неї роботи за серпень 2008 року у сумі 2000 грн. як додаткової заробітної плати, суд вважає такими, що не ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи та наданих суду доказах, тому приходить до висновку, що у виготовленому позивачкою касовому документі сума у розмірі 2000 грн. є авансовим платежем по заробітній платі на попередній розрахунковий період.

В період роботи із 01.09.2008 року по 23.09.2008 року та із 29.09.2008 по 22.10.2008 року ОСОБА_1 не працювала, тому що перебувала на лікарняному (а.с.6,7).

За власним бажанням її звільнено з роботи наказом № 122к від 23.10.2008 року (а.с.63). Відповідні записи у її трудову книжку (а.с23) не внесені з причини ненадання нею документу для оформлення до відділу кадрів відповідача.

За змістом ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що повинна проводиться в день звільнення, розраховується із належних йому до виплати сум.

Згідно розрахунку наданого особисто позивачкою і не оспорюваного відповідачем, на момент звільнення розрахунок її заробітної плати за три робочі дні становить 109 грн. 09 коп, розмір допомоги у звязку із тимчасовою непрацездатністю 1292 грн. 32 коп., сума компенсації за невикористану відпустку 269 грн. 80 коп., всього 1671 грн. 21 коп. Таким чином, з урахуванням фактично отриманої у міжрозрахунковий період ОСОБА_1 суми авансового платежу у розмірі 2000 грн., належні до виплати позивачці при звільненні суми відсутні.

За змістом положень ст.117 КЗпП України, підставою цивільно-правової відповідальності власника або уповноваженого ним органу за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника є невиплата у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум.

У відповідності до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, в звязку з порушенням термінів їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

За правилом ст. 23 ЦК України, особа, має право на відшкодування моральної шкоди, вразі порушення її цивільного права.

Згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає, що доводи на які ОСОБА_1 посилалася в обґрунтування порушень діями Відкритого акціонерного товариства автотранспортного підприємства 11262 «Важавтотранс» її трудових прав на оплату праці, як на підставу стягнення недоплачених сум при звільненні, компенсації за затримку розрахунку та моральної шкоди є такими, що спростовуються встановленими у судовому засіданні дійсними обставинами справи, необґрунтованими, у звязку із чим задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що в силу ч.1 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.1993 року позивачка при подачі позову звільнена від сплати судових витрат, її позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому понесені нею витрати на оплату правових послуг у сумі 250 грн. та у звязку із викликом відповідача у судове засідання у сумі 11грн. 00 коп. відшкодуванню не підлягають (а.с.112, 117), а судові витрати по справі слід покласти за рахунок держави.

На підставі викладеного, і керуючись ч.4 ст.55, ст.43, 124 Конституції України, ст.5-1, ст.ст.21,22, 94, 116, 117, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, в звязку з порушенням термінів їх виплати», ст.ст. 1, 2, 12, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 5,6,10,11,27,57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Відкритого акціонерного товариства автотранспортного підприємства 11262 «Важавтотранс», третя особа Дитячий табір оздоровлення та відпочинку «Кипарис» про стягнення недоплачених сум при звільненні, компенсації за затримку розрахунку, моральної шкоди відмовити.

Судові витрати по справі покласти на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у 20-ти денний строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Вступна та резолютивна частина оголошені у судовому засіданні 09 червня 2010 року. Повний текст рішення виготовлено 16 червня 2010 року

Суддя В.С.Шавула