Справа №2-92/10 24.06.2010
Провадження №22ц-2873/10
Державний герб України
Справа № 22ц 2873/10 Головуючий першої інстанції: Копейка Т.А.
Категорія: 5 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 червня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Козаченка В.І.,

суддів: Колосовського С.Ю.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання: Аніщенко Д.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3,

ОСОБА_5

на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2010 року, яке ухвалене за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про відшкодування витрат,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2009 р. ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення шляхом виселення відповідачів перешкод в користуванні належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 11 травня 1998 р. уклав з ОСОБА_3 в простій письмовій формі договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, після чого вона з сімєю вселилася в спірне житло. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2008 р. угода від 11 травня 2008 р. визнана недійсною, зобовязано ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачу в користуванні вказаною квартирою. Оскільки відповідачі незважаючи на попередження про необхідність звільнити спірну жилу площу відмовляються від цього, позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні спірним приміщенням та виселити відповідачів з нього.

В грудні 2009 р. ОСОБА_3 подала зустрічний позов про відшкодування витрат по поліпшенню квартири в сумі 138275 грн., вказуючи, що як добросовісний набувач квартири з 1998 р. користувалася нею та здійснила капітальний ремонт, звела прибудову, а тому має в силу ч. 4 ст. 309 ЦК України право на відшкодування здійснених витрат.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2010 р. позов ОСОБА_6 задоволено: виселено з квартири АДРЕСА_2 О.В., ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 разом зі спільно проживаючими з ними неповнолітніми дітьми. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неправильне встановлення обставин спору, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_6 та задоволення її позову.

До апеляційної скарги приєднався ОСОБА_5

У запереченні на апеляційну скаргу представник позивача вказує на безпідставність її доводів й просить скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачки, відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 січня 1993 р. ОСОБА_6 належить квартира АДРЕСА_3. 11 травня 1998 р. він уклав у простій письмовій формі договір купівлі-продажу цієї квартири з ОСОБА_3, після чого вона та члени її сімї (ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9О.) вселилися в квартиру. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2008 р. угода від 11 травня 2008 р. визнана недійсною, зобовязано ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачу в користуванні вказаною квартирою. Незважаючи на таке рішення суду відповідачі відмовляються звільнити спірну житлову площу.

В силу положень ч. 1 ст. 236 ЦК України (аналогічна норма міститься в ст. 59 ЦК УРСР) правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а тому не породжує для його учасників прав й обовязків окрім тих, що випливають з його недійсності.

Тобто у звязку з визнанням недійсним договору від 11 травня 1998 р. ОСОБА_3 та члени її сімї не мають права користування спірною квартирою.

Більш того, в силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням наведених обставин та норм закону суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_6, виселив відповідачів з належної йому квартири, що також відповідає положенням ч. 3 ст. 98 ЖК України, ст. 818 ЦК України.

При цьому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо відсутності у відповідачів правових підстав для користування спірною квартирою.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що право позивача на житло встановлено лише в 2009 р., оскільки у звязку з визнанням недійсною укладеною в 1998 р. угоди, право власності позивача поновлено саме з цього часу.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовно застосування до спірних правовідносин наслідків добросовісності набуття квартири позивача, оскільки сторона угоди, визнаної судом недійсною, не може бути добросовісним набувачем. Цей статус і повязані з ним правові наслідки можуть мати лише треті особи, якщо в подальшому предмет недійсної угоди було їм відчужено.

За такого суд вірно зробив висновок про безпідставність зустрічного позову, оскільки ОСОБА_3 не має права вимагати вартості поліпшень спірної квартири в силу ч. 3 ст. 390 ЦК України як добросовісний набувач, але це не позбавляє її права захистити свої права з інших підстав (ст. 1214 ЦК України).

В той же час суд помилково дійшов висновку про те, що між сторонами склалися правовідносини щодо найму житла, оскільки таке суперечить дійсним обставинам спору, відповідно до яких відповідачі вселилися у квартиру не у звязку з укладенням з позивачем договору найму жилої площі, а у звязку з наявним на час вселення договору купівлі-продажу. Тому з мотивувальної частини рішення необхідно такий висновок виключити.

Також не в повній мірі відповідає обставинам спору висновок суду про коло осіб, які підлягають виселенню разом з відповідачами. Ухвалюючи рішення, суд вважав, що разом з відповідачами проживають неповнолітні особи. Між тим, з пояснень в апеляційній інстанції вбачається, що поряд з неповнолітньою ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі проживають також онуки ОСОБА_3 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, Віра ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, які в силу ст. 31 ЦК України є малолітніми особами, у звязку з чим рішення суду слід змінити, зазначивши про виселення неповнолітніх та малолітніх осіб.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2010 року змінити, зазначивши про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 разом з проживаючим з ними неповнолітніми та малолітніми особами замість визначеного судом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 разом з проживаючим з ними неповнолітніми дітьми.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок про те, що між сторонами склалися правовідносини щодо найму житла.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: