Справа № 22-791 Головуючий у І-й інстанції Постигач Б.А.
Категорія справи 45 Доповідач в апел. Інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Бермеса І.В.

суддів: Шандри М.М., Гончарук Л.Я.

при секретарі Гуняк О.Я.

з участю: ОСОБА_2,ОСОБА_3-Г.Г., ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 Богдана-Григорія Григоровича на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 серпня 2009 року та додаткове рішення того ж суду від 7 грудня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 Богдана-Григорія Григоровича, Куровичівської сільської ради, Львівської регіональної філії державного підприємства „Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України із земельних ресурсів про вилучення земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 Богдана-Григорія Григоровича до ОСОБА_6, ОСОБА_4, Куровичівської сільської ради, третьої особи ОСОБА_7 про визнання недійсним Державного акту про право приватної власності на землю і договору дарування земельних ділянок, про скасування рішення про відміну рішення сесії сільської ради про видачу Державного акту про право приватної власності на землю, про визнання права на користування і володіння земельною ділянкою та про визнання недійсним рішення виконкому про передачу ОСОБА_4 земельної ділянки у приватну власність і за позовом Куровичівської сільської ради до ОСОБА_3 Богдана-Григорія Григоровича про визнання недійсним Державного акту про право приватної власності на землю, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 04 серпня 2009 року та додатковим рішенням того ж суду від 7 грудня 2009 року позов Куровичівської сільської ради Золочівського району задоволено частково, а ОСОБА_6 в повному об'ємі.

Визнано частково недійсним Державний акт про право приватної власності на землю серії ЯА № 730844, що був виданий ОСОБА_3 Богдану-Григорію Григоровичу 9.08.2005 року в частині приватизації ним земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,0385 га і дороги загального користування в с. Печенія Золочівського району і постановлено земельну ділянку пл. 0,0385 га ОСОБА_6 повернути.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 Б-Г.Г. про визнання недійсними Державного акту про право приватної власності на землю ОСОБА_4, договору дарування ОСОБА_4Д, земельних ділянок ОСОБА_6Ю, про відміну рішення сесії Куровичівської сільської ради від 6.10.2005 року про скасування рішення про видачу Державного акту про право приватної власності на землю, визнання права на володіння і користування земельною ділянкою пл. 0,0385 га, рішення виконкому Куровичівської сільської ради № 89 від 24.09.1996 року про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки пл.0,0385 га відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_6 про повернення у власність земельної ділянки №2 пл. 0,0385 га, яка знаходиться по вул. Перемоги, 10 в с. Печенія Золочівського району та зустрічним позовом Куровицької сільської ради в частині приватизації ним земельної ділянки ОСОБА_4 пл. 0,0385 га, згідно виданого Державного акту від 9.08.2005 р. серії ЯА №730844 і дороги загального користування, розташовану в с. Печенія по вул. Перемоги Золочівського р-ну, яка призначена для обслуговування житлового будинку і в стягненні судових витрат в користь ОСОБА_6 в розмірі - 51 грн. і Куровицької сільської ради в розмірі 51 грн. - відмовити.

Вважає, суд залишив поза увагою той факт, що ніколи ОСОБА_4 не мала законних прав для набуття права власності земельної ділянки №2 пл. 0,0385 га та інших земельних ділянок, які були в користування ОСОБА_8, і її будинку, в якому вона колись проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім цього судом невірно трактується і Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Так, вказуючи на те, що при винесенні рішення 17-ої сесії 25.04.2005 р. про видачу апелянту Державного акту на право користування земельною ділянкою, суд посилається на те, що вона вправі була виправити помилку, прийнявши 6.10.2005 р. рішення № 213, яким відмінила своє рішення №182 про видачу останньому Державного акту на право приватної власності на землю для обслуговування житлового будинку пл. 0,25 га Проте, згідно ст. 26 п. 15 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняте рішення однієї сесії щодо відміни рішення іншої сесії не є допустимим, оскільки згідно п.15 допускається скасування актів тільки виконавчих органів влади, які не відповідають Конституції, Закону України, іншим актам законодавства рішенням відповідної ради, прийнятих у межах їх повноважень.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3-Г.Г. на підтримання апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5,перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що її слід задовольнити частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, Куровичівської сільської ради, Львівської регіональної філії державного підприємства „Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України із земельних ресурсів в якому просила вилучити з його незаконного володіння і користування земельну ділянку площею 0,0385 га землі в с. Печенія по вул. Перемоги 10 і повернути цю землю їй. В обґрунтування позовних вимога покликалася на те, що 15.07.2005 року ОСОБА_4 подарувала їй дві земельні ділянки площею 0,0385 і 0,1144 га. Право власності на них підтверджено Державним актом ЛБ № 2587 від 15.02.1997 року. 23.07.2005 року ОСОБА_3, який має спільну з нею межу, загородив огорожею цю землю і приєднав до своєї землі. Він заявив, що має право на цю землю. Тому вона просила вилучити у нього ділянку площею 0,0385 га і передати її їй в користування.

ОСОБА_3 Б-Г.Г. звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, Куровичівської сільської ради, третьої особи ОСОБА_7 і в своєму позові він просив визнати недійсним Державний акт про право приватної власності на землю ЛЕ № 2587 від 15.02.1997 року, що був виданий ОСОБА_4 і договір дарування земельної ділянки ОСОБА_6 ВСІ № 009276 від 15.07.2005 року, який посвідчений нотаріусом ОСОБА_7

В обгрунтування своїх позовних вимог він покликався на те, що ОСОБА_4 не є власником земельної ділянки, бо на ній була розташована хата, в якій проживала ОСОБА_9 і, яка була розібрана протягом 1999-2000 років.

ОСОБА_9 померла в 1994 році. Відповідачка не переоформила на себе право власності на будинок. Він вважав, що Державний акт на право приватної власності на землю, який виданий на підставі рішення виконкому від 20.01.1994 року №89, був виданий на невідомо яких підставах. На оспорювану земельну ділянку йому виданий Державний акт ЯА № 730844 від 9.08.2005 року на підставі рішення виконкому від 20.01.1994 року та сесії сільської ради від 25.04.2005 року.

В своїй заяві від 24.12.2008 року про збільшення позовних вимог ОСОБА_3 Б-Г.Г. просив також визнати за ним право на володіння і користування земельною ділянкою пл..0,0385 га, визнати не чинним рішення виконкому № 89 від 24.09.1996 року про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки пл. 0,0385 га, відмінити рішення сесії Куровичівської сільської ради від 6.10.2005 року про відміну рішення від 25.04.2005 року про видачу йому Державного акту про право приватної власності на землю. Вважав, що рішення виконкому Куровичівської сільської ради від 24.09.1996 року є неправомірним, бо ОСОБА_4 ніколи не була власником земельних ділянок пл.0,0385 га і пл. 0,1144 га і таке право до неї не могло перейти, бо вона не була спадкоємцем ОСОБА_8 ОСОБА_4 також не була власником земельної ділянки, на якій був розташований будинок ОСОБА_8 Тому вона не могла і відчужувати земельних ділянок.

Також він вважав , що сільська рада неправомірно передала ОСОБА_4Д, у власність земельну ділянку ОСОБА_8 і неправомірно скасувала своє рішення про видачу йому Державного акту про право приватної власності на землю.

Куровицька сільська рада Золочівського району звернулась в суд із зустрічним позовом. У цьому позові просила визнати недійсним Державний акт про право приватної власності на землю ЯА № 730844 від 9.08.2005 року, що був виданий ОСОБА_3 Б-Г.Г. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сільською радою ОСОБА_4 15.02.1997 року було видано Державний акт про право приватної власності на землю площею 0,3331 га. Цією земельною ділянкою вона користувалась законно, не порушуючи меж землекористування, її земельна ділянка поділена на поля по номерах 1,11,111,1V. ОСОБА_3-Г.Г. незаконно захопив у ОСОБА_4 поле під номером 2 розміром 0,0385 га.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Суд задовольняючи позов ОСОБА_6 в повному об»ємі виходив з того, що враховуючи, що фактично на спірну земельну ділянку було видано два Державних акти, зокрема, один 15.02.1997 р. ОСОБА_4 і другий 9.08.2005 р. ОСОБА_3-Г.Г., Куровицька сільська рада допустила помилку, яку вправі була цю помилку виправити, прийнявши 6.10.2005 р. рішення № 213, яким відмінила своє рішення № 182 «Про видачу ОСОБА_3 Б-Г.Г. Державного акту про право приватної власності на землю для обслуговування жилого будинку».

Проте судом належно не досліджено те чи правомірно Куровицька сільська рада відмінила своє рішення № 182 «Про видачу ОСОБА_3 Б-Г.Г. Державного акту про право приватної власності на землю для обслуговування жилого будинку»

Апелянт покликається на те, що судом невірно трактується Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Так, вказуючи на те, що при винесенні рішення 17-ої сесії 25.04.2005 р. про видачу йому Державного акту на право користування земельною ділянкою суд помилково посилається на те, що вона вправі була виправити помилку, принявши 6.10.2005 р. рішення №213, яким відмінила своє рішення №182 про видачу мені Державного акту на право приватної власності на землю для обслуговування житлового будинку пл. 0,25 га Проте, згідно ст. 26 п. 15 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняте рішення однієї сесії щодо відміни рішення іншої сесії не є допустимим, оскільки згідно п.15 допускається скасування актів тільки виконавчих органів влади, які не відповідають Конституції, Закону України, іншим актам законодавства рішенням відповідної ради, прийнятих у межах їх повноважень.

Окрім цього, згідно ст. 59 п.10 цього закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визначаються незаконним в судовому порядку.

Відповідно до абзацу другого пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Відповідно до абзацу третього цього ж пункту 8 вказаної постанови рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним.

Тому вказаний висновок суду не є переконливий та зроблений без врахування цих положень постанови Пленуму Верховного Суду України.

З матеріалів справи вбачається, що в ухвалі колегії судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2006 року, якою скасовано попереднє рішення суду, вказано, що відмовляючи в позові ОСОБА_3-Г.Г., суд виходив з того, що ОСОБА_4 передано у власність спірну земельну ділянкою площею 0,3331 га, якою остання правомірно користувалась. Однак на порушення вимог ст.59 ЦПК України підстав встановлення наявності такої обставини допустимими доказами не обгрунтував, та не перевірив доводів ОСОБА_3-Г.Г. про неправомірність приватизації ОСОБА_4 земельної ділянки. Оскільки відповідно до ст.17 ЗК України (1991 року) передача земельних ділянок у власність проводилась із земель запасу та у випадку, коли земельна ділянка була раніше надана громадянину, а суд першої інстанції фактично не встановив надання спірної земельної ділянки ОСОБА_4, слід визнати, що судом неправильно застосовано норму матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 311 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи.

При новому розгляді в оскаржуваному рішенні суд вказав, що у зв'язку з тим, що землекористувач ОСОБА_8 померла, то Куровичівська сільська рада мала право розпорядитися земельною ділянкою, що залишилась після її смерті. Це її право було закріплене в ст. 9,17 ЗК України в редакції 1992 року.

ОСОБА_3-Г.Г. покликався на те, що працівники сільської ради в 1994 р. упереджено, відразу після смерті ОСОБА_8, вжили заходів до перепису земельних ділянок померлої в кількості 0,40 га з її господарської книги в господарську книгу ОСОБА_4, а надалі завівши на ОСОБА_4. окремо особовий рахунок №818, де їй вже належала земельна ділянка пл. 0,44 га. (а.с. 305)

Суд не вказав, на підставі яких допустимих доказів він прийшов до висновку, що сільська рада мала право таким чином розпорядитися земельною ділянкою, та чому не прийняв до уваги ціпояснення ОСОБА_3-Г.Г.

З матеріалів справи вбачається, що суд виходив з того, що ОСОБА_3 Б-Г.Г. просив визнати не чинним рішення виконкому № 89 від 24.09.1996 року про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки пл. 0,0385 га.

Проте в цьому рішенні вказано про видачу Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. В той же час в ньому вказано, що підставою є рішення №57 від 22 серпня 1996 року, яким спірна земельна ділянка передана в приватну власність ОСОБА_4 (а.с. 49).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 Б-Г.Г. також не згідний був із рішенням №57 від 22 серпня 1996 року, яким спірна земельна ділянка передана в приватну власність ОСОБА_4, що він підтвердив в засіданні судової колегії (доповнення до позовної заяви - а.с. 305зв.).

Про те, що саме на підставі двох рішень №57 від 22 серпня 1996 року та № 89 від 24.09.1996 року проведена приватизація спірної земельної ділянки ОСОБА_4 ствердили сторони в засіданні судової колегії.

Таким чином хоча суд вказав, ОСОБА_3 Б-Г.Г. просив визнати не чинним рішення виконкому про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки пл. 0,0385 га.,

однак про рішенням №57 від 22 серпня 1996 року ні у вступній частині оскаржуваного рішення суду, ні в мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду ці вимоги не вказані, а отже суд їх не вирішив.

Суду слід було відповідно до вимог ст.10 ЦПК України розяснити ОСОБА_3 Б-Г.Г. порядок оформлення доповнень до позовної заяви та запропонувати йому подати ці доповнення у відповідності до вимог, що ставляться до позовної заяви, які передбачено ст.119 ЦПК України.

Таким чином, не вирішивши всіх позовних вимог, суд допустив порушення п.5 ст.311 ЦПК України.

Оскільки при винесенні рішення судом першої інстанції було неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, було допущено порушення нормЦПК України, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи, суду належить більш повно зясувати обставини справи і в залежності від встановленого і поданих доказів, вирішити спір.

Керуючись п.5 ч.1 ст. 307, п. 5 ч. 1 ст. 311, ст. 315, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 Богдана-Григорія Григоровича задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 серпня 2009 року та додаткове рішення того ж суду від 7 грудня 2009 року скасувати і справу направити на новий судовий розгляд в цей же суд в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий:

Судді: