Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

11 травня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів: Косигіної Л.М., Котік Т.С.

при секретарі судового засідання Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, акціонерного комерційного банку „Укрсоцбанк" про визнання договору недійсним

за апеляційною скаргою акціонерного комерційного банку „Укрсоцбанк" (надалі Банк) на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 22 лютого 2010 року,

встановила :

У грудні 2008 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що є бабусею неповнолітнього ОСОБА_2. В березні 2007 року між відповідачами був укладений іпотечний договір з майновим поручителем. За його умовами іпотекодавець ОСОБА_3 передала в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 у якості забезпечення виконання позичальником ОСОБА_4 основного зобов'язання. Укладення даного договору суперечить правам та інтересам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на час вчинення правочину був неповнолітнім і має право на користування названою квартирою. Оскільки договір іпотеки в порушення вимог ст.ст.17,18 Закону України „Про охорону дитинства" укладений без згоди органу опіки та піклування, позивачка просила визнати цей договір недійсним з підстав, передбачених ст.215 ЦК України, як такий, що суперечить закону та інтересам неповнолітньої дитини.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 набув повноліття.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 22 лютого 2010 року позов задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір квартири №2 38 в будинку 1 по проспекту Миру в м.Житомирі від 21.03.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та акціонерним комерційним банком „Укрсоцбанк".

В апеляційній скарзі АКБ „Укрсоцбанк", посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення і ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що між ОСОБА_3 та акціонерним комерційним банком „Укрсоцбанк" 21.03.2007 року укладено іпотечний договір з майновим поручителем. Відповідно до названого договору ОСОБА_3 передала в іпотеку Банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у якості забезпечення виконання позичальником ОСОБА_4 (її чоловіком) основного зобов'язання /а.с.7-10/.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнаючи договір іпотеки недійсним, суд 1 інстанції виходив з того, що квартирою, якою за оспорюваним договором забезпечено виконання зобов'язання перед Банком за кредитним договором, має право користуватися неповнолітній син сторін, відтак, для укладення договору був необхідний дозвіл органу опіки і піклування, а відсутність такого дозволу є порушенням закону та підставою для визнання договору недійсним.

Такий висновок є правильним та узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Згідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною цих вимог є підставою його недійсності (ч.І ст.215 ЦК України).

Стаття 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти.

Таким чином, батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування розпоряджатися відповідними правами дітей, в тому числі і житловими.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 (а.с.11) і на час вчинення оспорюваного договору були зареєстровані і проживали у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Реєстрація неповнолітнього ОСОБА_2 у спірній квартирі тільки з 17.04.2007 року (а.с.13) не свідчить про його непроживання в ній до того часу, оскільки пов'язана лише з отриманням паспорта, а не з іншими подіями, як-то зняття з реєстрації за іншим місцем проживання тощо. Банк на підтвердження факту непроживання неповнолітнього в цій квартирі не надав жодного доказу, обмежившись посиланням на те, що з 16 років ОСОБА_2 мав право вільно обирати своє місце проживання. Довідка КВЖЕРП №6 від 15.03.2007 року за №1302 (а.с.40), на яку посилається Банк, не може безспірно доводити такий факт, оскільки зазначені в ній відомості про прописку і проживання в квартирі лише подружжя ОСОБА_2 випливають з факту їх реєстрації за названою адресою. ОСОБА_2 на той час не мав паспорта, який би фіксував його реєстрацію у спірній квартирі. Непрямим доказом несумлінного виконання батьками неповнолітнього своїх батьківських обов'язків по охороні прав і інтересів неповнолітнього сина, є те, що ОСОБА_4 при оформленні документів на отримання кредиту повідомив Банку неправдиву інформацію про відсутність у нього дітей (а.с.64). Замовчування вказаної обставини призвело в подальшому до порушення житлових прав ОСОБА_2 внаслідок укладення договору іпотеки.

З огляду на наведене, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі на час вчинення договору іпотеки, який був укладений в порушення вимог чинного законодавства без попередньої згоди органів опіки і піклування.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу акціонерного комерційного банку „Укрсоцбанк" відхилити, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 22 лютого 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може, бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді