Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
Справа №2-294/2010р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2010 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Остапенко Н.Г. при секретарі Шевровій М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_4, Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання дійсним договору довічного утримування, визнання недійсним договору дарування квартири та свідоцтва про право на спадщину за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 13 лютого 2008 року звернулась до Ленінського районного суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору довічного утримування, визнання недійсним договору дарування квартири та свідоцтва про право на спадщину за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона проживає в квартирі №:12 будинку №32 по вул. Братів Трофімових в м. Дніпропетровську. В зазначеній квартирі також проживали ОСОБА_5 та її рідний брат ОСОБА_6. Після смерті останнього, 25 червня 1989 року, ОСОБА_5 прийняла у спадщину спірну квартиру в цілому та залишилась проживати в ній сама. Проте зважаючи на свій похилий вік потребувала стороннього догляду, в звязку з чим ОСОБА_1, на умові отримання квартири АДРЕСА_1, погодилась доглядати ОСОБА_5.

Оскільки належне оформлення договору довічного утримання виявилось дорогим, то вони дійшли згоди про укладення договору в якості домашньої угоди, яка була підписана 10 липня 2006 року. Пізніше ОСОБА_5 зробила заповіт на користь ОСОБА_1, посвідчений 04 вересня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Проте на початку березня 1997 року ОСОБА_8, який був племінником ОСОБА_5, запропонував її утримувати та доглядати на умові отримання вищезазначеної квартири. 14 березня 1997 року вони уклали договір, умови якого ОСОБА_1 не були відомі. Після цього ОСОБА_8 сумлінно виконував свої обовязки щодо утримання ОСОБА_5 та спірної квартири. Але в 1998 році ОСОБА_8 помер, а його сімя, в особі відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відмовилась виділяти кошти для належного догляду за ОСОБА_5, а невдовзі ОСОБА_2 заявила, що не бажає доглядати старезну ОСОБА_5, а оскільки зазначена квартира належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, то вона має намір продати цю квартиру.

Тож після смерті свого племінника ОСОБА_5 змушена була звернутися за допомогою до неї, ОСОБА_1, запропонувавши укласти договір довічного утримання. На момент укладання договору ОСОБА_5 вважала що спірна квартира вільна від будь-яких зобовязань.

Однак після її смерті, 01 січня 2008 року, ОСОБА_1 зясувала, що померла та ОСОБА_8 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1, на підставі якого, після смерті ОСОБА_8, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом і на цей час зазначеною квартирою володіють відповідачі.

В звязку з вищевикладеним, вона змушена була звернутися до суду та просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 14 березня 1997 роКу між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, видане 25 лютого 1999 року державним нотаріусом ОСОБА_9; визнати дійсним договір довічного утримання, укладений між нею та ОСОБА_5.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач, ОСОБА_2, позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала.

В судовому засіданні співвідповідач, ОСОБА_3, позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував.

В судовому засіданні представник співвідповідача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_10, позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала.

В судове засідання третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_4, не зявилась. Про день, місце та час проведення судового засідання сповіщена належним чином. Заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило.

В судове засідання третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, в особі свого представника, не зявилась. Про день, місце та час проведення судового засідання сповіщені належним чином. До суду надіслали письмову заяву, в якій просили розгляд справи провести за відсутності їх представника відповідно до діючого законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представника співвідповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЗО липня 1993 року Дніпропетровським міськвиконкомом згідно з розпорядженням №Л-365 та зареєстрованого в Дніпропетровському БТІ ЗО липня 1993 року в реєстрову книгу за №35п-41 (а.с.21).

14 березня 1997 року ОСОБА_5 подарувала вищезазначену квартиру ОСОБА_8, про що був укладений відповідний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №749. Зазначений договір був зареєстрований в Дніпропетровському БТІ 26 червня 1997 року за № 183п-96 (а.с.66).

ЗО квітня 1998 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на спірну квартиру яку, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 лютого 1999 року посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 за реєстровим №1-205, успадкували його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 (а.с.20).

Незважаючи на вищезазначені обставини ОСОБА_5, нібито укладає договір довічного утримання від 10 липня 2006 року з позивачем ОСОБА_1. Проте суд відноситься критично до зазначеного договору як в частині його оформлення та і взагалі в достовірності його існу вання.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Як вбачається, вищезазначений договір нотаріально не посвідчувався та належно не реєструвався. Крім того змістом самого договору передбачено, що спірна квартира належить позивачу на підставі заповіту виданого 04 вересня 2007 року. Тож вбачається невідповідність між терміном укладання договору , 10 липня 2006 року, та посиланням на термін складання заповіту, 04 вересня 2007 року. Також слід зазначити, що у ОСОБА_5 були відсутні правові підстави для відчужування зазначеної квартири, оскільки на той час вона належала відповідачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 14 березня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 суд виходить з наступного.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28 квітня 1978 року з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) та його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а др га сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК України за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

Аналізуючи матеріали справи слід зазначити, що договір дарування був оформлений належним чином, посвідчений нотаріально, ОСОБА_5 за своє життя його не оскаржувала, тому суд відноситься критично до стверджень позивача, що старезну ОСОБА_5 змусили підписати 14 березня 1997 року договір дарування на користь ОСОБА_8.

Враховуючи вищевикладене судом також вбачає відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 25 лютого 1999 року державним нотаріусом ОСОБА_9 В А. на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки воно було видано згідно діючого законодавства.

Таким чином, суд. аналізуючи наявні у справі докази, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання дійсним договору довічного утримування, визнання недійсним договору дарування квартири та свідоцтва про право на спадщину за законом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 744, 745 ЦК України, п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28 квітня 1978 року, ст.ст. 10, 15, 57-60, 66, 213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 „митра Вікторовича, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_11., Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання дійсним договору довічного отримування, визнання недійсним договору дарування квартири та свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.Г. Остапенко