РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 2-393/10

пр. № -

23 квітня 2010 рокуСвятошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді: Т.О. Величко

при секретарі: В.О. Оберемко

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач у справі ОСОБА_2 звернувся із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 1988 року. Зазначав, що у даний час проживають окремо. Зазначав, що під час шлюбу вони проживали у двокімнатній квартирі по вул. Олевській, б.3-в кв.95, яку вони з відповідачкою придбали у серпні 2002 року за спільні кошти. Зазначав, що добровільно поділити квартиру немає можливості, тому він змушений звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спірну квартиру та просить суд у порядку ст. 63 СК України визнати квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у позовній та докази долучені до матеріалів справи.

Позивач у справі у судовому засіданні зазначав, що у 2002 році його дружиною відповідачем у справі було здійснено продаж її та її матері квартири за адресою: АДРЕСА_2, згідно договору купівлі продажу, за фактичну ціну 13.500 доларів США, при укладенні якого він був присутній і в цей же день та час за отриманні гроші та за власні заощадження сім»ї 2500 доларів США було придбано спірну квартиру за адресою АДРЕСА_3, при укладенні якого він також був присутній. Зазначав, що у квартирі АДРЕСА_4 перед її продажем було здійснено ремонт за його гроші, але письмові докази витрачених грошей відсутні. Зважаючи на те, що майно набути подружжям під час шлюбу є спільною сумісною власністю просить суд позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач у справі та її представник протии позову запарерчували, пояснювали, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала на праві приватної власності відповідачці та її матері, яка і була продана ними за 13.500 доларів США, що підтверджено договором купівлі продажу. Зазначали, що в цей же день та час було придбано спірну квартиру за 16.000 доларів США, з яких 13,500 доларів США було витрачено від продажу квартири по вул. Підлісній,5/21 кв.62, а сума у розмірі 2500 доларів США, що була надана додатково є заощадження позивачки та її матері.

Судом на підставі наданих сторонами у справі пояснень, наданих письмових доказів судом встановлене наступне.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу ( а.с.39) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5, зазначений договір купівлі продажу зареєстрований за реєстровим номером 1389.

Судом встановлено, що в цей же день ОСОБА_4 придбала двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6, згідно договору купівлі продажу ( а.с.14), зареєстрованого за реєстровим номером 1393.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами у справі та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Як встановлено у судовому засіданні із пояснень сторін у справі квартиру АДРЕСА_7 було продано позивачем ОСОБА_4 за 13.500 доларів США, а квартиру АДРЕСА_8 було придбано в цей же день ОСОБА_4 за 16,000 доларів США, з них: 13,500 доларів США кошти від продажу квартири АДРЕСА_9, при цьому був присутній позивач ОСОБА_2

Доказів заощаджень відповідачем у справі та її матір»ю суми у розмірі 2500 доларів США, суду надано не було.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішення спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно набутого майна,наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з»ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Згідно п.п.22,23 Постанови Пленуму Верховного суду України поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання.

Згідно матеріалів справи вбачається обсяг набутого під час шлюбу майна сторін у справі - квартира № 95, по вул. Олевській ,43-в у м. Києві, придбана у 2002 році під час перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС Української РСР , який діяв на час виникнення у подружжя Петруньок майнових прав та обов»язків майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівним правами на майно, і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладені угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов»язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно матеріалів справи, вбачається, що квартира № 95, по вул. Олевській,3-в у м. Києві придбана відповідачем ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_2 Як вбачається із матеріалів справи, пояснень сторін сім»я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали у кв.№ 95,будинку №3-в по вул. Олевській у м. Києві, користувалися рівними правами на майно. Поділ зазначеної квартири сторони у справі у порядку ст.29 КпШС Української РСР не здійснювали, майнові угоди у порядку ст. 27 КпШС Української РСР між собою не укладали.

Щодо джерела набуття квартири № 95, по вул. Олевській, 3-в у м. Києві, судом встановлено, спірну квартиру АДРЕСА_10 було придбано за 16,000 доларів США, з них: 13,500 доларів США кошти від продажу попередньої квартири по вул.. підлісній,5/21 кв.62 у м. Києві, 2500 доларів США власні заощадження сім»ї Петруньок.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховував, знищів чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як вбачається із матеріалів справи, що і було встановлено у судовому засіданні, про що не заперечували сторони джерелом придбання спірної квартири № 95 по вул. Олевській у м. Києві, були особисті кошти ОСОБА_4 від продажу власності відповідачки та її матері у розмірі 13,500 доларів США та 2500 доларів США власні заощадження сім»ї Петруньок. Доказів у порядку ст. 62 СК України щодо істотного збільшення вартості спірного майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, сторонами суду не надано. А тому суд робить висновок, що спірну квартиру можна вважати спільним сумісним майном подружжя та визнати за позивачем у справі право власності на 1/20 частину спірної квартири, враховуючи лише ті обставини, що сума у розмірі 13,500 доларів США були власні кошти ОСОБА_4 від продажу її власності, а грошова сума, яка була набута під час шлюбу та витрачена позивачем та відповідачем внаслідок спільних трудових затрат складає 2500 доларів США, що на кожного складає по 1250 доларів США, а тому частка власності у спірній квартирі позивача на думку суду складає 1/20 частину, а тому позов підлягає задоволенню частково.

На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, та надані сторонами пояснення по справі, показаннями свідків за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, враховуючи те, що в судовому засіданні достовірно досліджені докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 11, 57-58, 60, 208, 209, 212- 215, 218, 294, 295 ЦПК України, ст. ст. 368- 370 ЦК України,, ст.ст. 22-29 КПшС Української РСР, ст.ст. 57, 60, 63,70 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_11 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/20 частину квартири АДРЕСА_11.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва, шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, та подачі апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження рішення, або у порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя: Т.О. Величко