Деснянський районний суд міста Києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2010 року Деснянський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Галась І.А.

при секретарі Бузоверя А.О.

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Чорнобильсервіс» про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому упросив стягнути з ДП «Чорнобильсервіс» на його користь 287683,88 грн. невиплаченої доплати за роботу в зоні відчуження з 01 квітня 2003 року по 01 січня 2006 року. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він працює в ДП «Чорнобильсервіс» з 02 квітня 1988 року по даний час. У відповідності до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (надалі по тесту Закон) йому повинна виплачуватись щомісячна доплата, яка є складовою частиною заробітної плати. Розмір цієї доплати у період з 01 січня 2003 року до 01 січня 2006 року визначався Постановою Кабінету Міністрів України № 137 від 29 січня 2003 року «Про доплати і компенсації особам, які працюють у зоні відчуження і зоні безумовного (обовязкового) відселення після повного відселення жителів» Надалі по тексту Постанова № 137) і дорівнює 9 кратному розміру доплати, встановленої для громадян, які працюють у зоні безумовного (обовязкового) відселення, плюс премія в розмірі 50% від цією суми. Відповідно до ст. 39 Закону доплата громадянам, які працюють у зоні безумовного (обовязкового) відселення становить 3 мінімальні заробітні плати. Таким чином виходячи з положень вищезазначених нормативних документів розмір щомісячної доплати за роботу в зоні відчуження дорівнює 27 мінімальних заробітних плат плюс 50-вісоткова премія. Але незважаючи на положення нормативних документів, адміністрація відповідача виплачувала доплату щомісячно в розмірі 118,8 грн. та 50-відсоткової премії, посилаючись на положення Постанови Кабінету Міністрів України № 836 від 26 липня 1996 року (надалі по тексту Постанова 836) та розпорядження Державного департаменту Адміністрації зони відчуження. Вважає, що застосування Постанови Кабінету Міністрів України № 836 є неправомірним, оскільки зміст постанови суперечить положенням Закону, який визначає суму доплат за роботу в зоні безумовного (обовязкового) відселення в залежності від розміру мінімальної заробітної плати, встановлюючи конкретний розмір доплат. Враховуючи, що за вказаний у позовній заяві період їх виплачувалась щомісячна доплата в меншому розмірі, ніж це визначено Законом, тому просить стягнути з відповідача невиплачену суму доплат на загальну суму 287683,88 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представники ДП «Чорнобильсервіс» проти позову заперечили та пояснили, що доплата громадянам, які працюють в зоні відчуження, регламентуються ч. 3 ст. 39 Закону, згідно якої доплата громадянам, які працюють в зоні відчуження, а також в зоні безумовного (обовязкового) відселення жителів, встановлюється за рішенням Адміністрації зони відчуження згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Позивач за спірний період за роботу в зоні відчуження отримувала доплату, що не перевищувала 118,8 грн. та 50-відсоткову премію від цієї суми у відповідності до Постанови № 137 та Постанови № 836. Підприємство не порушувало прав позивача, скільки у відповідності до ч. 2 ст. 21 Бюджетного кодексу України кошти бюджету, які отримують фізичні та юридичні особи, що не мають статусу бюджетної установи (одержувачі бюджетних коштів), яким є ДП «Чорнобильсервіс», надаються їм лише через розпорядника бюджетних коштів, тобто Адміністрацію зони відчуження. Крім того, представники відповідач в своїх запереченнях вказували на те, що Верховним Судом України під час розгляду інших справ неодноразово вказувалось на те, що доплата громадянам, які працюють в зоні відчуження, встановлюється за рішенням Адміністрації зони відчуження згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України, а тому ці обставини не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ЦПК України.

Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні позивач працює на посаді водія автокрана су ДП «Чорнобильсервіс», яке розташовано в зоні відчуження, з 02 квітня 1998 року до тепер.

У відповідності до ст. 39 Закону, в редакції від 06.06.1996 року, яка діяла на час спірних правовідносин, доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюються за рішенням Адміністрації зони відчуження згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до Положення про державний департамент Адміністрацію зони відчуження та безумовного (обовязкового) відселення, Адміністрація є урядовим органом, державного управління, до компетенції якого віднесено, зокрема, вирішення питання фінансування всіх заходів та території зони відчуження, зони безумовного (обовязкового) відселення.

У відповідності до п. 1 ч. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 137 особам, які постійно працюють у зоні відчуження, проводиться доплата у 9-кратному розмірі доплати, встановленої для громадян, які працюють у зоні безумовного (обовязкового) відселення, а також премія за основні результати господарської діяльності нараховують у розмірі до 50% тарифної ставки (посадового окладу), з урахуванням доплат і надбавок, передбачених законодавством і підпунктом 1 цього пункту. Доплати особам, які працюють або виконують службові обов'язки у зоні безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів, проводяться у період з 1 січня 2003 р.

до 1 січня 2006 р. у розмірах, що діяли до відселення жителів.

Згідно з п. 35 Порядку використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2000 року № 987, яка втратила чинність 16.09.2005 року, відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням доплат і компенсацій, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2000 р. № 223 "Про доплати і компенсації особам, які працюють у зоні відчуження і зоні безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів" провадиться через територіальні органи Державного казначейства підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють обов'язкові заходи чи виконують роботи у зазначених зонах у межах Комплексної програми обов'язкових заходів (робіт) щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у зоні відчуження і зоні безумовного (обов'язкового) відселення, затвердженої МНС, та Комплексної програми робіт на об'єкті "Укриття" за рахунок коштів Фонду, передбачених на виплату компенсацій та надання пільг, на підставі поданих ними

розрахунків, погоджених з Адміністрацією зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення. Згідно вказаного порядку розпорядником бюджетних коштів було визначено МНС.

У відповідності до Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936, головним розпорядником коштів для виконане вказаних програм визначено Мінпраці. Вказаний порядок також передбачає використання бюджетних коштів на доплати особам за роботу на території зон радіоактивного забруднення відповідно до ст. 39, 40 Закону, п. 2 Постанови Кабінету Міністрів від 26 липня 1996 року.

У п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996р. №836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, встановлено доплату в таких розмірах: у зоні посиленого радіоекологічного контролю - 520 тис. карбованців; у зоні гарантованого добровільного відселення - 1050 тис. карбованців у зоні безумовного (обов'язкового) відселення - 1320 тис. карбованців.

Системний аналіз вищенаведених нормативних актів свідчить про те, що доплата за роботу в зоні відчуження, яка є складовою частиною заробітної плати у відповідності до п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, фінансується не за рахунок коштів підприємства ДП «Чорнобильсервіс» - відповідача по справ, а за рахунок коштів державного бюджету. Обовязок щодо такої доплати взяла на себе держава, а не підприємство, наймаючи працівника на роботу.

Враховуючи особливість стосунків, які виникають в сфері реалізації права на соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в тому числі і щодо отримання доплати до заробітної плати та відповідної премії за роботу в зоні відчуження, а саме джерела фінансування таких виплат, та відповідно і розпорядника цих коштів, якими за спірний період були спочатку Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, а в теперішній час Міністерства праці та соціального захисту населення, суд дійшов висновку, що ДП «Чорнобильсервіс» не визначало та і не могло визначати розмір доплати за роботу в зоні відчуження, оскільки такі повноваження належали відповідним державним органам. Відносини щодо виплати доплати за роботу в зоні відчуження регламентуються Законом «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та вищеназваним підзаконними нормативним актами. Визначення порядку виплати таких доплат за місцем роботи громадянина у Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не породжує обовязку підприємства щодо забезпечення фінансування таких виплат. Обовязки ДП «Чорнобильсервіс», як роботодавця регламентуються КЗпП України та іншими нормативним документами в сфері трудових правовідносин в даному випадку функція відповідача полягала лише у видачі коштів, виділених розпорядником.

Позивач не оскаржує дії владних повноважень щодо визначення розміру та фінансування доплати за роботу в зоні відчуження.

З огляду на викладене, вимоги позов до ДП «Чорнобиль сервіс» є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя