Справа №2 -2566 за 2010р.
РІШЕННЯ

іменем України

9 листопада 2010 року Ленінський районний суд м.Миколаєва в складі судді Коломієць В.В., при секретарі Наумкіной І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

03.03.2010р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», мотивуючи свої вимоги тим, що 16.04.2008р. між сторонами був укладений кредитний договір №, згідно якому позивачу був наданий кредит у сумі 35300 доларів США. На думку позивача, вказаний договір є недійсним, оскільки не містить умов про порядок припинення договору та відповідальності Банку за невиконання чи за неналежне виконання умов договору, кредитний договір порушує інтереси споживача через значну кількість несправедливих умов по відношенню до позичальника. Крім того, як вказав позивач, використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу суперечить вимогам законодавства. Посилаючись на викладені обставини та ст.99 Конституції України, ст.ст. 217, 227, 524, 628 ЦК України, ст.1, 11, 15, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», позивач просив визнати недійсним вищевказаний договір.

У судовому засіданні позивач підтримав викладені вимоги.

ОСОБА_2, що була притягнута до участі у справі за клопотанням відповідача у якості третьої особи без самостійних вимог на боці позивача, до суду вдруге не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, з пояснень позивача - її чоловіка - вбачається, що її відсутність викликана необхідністю перебування на роботі.

Представник відповідача - ОСОБА_3 - позов не визнав, вважаючи спірний договір таким, що відповідає вимогам законодавства.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

16 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (що 27.10.2009р. змінив свої найменування на Публічне Акціонерне Товариство «УкрСиббанк») і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №, згідно якому відповідачу був наданий кредит у сумі 35300 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,5 % річних, строком по 16 квітня 2018р.

Рішенням Ленінського райсуду м.Миколаєва від 23.11.2009р., що набрало законної сили, були задоволені вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з якою у забезпечення кредитного договору був укладений договір поруки, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи позивача про невідповідність кредитного договору вимогам законодавства суд вважає безпідставними, оскільки судом не було встановлено, що умови даного договору порушують інтереси ОСОБА_1, як споживача. Зокрема, згідно пункту 10.13. підписаного сторонами кредитного договору Позичальнику цілком зрозумілі всі умови даного договору і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зміст даного договору свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, порядок припинення зобовязань та правові наслідки порушення зобовязання визначені Цивільним кодексом України.

Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Отже, у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Таким чином, при укладанні спірного договору ОСОБА_1 були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

Також не можуть прийняти до уваги посилання позивача на недійсність кредитного договору у звязку з наданням кредиту у доларах США, з огляду на нижчевикладене.

Стаття 99 Конституції України закріплює за гривнею правовий статус грошової одиниці України, але не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць інших держав. Частина 2 ст.192 ЦК України читко вказує на можливість використання в Україні іноземної валюти у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 3 ст.533 ЦК України дозволяє використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, виходячи з положень ст.ст.192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст.1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» банки та інші фінансові установи мають право згідно з отриманими ліцензіями здійснювати кредитування як в національній так й в іноземній валютах. Відповідно до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні операції можуть здійснюватися виключно на підставі індивідуальної чи генеральної ліцензії НБУ. Частина 2 даної статті передбачає, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. При цьому індивідуальна ліцензія видається НБУ на разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окремі валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній основі протягом строку дії ліцензії. Пунктом «в» частини 4 ст.5 Декрету встановлена вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Імперативний характер даної норми обумовлений наявністю інших законодавчих або нормативно-правових актів, які б визначили терміни і суми кредитів в іноземній валюті, гадання яких потребує індивідуальної ліцензії. Відповідно до ч.6 ст.5 Декрету порядок видачі ліцензій на здійснення валютних операцій визначається НБУ, однак, станом на сьогоднішній день не існує будь-яких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Дана обставина не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам України. Отже, єдиною правовою підставою для здійснення банками таіншими фінансовими установами кредитування в іноземній валюті згідно з ч.2 ст.5 Декрету є генеральна ліцензія НБУ, отримана ними в установленому порядку.

Судом встановлено, що відповідач має генеральну банківську ліцензію, видану Національним Банком України, на право здійснення операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1 -4 частини другої та частиною четвертою вищевказаної статті.

За таких обставин суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору. Отже, даний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-214 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Ленінський райсуд м.Миколаєва шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: