Деснянський районний суд м.Чернігова
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2010 року Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого судді Рахманкулової І.П. при секретарі Верещагіній А.О., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

третя особа - Чернігівський міський центр зайнятості,-

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в сумі 1334 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу (фактично вимога стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) в сумі 777 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 500 грн. витрат на правову допомогу.

Обгрунтував позивач свій позов тим, що працював у відповідача за трудовим договором водієм, за період з 27.04.2010 року по день звільнення йому не виплачена заробітна плата, яку позивач розрахував в сумі 1334 грн., також за період з 13.10.2010 року по 05.11.2010 року позивач розрахував середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 777 грн. Невиплатою заробітної плати спричинена моральна шкода, яку позивач оцінює в сумі 2000 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги.

Відповідач та його представник пороти позову заперечували, посилаючись на те, що позивач був звільнений за прогул, йому було рекомендованим листом повідомлено про звільнення та запропоновано з'явитися за розрахунком, проте ОСОБА_1 на роботу не з'являвся, а тому розрахункові кошти йому надсилалися поштовим переказом, які він отримав лише за другим разом.

Представник третьої особи проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на безпідставність вимог позивача.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представників сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 27 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір, який зареєстрований в Чернігівському міському центрі зайнятості.

Відповідно до наказу №2-о від 11.06.2010 року ОСОБА_1 звільнений з посади водія за невихід на роботу згідно ст. 40 п.4 КЗпП України. Йому нараховано компенсацію за невикористану відпустку за 3 календарні дні за період 27.04.2010 року по 11.06.2010 року.

Наказ про звільнення позивача з роботи за прогул виданий на підставі акту про відсутність на роботі ОСОБА_1 11.06.2010 року з 9-00 до 18-00 год.

Відповідач рекомендованими листами повідомляв позивача за місцем ЙОГО реєстрації' про звільнення з роботи та необхідність з'явлення за розрахунком, проте позивач листів не отримував з причин, не залежних від

відповідача.

Наказ про звільнення позивачем не оскаржувався.

Оскільки ОСОБА_1 на роботу не з'являвся, Чернігівським міським центром зайнятості на підставі поданих відповідачем документів знято з реєстрації трудовий договір від 27.04.2010 року без присутності ОСОБА_1, як це передбачено п.4 постанови Кабінету Міністрів України №1168 від 29.10.2009 року, про що повідомлено позивача, (а.с.12).

Відповідач у судовому засіданні повідомив, що не міг провести розрахунок з позивачем, оскільки він взагалі не приходив на роботу та не повідомляв про місце свого перебування, а тому розрахункові кошти в сумі 358 грн. були направлені йому поштовим переказом 13.09.2010 року за місцем проживання, зазначеним у трудовому договорі, але не були отримані ним з незалежних від роботодавця причин. Відповідач повторно відправив позивачу розрахункові кошти поштовим переказом 20.10.2010 року, які позивач отримав, чого в судовому засіданні не заперечував ОСОБА_1

Позивач в судовому засіданні стверджував, що не з'являвся на роботу, бо перебував на лікуванні, хоча роботодавця про знаходження на лікарняному не повідомляв, бо не мав змоги.

З копій лікарняних листів на а.с.8-11 вбачається, що ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 14.06.2010 року по 01.07.2010 року у зв'язку з травмою, отриманою в стані алкогольного сп'яніння, а звільнений з роботи за прогул був ще 11.06.2010 року. З липня по жовтень 2010 року позивач лікувався амбулаторно, на всіх лікарняних листках мається відмітка про наявність алкогольного сп'яніння у хворого.

Відповідно до ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Позивач не надав суду жодних доказів про звернення до відповідача з вимогою про проведення розрахунку.

Відповідач сам намагався виплатити позивачу розрахункові, у зв'язку з чим направляв ОСОБА_1 відповідні листи та відправляв розрахункові кошти поштовим переказом.

Надана позивачем копія відповіді на звернення з прокуратури м. Чернігова від 16.09.2010 року стосується видачі роботодавцем ОСОБА_3 наказу про відрахування із заробітної плати позивача у зв'язку із заподіянням працівником матеріальної шкоди, проте вказаний наказ позивачем не оскаржується, а тому матеріалами справи доведено, що роботодавець провів розрахунок зі звільненим працівником у повному обсязі з урахуванням вимог ст. 116 КЗпП України, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні суд не вбачає.

Доводи позивача щодо невиплати йому заробітної плати у квітні та травні 2010 року спростовуються наданими відповідачем відомостями про виплату грошей, згідно яких вбачається, що ОСОБА_1 отримав заробітну плату за квітень 2010 року в сумі 163 грн. 16 коп., а за травень отримав заробітну плату в сумі 793 грн. 28 коп., що підтверджується його підписами у відомостях.

Враховуючи всі наявні у справі докази, підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, оскільки роботодавець виплачував позивачу заробітну плату належним чином, та провів розрахунок при звільненні працівника з дотриманням вимог ст. 116 КЗпП України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 81, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: