Справа №22-ц-4789/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Смирнової Т.В.,

суддів - Ведмедь Н.І., Гагіна М.В.,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 листопада 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Свема»

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і компенсації,

встановила:

В червні 2010 року позивач звернулась з позовом до суду, в якому зазначала, що 11 січня 2010 року була звільнена з посади сторожа ділянки виробництва плівок АК «Свема» за п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільнені всі належні їй суми сплачені не були, тому ОСОБА_2 просила стягнути суму компенсації втрати частини заробітку у звязку з порушенням строків її виплати за період з 11 січня 2010 року по 18 червня 2010 року в сумі 261грн. 83 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 11 січня 2010 року по 18 червня 2010 року в сумі 3987грн. ЗО коп. Позивач вважає, що підприємство має можливість з нею розрахуватись, але не бажає цього зробити.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 листопада 2010 року стягнуто з ВАТ АК «Свема» на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 567 грн. 32 коп., а також держмито на користь держави в сумі 51 грн. та витрати на ІТЗ -120 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_2 з рішенням суду не погодилась і оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що при ухваленні рішення суддя порушив норми матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд не достатньо вмотивовано відмовив їй у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку, не взяв до уваги вимоги ст. 97 КЗпП України, ст. 15, 24 Закону України «Про оплату праці».

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала на ВАТ АК «Свема» та була звільнена 11 січня 2010 року за п.1 ст.40 КЗпП України. При звільнені їй не були сплачені належні грошові кошти, в тому числі і компенсація втрати частини заробітку в звязку із затримкою її виплати. Судовим наказом від 22 березня 2010 року на користь позивачки була стягнута заборгованість по заробітній платі в сумі 5456 грн., цей наказ був предявлений до виконання (ах. 33-34).

Причиною затримки виплат є важкий фінансовий стан підприємства ВАТ АК «Свема», яке знаходиться в стадії банкрутства. Здійснення господарської діяльності підприємства відбувається згідно плану санації.

Колегія суддів знаходить слушними доводи апелянта про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при ухваленні рішення з наступних підстав.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» непроведения розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Суд відмовляючи в позові про виплату коштів за затримку розрахунку послався на скрутне фінансове становище підприємства ВАТ «АК «Свема», оскільки воно в звязку з порушенням господарським судом провадження про банкрутство знаходиться у стадії санації.

Проте колегія суддів вважає, що таке обґрунтування невиплати заробітної плати працівнику не може бути підставою для відмови ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог і суперечить нормам матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 10) позивач звільнена з роботи 11 січня 2010 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто в звязку зі скороченням штату працівників.

На день звільнення відповідач не розрахувався з позивачем і не виплатив заробітну плату в сумі 5456,30 грн., тому ОСОБА_2 відповідно до ст. 117 КЗпП України просить виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку ( за пять місяців - з січня по травень 2010 року включно).

Судовим наказом від 22 березня 2010 року з відповідача на користь ОСОБА_2 стягнуто суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 5456 грн. 02 коп., тобто далі затримки розрахунку немає, відбувається виконання рішення суду в примусовому порядку, а тому немає підстав для застосування сі. 117 КЗпП України з квітня по червень 2010 року.

Спір між ОСОБА_2 та ВАТ «АК «Свема» є трудовим, оскільки витікає з трудових правовідносин.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, міськрайонного суду в тримісячний строк, з моменту коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Отже, маючи право на отримання коштів за затримку розрахунку за січень-лютий і березень позивач звернулася до суду лише 18 червня 2010 року, тобто вона пропустила тримісячний строк звернення до суду без поважної на те причини, що є підставою для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Відносно стягнення компенсації відповідно до індексу інфляції в сумі 567,32 грн. колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку і апелянт під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції погодилася з зазначеною сумою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції порушив вимоги матеріального закону, а тому рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 листопада 2010 року в даній справі скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову в частині стягнення коштів за затримку розрахунку в сумі 3987,30 грн. за безпідставністю вимог.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -