РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2010 року м. Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Богонюка М.Я.

суддів : Приколоти Т.І., Федоришина A.B.,

при секретарі - Качмар М.Я.,

за участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 Володимира Богдановича та ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2009 року, -

встановила:

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у сумі 7779,3 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн., на користь ОСОБА_5 91 грн. матеріальної шкоди, заподіяних їм у результаті ДТП з вини відповідача.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржили ОСОБА_6 та ОСОБА_7, просять його скасувати і ухвалити нове рішення про повне задоволення їх позовних вимог. Посилаються на незаконність рішення, так як вони надали достатньо доказів на підтвердження підстав та розміру заподіяної їм шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 і його представника на підтримання скарги, ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_8 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового скасування рішення суду з огляду на викладені нижче мотиви.

Судом встановлено, що 31.03.2008 року внаслідок ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_3, ОСОБА_1 заподіяно тілесні ушкодження, а автомобілю НОМЕР_1 під його керуванням - технічні пошкодження. Власником пошкодженого автомобіля є ОСОБА_5

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст. 22 цього ж Кодексу, особа, яка зазнала втрат у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які вона зробила чи мусить зробити для відновлення свого порушеного права, має право на їх відшкодування.

Відмовляючи у позові ОСОБА_7, суд зазначив, що квитанція про оплату послуг УДАІ не є належним доказом унаслідок відсутності її підпису на цьому документі та не доведено підстав перебування транспортного засобу на арештмайданчику.

Проте цей висновок суду не відповідає матеріалам справи.

Так, згідно повідомлення начальника відділення ДАІ від 07.04.2008 року автомобіль ОСОБА_5 знаходився на арештмайданчику 31.03.2008 року після ДТП; платником витрат за тимчасове зберігання затриманого автомобіля у розмірі 91 грн. є власник цього транспортного засобу ОСОБА_5, що випливає зі змісту квитанцій від 08.04.2008 року (а.с.13). У даному конкретному випадку відсутність підпису на квитанції ОСОБА_5 носить формальний характер і не заперечує факту понесення витрат за утримання автомобіля.

За таких обставин ці витрати ОСОБА_5 мають бути відшкодовані за рахунок винної особи - ОСОБА_3 і тому рішення суду про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги є неправильним і має бути скасованим.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Частиною 2 статті 23 цього ж Кодексу визначено, що маральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди суд зазначив, що унаслідок ДТП ОСОБА_1 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді забою грудної клітки, проте позивач не надав доказів на підтвердження факту перелому ребра унаслідок події.

Висновок суду про відсутність належних доказів про заподіяння ОСОБА_1 перелому ребра унаслідок ДТП є вірним, проте суд не врахував факт заподіяння потерпілому забою грудної клітки та завдання унаслідок цього фізичного болю.

Отже суд першої інстанції за наявності підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди незаконно відмовив у задоволенні позову, а відтак в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Висновок суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на його лікування, середнього заробітку за час вимушеного прогулу є вірним так як позивач не надав суду жодного доказу, який би свідчив про медичні рекомендації стосовного конкретного методу лікування, необхідності витрат на лікарські засоби, копії квитанцій яких позивач надав суду тощо, а також про перебування у трудових відносинах, ступінь втрати працездатності, середній заробіток за час вимушеного прогулу тощо.

Надані ОСОБА_1 докази не відповідають наведеним вище вимогам.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5, а також про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди слід скасувати і у цій частині ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. З ч. 1 ст. 309, ст. 317 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити повністю, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2009 року в частині відмови позивачці ОСОБА_5 у задоволенні позову про стягнення на її користь із ОСОБА_3 майнової шкоди у розмірі 91 грн. скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її вимог.

Рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди скасувати і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити його позов і стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 500 (п'ятсот) грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: