Апеляційний суд Тернопільської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2010 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючої - Парандюк Т.С.

Суддів - Стефлюк О.Д. і ОСОБА_1

При секретарі - Гачинській М.В.

За участі апелянта ОСОБА_2 та її

представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 і приватного підприємства (далі ПП) «Приватбуд-А» на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 лютого 2010 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ПП «Приватбуд-А» про визнання недійсним договору та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2009 року ОСОБА_2 пред»явила зазначений вище позов, посилаючись на те, що між нею і відповідачем 3 серпня 2007 року було укладено договір про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва по вул.Київській у М.Тернополі, за умовами якого по закінченні будівництва (у другому кварталі 2009 року) їй буде надана двокімнатна квартира №15, загальною площею 60,91 кв.м на третьому поверсі новозбудованого будинку, а вона сплачує вартість квартири з розрахунку 740 дол.США за 1 кв.м.

Позивачкою умови договору були виконані, станом на травень місяць 2009 року вона сплатила всі дольові внески в сумі 159186 грн.20 коп., що відповідало повній вартості квартири.

ЗО липня 2009 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва з причин здорожчання долара США, у зв»язку з чим вона не спроможна проводити оплату по новому курсу, а також допущенихвідповідачем відхилення від проекту забудови жилого будинку (замість запланованих 9 поверхів, зводилося 10), та повернення внесених нею коштів.

11 лютого 2010 року відповідач повернув позивачці 80000 грн. внесених нею дольових коштів, решта суми не повернута досі.

Справа № 22ц- 867 Категорія - 25

Головуючий у 1 інстанції - Грицак Р.М. Доповідач - Стефлюк О.Д.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 лютого 2010 року позов задоволено частково, на користь позивачки стягнуто з відповідача 78820 грн. 56 коп. та судові витрати. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови в позові скасувати і ухвалити нове, яким її позов про визнання недійсним договору про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва задоволити; ПП «Приватбуд-А» в своїй апеляційній скарзі теж просить рішення суду в цій же частині скасувати, помилково вважаючи, що суд визнав договір недійсним; обоє апелянтів посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В частині задоволення позову про стягнення з 1111 «Приватбуд-А» на користь ОСОБА_2 78820,56 грн. рішення суду не оскаржується жодним апелянтом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, які підтримують доводи своєї апеляційної скарги, відносно скарги ПП «Приватбуд-А» покладаються на думку суду; розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Відмовляючи в позові про визнання недійсним договору про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва, суд виходив з того, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів того, що в момент укладення спірного договору сторонами не було дотримано вимог ст.203 ЦК України. Крім того, взято до уваги, що на час пред»явлення позову, вказаний договір сторонами розірваний.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони відповідають вимогам закону і грунтуються на матеріалах справи.

За правилами ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що 3 серпня 2007 року між сторонами було укладено спірний договір про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва, який протягом двох років виконувався і ніхто з них не ставив питання про його недійсність.

Звертаючись 30 липня 2009 року із заявою про повернення внесених за спірним договором коштів, позивачка ОСОБА_2 не посилалась на недійсність договору, а просила його розірвати. Дана пропозиція відповідачем була прийнята беззаперечно, оскільки пунктом 5.2 договору передбачено розірвання договору з ініціативи дольовика з поверненням внесених ним коштів.

У статті 203 ЦК України зазначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, в т.ч. п.1, за яким зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим правовим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, на який послались позивачка та її представник, вказавши, що укладений між сторонами договір суперечить Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Проте, крім посилання на зазначену норму Закону, позивачка не представила жодного доказу фактичної недійсності спірного договору, стосовно вимог ст.203 ЦК, та порушення відповідачем при його укладенні її законних прав чи охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК позивач зобов»язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Оскільки позивачка це не довела, суд обгрунтовано визнав в цій частині її позов безпідставним.

Крім того, з пояснень представника позивача в засіданні колегії суддів апеляційного суду вбачається, що вони з позивачкою мають намір доказати недійсність договорів, які укладав відповідач, з метою захисту інших, на їх думку обдурених відповідачем, людей. Визнав, що для позивачки ОСОБА_2 немає принципової різниці між розірванням договору, чи визнанням його недійсним, оскільки її порушені права відновлені судовим рішенням і претензій до відповідача щодо виплати коштів у неї немає.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Не може бути задоволена і скарга ПП «Приватбуд-А», оскільки жодні обставини, встановлені судовим рішенням, вона не заперечує, з висновком суду про безпідставність позову про визнання договору недійсним, як видно зі скарги підприємства, апелянт погодився.

Рішення суду постановлено у відповідності до чинних норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ПП "Приватбуд-А" відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 лютого 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України, протягом двох місяців.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_4