Справа № 22ц-566/10 Головуючий у 1 інстанції: Бовчалюк З.А.
Провадження № 22ц-566/10 Категорія: 27 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2010 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А. ,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

при секретарі - Лещенко Т.І.,

з участю пр-ка позивача - ОСОБА_1,

пр-ка відповідача: АБ «Діамант» - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного банку «Діамант», ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 лютого 2010 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року в

позові ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеного 22.04.2008 року між

відповідачами кредитного договору - відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 16 лютого 2010 року з позивача в доход держави стягнуто судовий збір в розмірі 1191 грн. 50 коп..

В апеляційних скаргах позивач просить ці рішення скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволення позову.

Вважає, що судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.04.2008 року між Акціонерним банком «Діамант» і ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав ОСОБА_4 кредит в сумі 120000 грн. строком до 21.04.2011 року зі сплатою 26% річних. Вказаний кредитний договір є зобов'язанням, яке не створює обов'язків для будь-яких

інших осіб, крім його сторін і не належить до категорії договорів, для укладення яких одним із подружжя законом вимагається обов'язкова письмова згода другого з подружжя. Кредитний договір укладений з дотриманням вимог діючого законодавства і не порушує інтересів як позивача, так і неповнолітніх дітей.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи обох скарг, законність і обґрунтованість судових рішень, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення та додаткове рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно ч.І ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із укладеного між відповідачами 22.04.2008 року кредитного договору вбачається, що банк надав, а ОСОБА_4 отримав на споживчі цілі кредит в сумі 120000 грн. з терміном повернення до 21.04.2011 року зі сплатою 26% річних за користування ними (а.с.5-6).

Відповідно до ч.І ст.12 та ч.І ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний кредитний договір є зобов'язанням, а не угодою щодо розпорядження майном, належним позичальнику і не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім його сторін.

Покликання апелянта на необхідність обов'язкової письмової згоди позивача при укладенні цього договору, оскільки він укладений стосовно цінного майна - не заслуговують на увагу.

Договір укладено стосовно майна у вигляді грошових коштів, які не відносяться до категорії цінного майна, незалежно від їх розміру.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, визнаючи безпідставними покликання в позові на ст.65 СК України, врахувавши, що статтею 73 цього ж Кодексу передбачено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі, а тому при укладенні кредитного договору права позивачки та неповнолітніх дітей сторін порушені не були.

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом майнового характеру, а саме -про визнання недійсним договору щодо грошових коштів. Враховуючи вимоги пункту а) частини 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а також вимоги ч.5 ст.216 ЦК України, згідно якої суд може застосувати наслідки недійсності правочину з власної ініціативи, додатковим рішенням суду підставно стягнуто з позивача в доход держави недоплачений судовий збір в розмірі 1191 грн. 50 коп..

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що

підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦГЖ України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_3 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 24 грудня 2009 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 лютого 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді