Апеляційний суд Житомирської області
Справа №22ц-8381/10 Головуючий у 1-й інст. Охрімчук
Категорія 74 Доповідач Миніч Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2010 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_2,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Олевського районного суду від 25 жовтня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

встановив:

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини заробітку відповідача. При цьому посилався на те, що він навчається на денному відділенні Київського національного університету будівництва і архітектури і в зв"язку з цим потребує матеріальної допомоги. Відповідач є його батьком та має можливість надавати матеріальну допомогу, проте в добровільному порядку своїх батьківських обов"язків не виконує.

Рішенням Олевського районного суду від 25 жовтня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку відповідача на період навчання, починаючи з 29 липня 2010 року до 30 червня 2013 року.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про відмову в позові, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що він матеріально не спроможний надавати допомогу синові, оскільки не працює та доглядає за хворими батьками. На думку апелянта, позивач не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що він потребує матеріальної допомоги.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині, яка продовжує навчання.

Проте, з такими висновками суду погодитись неможливо.

Згідно з ч.1 ст.199 СК, якщо повнолітні дочка або син продовжують навчання і у зв"язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов"язані їх утримувати до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року „Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов"язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття, виникає за обов"язковою сукупністю таких юридичних фактів:продовження навчання після досягнення повноліття; недосягнення дочкою, сином 23 років; потреби в матеріальній допомозі у зв"язку з навчанням; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Тобто, у випадку відсутності хоча б однієї із зазначених обставин на батьків не може бути покладено обов"язок утримувати повнолітню дитину.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є батьком позивача (а.с.4). Позивач є повнолітнім і навчається на денному відділенні будівельно-технологічного факультету Київського національного університету будівництва і архітектури (а.с.5). Враховуючи вартість проживання у гуртожитку, невеликий розмір стипендії, значну віддаленість від місця проживання батьків, суд обгрунтовано вважав, що син відповідача потребує матеріальної допомоги (а.с.12,33).

Разом з тим, позивачем не надано доказів, які б свідчили про спроможність відповідача надавати таку допомогу, хоча відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК обов"язок доказування своїх вимог покладено саме на нього.

Доводи позивача в цій частині спростовуються довідкою Олевської міської ради від 14.09.2010 року, згідно якої відповідач з 1 березня 1994 року не працює (а.с.19). Відсутність роботи обумовлена поважною причиною - доглядом за непрацездатними за віком батьками (а.с.30).

Інших доказів, які б свідчили про отримання відповідачем будь-яких доходів, а отже, про спроможність надавати матеріальну допомогу синові, жодною із сторін не надано.

За наведених обставин підстав для задоволення позову не було.

Тому відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.209,304,307,309,313, 314,316 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити. Скасувати рішення Олевського районного суду від 25 жовтня 2010 року, ухваливши нове.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий

Судді: