Справа № 2-3760/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2010 року Рівненський міський суд

в особі головуючого судді Головчака М.М.,

при секретарі Михальчук Л.В.,

з участю представника позивачів ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Рівненської філії акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними,

встановив:

В січні 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до РФ АТ «Український інноваційний банк» про визнання кредитного договору №1966 від 08.01.2008 року та іпотечного договору від 25.06.2008 року недійсними.

В судовому засіданні представник позивачів адвокат ОСОБА_1 позов підтримав,покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Вказував,що 08.01.2008 року між ОСОБА_3 та АТ «Український інноваційний банк» в особі Рівненської філії було укладено кредитний договір № 1966,відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 20 000 євро зі сплатою 13 % річних до 07.01.2009 року. Вважає,що даний кредитний договір повинен бути визнаний судом недійсним з наступних підстав. Згідно ст.99 Конституції України єдиним засобом платежу на території України є гривня і використання іноземної валюти за спірним кредитним договором суперечить вимогам законодавства. Окрім того в Банка відсутня індивідуальна ліцензія на право проведення валютних операцій за кредитним договором і використання євро як засобу платежу суперечить ст.99 Конституції України та вимогам чинного законодавства. Недійсність основного зобов"язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, тому іпотечний договір є також недійсним. Відповідно до Закону України "Про Національний банк України" гривня як національна валюта є єдиним законним засобом на території України. Тому для укладення кредитного договору необхідно було отримати всі індивідуальні ліцензії: на надання і одержання кредиту в іноземній валюті та на використання іноземної валюти як засобу платежу. Покликаючись на викладене, просить визнати кредитний договір №1966 від 08.01.2008 року та іпотечний договір від 25.06.2008 року недійсними.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав. Пояснив, що 08.01.2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1966,відповідно до якого Банк надав останньому кредит в сумі 20 000 євро. Рішенням Рівненського міського суду від 24.09.2008 року ухвалено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними вважає безпідставними. Обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. АТ «Укрінбанк» здійснює свою діяльність на підставі належним чином виданої банківської ліцензії № 23 та дозволів № 19 та № 23-2 на право здійснення банківських операцій,в тому числі валютних. На сьогодні законодавством не визначено межі термінів і сум надання кредитів в іноземній валюті,тобто операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Організацію та здійснення контролю за здійсненням банками валютних операцій та дотримання ними ліцензійних вимог покладено на Національний банк України,який свою правову позицію щодо правомірності укладення кредитних договорів в іноземній валюті виклав у листі від 07.12.2009 року за № 13-210/7871-22612.

Заслухавши пояснення сторін,дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 08.01.2008 року між АТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №1966, згідно якого Банк надав кредит в сумі 20 000 євро зі сплатою 13 % на рік по 07.01.2009 року, а позичальник зобов"язався повернути отриманий кредит та сплачувати проценти за його користування в строки і обсязі, встановлені в Договорі.

Банк свої зобов"язання за Договором виконав, надавши позивачу кредит в сумі 20 000 євро, чого позивачами не оспорюється.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб"єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частина 1 ст.1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 послалися на ч.1 ст.524 ЦК України, у відповідності з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п.1 глави 3 розділу ІІ Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженою постановою Правління НБУ від 10.08.2005 року за N 281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за кредитними операціями та платежами за цими операціями (проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі кредитних договорів.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, однак ч.3 цієї статті встановлює, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пункт "г" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" від 19.02.1993 N 15-93 визначає, що використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання особою індивідуальної ліцензії.

Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 N 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за N 1429/10028, надає право уповноваженим банкам використовувати іноземну валюту як засіб платежу без отримання індивідуальної ліцензії за умови, що банк є ініціатором або отримувачем за валютною операцією.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати банківські операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, при цьому ст.2 цього закону встановлено, що терміни "кошти" у цьому Законі вживається у значенні - "гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент". Даний пункт дозволяє банкам на власний ризик, при наявності ліцензії, проводити операції з кредитування,і не зобов'язує банки брати на себе будь-які ризики пов'язані з цим кредитуванням.

Зазначена ліцензія за №23 надана 10.01.2002 року АТ «Український інноваційний банк» на право здійснювати банківські операції,визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Крім того, згідно з листом НБУ від 01.09.94 р. N 19013/2124, видавати кредити в іноземній валюті резидентам України може уповноважений банк України, в додатку до генеральної ліцензії якого передбачене таке право. Тому, невід'ємною частиною ліцензії № 23 є Дозвіл від 11.02.2002 року за №19 та №23-2 від 30.09.2009 року з додатком, в яких наведено перелік операцій, які має право здійснювати АТ "Український інноваційний банк" з валютними цінностями.

Відповідно до Додатку до дозволу №23-2 Банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, шляхом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, правових перешкод для того, щоб АТ «Український інноваційний банк» не мало право укладати кредитні договори та видавати кредити в іноземній валюті - немає.

Щодо посилань на обов'язкову наявність індивідуальної ліцензії в АТ "Український інноваційний банк" на підставі п.п. "в" ч.4 ст.5 Декрету "індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі".

Згідно з листом НБУ від 07.12.2009 р. N 13-210/7871-22612 "Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо: на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії."

Отже, відсутнє будь-яке обмеження та необхідність індивідуальної ліцензії, для видачі кредитів в іноземній валюті, банками, що мають ліцензію та дозвіл.

Згідно з ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Сума в євро, що зазначена в кредитному договорі - є грошовим еквівалентом зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Згідно з ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях,що узгоджується із вимогами банку,згідно рішення Рівненського міського суду від 24.09.2008 року з ОСОБА_3 стягнути на користь Банку 180 677 грн. 34 коп.

Таким чином, посилання позивачів на відсутність у Банка права на зазначення суми кредиту в іноземній валюті є також необгрунтованим.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.

Згідно з ст.60 Цивільного-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними доказами своїх тверджень в позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 не навели і такі судом не встановлені.

Так, судом встановлено, що на момент одержання кредиту ОСОБА_3 з умовами кредитування був ознайомлений, про що свідчить його підпис в кредитному договорі.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи при укладенні спірного договору АТ "Український інноваційний банк" зазначив у договорі всі істотні умови договору, а ОСОБА_3 був належним чином ознайомлений з усіма умовами та за власним волевиявленням прийняв пропозицію і як наслідок підписав кредитний договір та не існувало ніяких інших умов, які б примусили відповідача прийняти ці умови на вкрай не вигідних для себе умовах.

ОСОБА_3 згідно з ч.2 ст.1056 Цивільного кодексу України, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця, проте цим правом він не скористався і не відмовився від отримання кредитних коштів саме у валюті євро.

Таким чином, підстав для визнання кредитного договору,а відповідно і іпотечного договору недійсними немає.

На підставі викладеного, ст.ст. 524,526,527,530,533,627, 629,1050,1054,1056 ЦК України, керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Рівненської філії акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд поданням в десятиденний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням в двадцятиденний після подачі заяви строк апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана і без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження у строк встановлений для подання цієї заяви.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду М.М.Головчак