Справа №2-265/10 23.11.2010
Провадження №22ц-7482/10
Державний герб України
Справа № 22ц 7482/10 Головуючий першої інстанції: Спнічевська Н.А.
Категорія: 05 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Колосовського С.Ю.,

ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання: Єфіменко О.М.,

за участю позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника апелянта ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2010 року, яке ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу гаражу дійсним та визнання права власності на гараж,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2009 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу гаражу дійсним та визнання права власності на гараж.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 20 листопада 2006 р. купив у відповідача належний останньому гараж № 441 в автогаражному кооперативі «Темп» у м. Миколаєві. В той же день він передав продавцю обумовлену грошову суму, останній на підтвердження видав розписку та передав йому у користування гараж.

Посилаючись на вказані обставини та ухилення відповідача в подальшому від нотаріального посвідчення договору, позивач просив суд визнати його дійсним та визнати за ним право власності на спірний гараж.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2010 р. позов задоволено.

Постановлено визнати укладеним договір купівлі-продажу гаражу № 441, розташованого в автогаражному кооперативі «Темп», від 20 листопада 2006 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнано право власності за ОСОБА_3 на вказаний гараж.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не перевірено обставини щодо права власності на спірний гараж на час ухвалення рішення, оскільки він є його власником на підставі свідоцтва про право власності від 21 вересня 2009 р., а тому просить рішення суду скасувати, справу направити до суду на новий розгляд.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує обґрунтованість висновків суду, безпідставність доводів скарги й просить відхилити апеляційну скаргу, залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь суддя, пояснення апелянта, позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 червня 2005 р. був власником гаража № 441 в автогаражному кооперативі «Темп» в м. Миколаєві.

Вирішуючи спір, суд вважав, що 20 листопада 2006 р. між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу зазначеного гаражу, оскільки сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і повністю його виконали (відповідач передав позивачеві гараж та правовстановлюючі документи на нього, а позивач прийняв їх та користується гаражем, сплативши його вартість). Таке, на думку суду, є підставою для задоволення позову, а саме: визнання зазначеного договору укладеним в силу ст. ст. 328, 638 ЦК України.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки до такого суд дійшов внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення вимог матеріального та процесуального права.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_3 в позовній заяві заявляв вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаражу, посилаючись на його укладення в простій письмовій формі й ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, та визнання за ним права власності на гараж. Саме такі вимоги підтримував позивач в судовому засіданні (а.с. 22).

Вирішуючи спір, суд в порушення положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України за власною ініціативою змінив зміст позовних вимог та вирішував питання про визнання спірного договору укладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом., звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способами захисту субєктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Визнання правочину укладеним не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав, а підстави для визнання дійсним правочину у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору визначені ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Як зазначено в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочин, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацію, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків сторін.

В силу ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу гаражу як нерухомого майна повинен укладатися у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому такий договір не може бути визнано дійсним за правилами ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Крім того, як вбачається з наданих ОСОБА_6 свідоцтва від 21 вересня 2009 р., виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, та витягу про реєстрацію права власності на нерухому майно від 22 вересня 2009 р., він є власником гаража № 441 в автогаражному кооперативі «Темп» в м. Миколаєві, який придбано ним з прилюдних торгів.

Однак, суд, вирішуючи спір, не перевірив відомості щодо права власності на вказаний гараж на час розгляду справи.

За такого не можуть бути задоволені позовні вимоги як про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаражу, так і про визнання права власності на нього як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2010 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу гаражу дійсним та визнання права власності на гараж відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: