Решетилівський районний суд Полтавської області
№ 2-413/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2010 р. с-ще Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Горулько О.М.

при секретарі - Гудзенко С.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у порядку заочного розгляду у відкритому судовому засіданні в селищі Решетилівка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить зобовязати відповідача ОСОБА_2 спростувати перед ним недостовірні відомості щодо подій 7 березня 2010 року, повідомлені ним слідчому прокуратури Решетилівського району 14 березня 2010 року під час давання пояснення в якості свідка, та стягти з відповідача на його користь завдану йому моральну шкоду у розмірі 1500 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14 березня 2010 року відповідач ОСОБА_2, даючи пояснення слідчому прокуратури про обставини інциденту, що стався 7 березня 2010 року між позивачем та інспекторами ДПС, дав неправдиві пояснення в частині, де зазначав, що позивач в грубій формі відмовився передати інспектору ДПС ОСОБА_3 на вимогу останнього документи та висловлювався на адресу інспекторів ДПС брутальною лайкою. Вважає це приниженням його честі та гідності, стверджує, що цим йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити і, крім того, суду пояснив, що 07 березня 2010 року близько 17 години він разом зі своїм сином на своєму автомобілі заїхав на територію ДРП-6 і зупинився там на відстані близько 10 м від воріт. До нього підїхав патрульний автомобіль ДАІ, з автомобіля вийшов інспектор ДПС ОСОБА_3, почав предявляти претензії за те, що він знімав інспекторів ДПС на відео. Між ним та інспекторами ДПС ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник конфлікт. Стверджує, що грубощів та брутальної лайки по відношенню інспекторів ДПС він не допускав. Стверджує, що відповідач ОСОБА_2 не був присутнім на початку конфлікту, а потім відповідач поїхав і також не був присутнім при продовженні інциденту. Після конфлікту він звернувся до прокуратури Решетилівського району із заявою про порушення проти інспекторів ДПС кримінальної справи за перевищення ними своїх службових повноважень. Під час перевірки слідчим прокуратури Решетилівського району ОСОБА_5 його заяви, в ході відібрання пояснення від ОСОБА_2 останній шляхом давання показань поширив інформацію, зазначену у позовній заяві. Інших способів поширення відповідачем інформації щодо нього позивач суду не повідомив.

Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання для участі в розгляді справи не зявився, хоча належним чином у встановленому законом порядку йому було повідомлено про час і місце розгляду справи, про причину повторної неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не подав.

У звязку з цим суд визнав за можливий заочний розгляд справи. Позивач ОСОБА_1 проти проведення заочного розгляду справи не заперечує.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що 7.03.2010 року він працював відповідальним черговим ДРП-6. На територію ДРП заїхав автомобіль Москвич, за нею - патрульний автомобіль ДАІ. Він підійшов до працівників ДАІ і почув, що між ними та позивачем виник конфлік. Він чув, як позивач кричав з машини, що не дасть їм документів, чув, що вони спорилися з приводу фотоапарата, а наприкінці, коли інспектори ДПС вже відїжджали, обзивав їх хабарниками, обіцяв затягати їх по судах. Підтвердив правдивість показань відповідача ОСОБА_2, даних ним слідчому прокуратури.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він працює інспектором ДПС Полтавської роти ДПС. 7.03.2010 року він разом з інспектором ДПС ОСОБА_4 ніс службу на автодорозі Київ-Харків в районі с-ща Решетилівка. Мимо них проїхав автомобіль Москвич, на лобовому склі якого був відсутній талон технічного огляду. Вони поїхали за цим автомобілем і за ним заїхали на територію ДРП-6. Там позивач відмовлявся на їх вимогу передати документи, які дають йому право на керування даним автомобілем, ображав їх та лаявся на їхню адресу брутальною лайкою. Все це тривало близько 20-30 хв.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він працює інспектором ДПС Полтавської роти ДПС. 7 березня 2010 року він разом з ІДПС ОСОБА_3 ніс службу на автодорозі Київ-Харків в районі с-ща Решетилівка. Він складав протокол на правопорушника, в цей час до нього підійшов ОСОБА_3 і сказав, що проїхав автомобіль Москвич, на якому не було талону техогляду. Вони поїхали за цим автомобілем і таким чином заїхали на територію ДРП-6. Там між ними та позивачем виник конфлікт, позивач відмовлявся передати документи для перевірки, ображав їх, лаявся нецензурною лайкою. При цьому весь час був присутнім неподалік ОСОБА_6, а відповідач ОСОБА_2 на нетривалий час десь відлучався, а потім повернувся. Конфлікт тривав близько 10-15 хв.

Із доданого до позовної заяви відеозапису конфлікту між позивачем та інспекторами ДПС ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що тривалість відеозапису становить 2 хв. 14 сек. При цьому на відеозапису не зафіксовано початок та закінчення конфлікту, відеозапис не містить ніяких даних про місце, дату та час подій, зафіксованих на ньому, неможливо встановити особу людини, яка зупинялася поблизу місця конфлікту. Панорамна зйомка місця конфлікту відсутня, а тому неможливо зробити висновок про коло осіб, які знаходилися неподалік від цього місця. Самим відеозаписом брутальної лайки з боку позивача на адресу будь-кого з присутніх не зафіксовано.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Разом з тим Пленум Верховного Суду України в зазначеній вище постанові розяснює, що звернення громадян до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів та посадових і службових осіб цих органів, а також давання показання свідками відносно осіб, які брали участь у тій справі, не є предметом розгляду у справах за позовами про захист гідності, честі чи ділової репутації, оскільки в даному випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України чи громадянського обовязку, а у разі наявності завідомо неправдивих звернень чи давання завідомо неправдивих показань за певних умов тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Судом встановлено, що 07 березня 2010 року близько 17 години на території ДРП-6 в районі с-ща Решетилівка між позивачем ОСОБА_1 та інспекторами ДПС Полтавської роти ДПС (з обслуговування доріг державного значення), підпорядкованої ГУ МВС України в Полтавській області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник конфлікт. З приводу цього конфлікта позивач ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Решетилівського району із заявою про порушення стосовно ІДПС ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кримінальної справи за перевищення ними своїх службових повноважень. В ході перевірки заяви позивача слідчим прокуратури Решетилівського району ОСОБА_5 14 березня 2010 року у відповідача ОСОБА_2 було відібране пояснення, в якому відповідач ОСОБА_2, як свідок інциденту, пояснив, що позивач 07 березня 2010 року у грубій формі відмовився надати інспектору ДПС ОСОБА_3 документи, висловлювався до інспекторів брутальною лайкою.

Інших способів поширення відповідачем ОСОБА_2 будь якої інформації про позивача судом не встановлено.

Суд находить, що в даному випадку мало місце не поширення відповідачем про позивача інформації, а виконання ним свого громадянського обовязку при виконанні слідчим прокуратури Решетилівського району ОСОБА_5 службових обовязків як посадової особи правоохоронного органу.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність сукупності обставин, передбачених абзацом першим пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», які створюють юридичний склад посягання на гідність та честь фізичної особи, а також на ділову репутацію фізичної та юридичної особи, а тому не вбачає законних підстав для задоволення позову в частині покладення на відповідача обовязку спростувати поширену інформацію.

Вирішуючи питання стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що моральна шкода є наслідком неправомірних рішень, дій чи бездіяльності, тобто є похідною від посягання на гідність та честь фізичної особи, а також на ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Враховуючи відсутність в діях відповідача такого посягання, суд визнає позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-214, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 275, 277, 1167 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», -

Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий :