Справа № 2-1419/2010 р.
РІШЕННЯ

іменем України

23 червня 2009 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі: судді - Тихонової Н.С., при секретарі - Гродновій А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за позовом Відкритого акціонерного товариства «Кредит промбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення заборгованості, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Кредит промбанк» про визнання договору нікчемним,

ВСТАНОВИВ:

11.11.2009р. ВАТ «Кредит промбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення заборгованості, виселення. Вказували на те, що 07.03.2007 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 03/1/058/07 - Z на суму 21 000 дол. США.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором, в той же день банком був укладений іпотечний договір з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідно до якого у разі невиконання Боржником умов кредитного договору, Банк має право за рахунок майна іпотекодавця отримати задоволення, звернувши стягнення на заставлене майно, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Сторони належним чином взяті на себе зобовязання за договорами не виконують, у звязку з чим утворилась заборгованість у розмірі 15210,69 дол. США , а саме: поточна заборгованість по кредиту - 10500 дол. США; прострочена заборгованість по кредиту - 3147,53 дол. США; заборгованість по процентам за користуванням кредитом - 1060,64 дол. США; пеня - 502,52 дол. США.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд звернути стягнення на заставлене майно за іпотечним договором - однокімнатну квартиру, стягнути з відповідачів вказану суму заборгованості, виселити із квартири.

ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ВАТ «Кредит промбанк» про визнання кредитного договору нікчемним. Свої вимоги мотивував тим, що зміст договору суперечить Цивільному кодексу України, Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», іншому чинному цивільному законодавству.

В судовому засіданні представник Банку заявлені вимоги підтримав, зустрічний позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість та просив в його задоволенні відмовити.

Відповідачі та їх представники заявлені вимоги за зустрічним позовом підтримали, позовні вимоги Банку не визнали.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

07.03.2007 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 03/1/058/07 - Z на суму 21 000 дол. США.

На підставі зазначеного кредитного договору кредитор надав позичальнику кредит в сумі 21000 дол. США на споживчі цілі, а позичальник зобовязався повернути кредит, а також сплатити відсотки в розмірі 16 % річних. Кінцевий термін погашення кредиту - 06.03.2012 р.

Також 07.03.2007 з метою забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого у разі невиконання Боржником умов кредитного договору, Банк має право за рахунок майна іпотекодавця отримати задоволення, звернувши стягнення на заставлене майно, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Позичальником не виконуються умови кредитного договору, а саме не погашається основна сума кредиту, відсотки та пеня. Внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором станом на 07.10.2009 року, відповідно до розрахунків, наданих представником ВАТ «Кредит промбанк», у розмірі 15210,69 дол. США, а саме: поточна заборгованість по кредиту - 10500 дол. США; прострочена заборгованість по кредиту - 3147,53 дол. США; заборгованість по процентам за користуванням кредитом - 1060,64 дол. США; пеня - 502,52 дол. США.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору.

При підписанні Договору Позивач був запевнений працівниками Відповідача, що ОСОБА_4 відповідає всім вимогам законодавства і жодним чином не порушує його права.

Відповідно до ст.4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції країни та ЦК України.

У ч. 1 ст. 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім цього, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, якщо під час укладення кредитного договору допущено порушення законів та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції, такий кредитний договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», як сказано в його преамбулі, є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «ОСОБА_4 повинен містити: порядок зміни і припинення дії договору», отже, відповідно до мети цього Закону договір повинен містити і умови, які регулювали б порядок змін та розірвання договору, коли цього вимагає захист інтересів споживача (Позичальника).

Так як оспорюваний відповідачами ОСОБА_4 взагалі не містить порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), не містить умови про порядок припинення Договору, а це є суттєвими умовами (ст. 628 ЦКУ), то ОСОБА_4 в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. №2664-111, договір повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Проте, спірний ОСОБА_4 не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов Договору.

В відносинах із Позивачем, як споживачем, Банк порушив його права на інформацію, на безпеку продукції, на рівність в договірних відносинах, а разом з тим, Банк порушив законодавство України про захист прав споживачів у наступному:

Закон „Про захист прав споживачів", як зазначено в його преамбулі, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст.1 Закону Про захист прав споживачів: споживчий кредит (овердрафт) - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Оскільки, надання коштів за вказаним Договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: Відповідач є банком; Позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка придбаває продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція що набувається, тобто кредит, який є предметом Договору, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом „Про захист прав споживачів" і використовується на придбання продукції (споживчі цілі), остільки правовідносини, породження яких є метою Договору, регулюються Законом "Про захист прав споживачів"

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом;інші умови, визначені законодавством. Таким чином вказаний перелік не є вичерпаним.

Відповідно до п. 3.4. Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», визначено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо; про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку, у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням.

Оспорюваний ОСОБА_4 не містить обґрунтування вартості супутніх послуг та умов відкриття і обслуговування банківського рахунку у тому вигляді, як це вимагає п. 3.4. Правил.

За таких обставин ОСОБА_4 суперечить п. 3.4. Правил.

Всупереч ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив Позивача ні у письмовій, ні в усній формі про: « …..наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; ....орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);….. податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позивач має право, відомості про те, від кого Позивач може одержати докладнішу інформацію;.... переваги та недоліки пропонованих схем кредитування....»

Всупереч ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», Позивач взагалі не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації про продукцію (кредит), що мала забезпечити можливість його свідомого і компетентного вибору. Хоча відповідно тієї ж ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», стосовно продукції яка за певних умов (криза, різкі скачки курсу валют, зміна тарифів, різке підняття відсотків, тощо) може бути небезпечною для майна споживача виконавець зобов'язаний довести до відома споживача інформацію про таку продукцію і можливі наслідки її споживання (використання).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», інформація про продукцію повинна містити дані про: основні властивості продукції; дані про ціну (данні про вартість послуги, та спосіб їх подачі Банком не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів»). При цьому, така інформація повинна бути надана споживачеві до замовлення послуги. Від Банку Позивач не отримав цю інформацію ні до замовлення послуги, ні після.

Крім того, відповідно ст. 21. Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Зазначений ОСОБА_4, через значну кількість несправедливих умов по відношенню до Позивача, як споживача, є в цілому несправедливим, ОСОБА_4, в своїх умовах порушує принцип рівності сторін договору, на шкоду споживача (Позивача). Зазначені порушення Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України «Про захист прав споживачів» є свідомі, і спрямовані на порушення принципу рівності сторін договору і урізання інтересів Позивача, як споживача.

Фактично за умовами п.7.1. договору у разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, абсолютно всі валютні ризики несе Позичальник. Такі умови є дискримінаційними щодо Позичальника, ставлять сторони в нерівні умови.

Банк спонукав Позивача дати згоду на укладення Договору, на який в іншому випадку він нізащо не погодився б, ввів Позивача в оману стосовно небезпеки, яка йому загрожує, що з боку Банку безумовно є нечесною підприємницькою практикою.

Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Тобто відповідно до ст. 524 ЦК України допускається лише визначення еквіваленту зобов'язання у поземній валюті, а не сплата за нею.

Як вбачається з п. 1.1. Договору Відповідач зобов'язався надати Позивачу кредит в іноземній валюті : - доларах США. Крім того, розмір процентів за Договором та відповідальність за порушення зобов'язань визначено у іноземній валюті - у валюті, що відповідає валюті кредиту - доларах США. Отже спірний ОСОБА_4 є валютним кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у національній валюті. За приписами ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», а також відповідно до ч. 3.3 ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

Такий же статус гривні визначений ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. №15-93.

Стаття 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією.

У відповідності з приписами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

П.п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо :

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Відповідно, виходячи з викладеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами договірних відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Частиною 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 1.10 Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» передбачено одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії.

Отримання індивідуальної ліцензії є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту в іноземній валюті незалежно від суми грошових коштів, які надаються банком, та строку їх повернення позичальником.

За спірним Договором оплата процентів, штрафних санкцій Позивачем Відповідачу здійснюється в іноземній валюті, тобто має місце використання валюти на території України як засобу платежу, а використання іноземної валюти на території України як засобу платежу повинно проводитись на підставі отриманої суб'єктами договірних відносин індивідуальної ліцензії, відповідно до п. г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним; якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Стосовно нечесної підприємницької практики, то такою, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», також вважається, підприємницька практика, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно ч.б ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Укладення спірного кредитного Договору фактично поставило під загрозу конституційне право людини на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст. 48 Конституції України).

Відповідно до п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «... Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.... Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину...».

На підставі вищенаведеного, оцінюючи надані сторонами докази у сукупності, суд вважає, що оспорюванний ОСОБА_4 страждає суттєвими пороками невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені Банком і націлені проти прав та інтересів Позивача. Так як будь-яка із зазначених умов, є істотною умовою Договору, відповідно до вимог законодавства України, та, відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність будь-якої із зазначених умов окремо, а разом всіх тим паче, має наслідком недійсності правочину (Договору) в цілому, з усіма правовими наслідками, які закон з цим пов'язує. Таким чином, ОСОБА_4 необхідно визнати нікчемним, задовольнивши зустрічний позов.

Що ж стосується іпотечного договору від 07/03/2007 року, укладених в якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, то відповідно до положення ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Через що позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 48, 99 Конституції України, ст.ст. 4, 203, 215, 217, 277, 524, 533, 548, 628 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 11,15.19. 21 та. 22 Закону України „Про захист прав споживачів", ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 3.3 ст. З ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.. ст. З, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст, 1, 60, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п. 3.5. Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», ст.ст. 10,11,30,60, 62,88,212-214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволені позовних вимог Відкритого акціонерного товариства «Кредит промбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення заборгованості, виселення - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати нікчемним кредитний договір № 03/1/058/07 - Z укладений 07.03.2007 року між ВАТ «Кредит промбанк» та ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: