Романівський районний суд Житомирської області
19 січня 2009 р. смт Романів
Романівський районний суд Житомирської області в складі :
головуючого - судді Грубіяна Є.О.
при секретарі - Чумак Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовами:
ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11
ОСОБА_21 ОСОБА_22 ОСОБА_23
Фурмана ОСОБА_34 ОСОБА_35
Поліщука ОСОБА_36 ОСОБА_37
Савченко ОСОБА_38 ОСОБА_39
Нагорного ОСОБА_40 ОСОБА_41
ОСОБА_31 ОСОБА_42 ОСОБА_43
ОСОБА_42 ОСОБА_44 ОСОБА_45
Поліліщук ОСОБА_46 ОСОБА_47
Стапанюка ОСОБА_48 ОСОБА_49
Дейсана ОСОБА_50 ОСОБА_51
Годуна ОСОБА_52 ОСОБА_53
Фомюка ОСОБА_54 ОСОБА_55
Вовканець ОСОБА_56 ОСОБА_57
Пинзара ОСОБА_58 ОСОБА_59
ОСОБА_58 ОСОБА_60 ОСОБА_61
Фурмана ОСОБА_62 ОСОБА_63
ОСОБА_24 ОСОБА_64 ОСОБА_65
до ТОВ "АГРАРІЙ ПОЛІССЯ" про визнання звільнення незаконним, зміни формулювання
тичини та дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, розрахункових, стягнення середньомісячного заробітку по день фактичного розрахунку, оплати часу вимушеного простою, вихідної допомоги та моральної шкоди,-
Зазначені 66 позивачів звернулись до ТОВ "АГРАРІЙ ПОЛІССЯ" (далі за текстом товариство) з позовами якими просять суд визнати звільнення незаконним, змінити формулювання причини та дату звільнення, стягнути заборгованість по заробітній платі, розрахункові, оплату часу вимушеного простою, вихідну допомогу та моральну шкоду.
17.06.2008 року позивачем позовні вимоги були доповнені вимогою про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за період з 30.07.2007 року по день фактичного розрахунку і такий день просили визначити 28.11.2008 року. Крім цього представник позивача надав в судове засідання заяви від імені довірителів якими уточнив позовні вимоги, провівши розрахунок сум, що слід стягнути з відповідача враховуючи раніше наголошені позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача зазначені позовні вимоги повністю підтримав і просив суд винести рішення яким їх задовольнити. Позовні вимоги ґрунтував наявністю чисельних порушень законодавства про працю, зокрема заборгованістю по заробітній платі перед позивачем за квітень 2007 року, систематичними невчасними виплатами заробітної плати, яка. зокрема, була на той час менше ніж мінімальна заробітна плата встановлена законодавством України при 40 часовому робочому тижні. Відповідач частково визнає позовні вимоги в частині сплати заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року та сплати грошової компенсації за невикористані відпустки за відповідні періоди, що стверджується наказом товариства № 24 від 30.07.2007 року (т. 10 а.с.140).
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча відповідач був належним чином та завчасно повідомлений (т. 10 а.с.161) про дату час та місце слухання справи і на адресу суду не направив листа про причини неявки, представник позивачів не заперечував проти такого вирішення справи в зв'язку з чим було прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі положень ст. ст. 224, 225 ЦПК України, яким, зокрема, права відповідача не будуть обтяжені чи обмежені. Крім цього судом було враховано, що відповідачем по справі є юридична особа, засновник якої ОСОБА_66 Йоргенсен підданий ОСОБА_67 взагалі жодного разу не був присутній ні в попередньому ні в судовому засіданнях по об'єднаній цивільній справі яка, зокрема після об'єднання в одну справу, слухалась спочатку, а представник останнього ОСОБА_68, що був присутній при проведенні попередніх слухань по справам змінений і в теперішній час не представляє ТОВ "АГРАРІЙ ПОЛІССЯ". Підстави, передбачені ст. 224 ЦПК України, при постановленні ухвали про проведення заочного розгляду справи дотримані в повному обсязі. Заочний розгляд справи, як згадувалось вище, жодним разом не обмежує права позивача, а навпаки надає йому можливість, за наявності законних підстав, переглянути прийняте рішення і винести нове з урахуванням ґрунтовних, об'єктивних, реальних і значущих думок роботодавця.
Суд, заслухавши пояснення представника позивачів та адвоката останнього і проаналізувавши їх у сукупності із матеріалами справи встановив наступні факти та правовідносини.
1.За позовом ОСОБА_1:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. 2-20, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 1-14 ) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 5) працював в товаристві з 14.01.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від і 5.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. З ст. 58 КЗпП за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, умов колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє, які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7. а.с.4). Вищезазначеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним лежанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 доку (ТОВ "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з ї 1.04.2007 року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 302,60 грв., лютий 333,20 грв., за березень 348,30 грв. та за квітень 345,10 грв. Такі дані отримані з довідки - наданої відповідачем (т.7, а.с.8). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки -е були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства т.7. а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10. а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місять і крім цього до часу його допиту заробітна плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12 т і . а.с.121 ). а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається , що позивач працював з 14.01.05 р. по 18.04. 07р. тобто 15 місяців і має відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року, оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. З ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 345,1 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої законодавством при 40 годинному робочому тижні (за січень 302.6 грв, за лютий 333,2 грв. за березень 348,3 грв при мінімальному розмірі заробітної плати 400 грв в лютому та березні). Сорока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даною спору, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначав саме на такий обсяг, який, зокрема був врегульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП 5 країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 345,1 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була розрахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8 .02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 - число відпрацьованих робочих днів . Протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний - заробіток в 16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем -16.66 грв, оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах - визначених законодавством. ОСОБА_1 має на день звільнення невикористану відпустку - тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить г 499,8 грв . (16,66x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону країни "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в розмірі 1200 грв. (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв.) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до вдоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв. на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані, правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23. 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007 року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обовязків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ") і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
2.За позовом ОСОБА_17:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. 21-41, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 15-26) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 17) працював в товаристві з 21.06.2006 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, умов колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє, які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7. а.с.4а Вищезазначеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ «КАМІНСЬКЕ» з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (ТОВ "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплекс) імені ОСОБА_69 з 11.04.2007 року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с. 144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 310.74 грв, д лютий_343,49 грв, за березень 394,88 грв та за квітень 523,82 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.20). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с. 155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с.118-120) заробітна плата працівникам - товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітна плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою "судового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10. а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 21.06.06 р. по 18. 04.07 р. тобто 9 місяців і має відпустку 18 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року, оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата і виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 523,82 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був меншин від мінімальної заробітної плати встановленої законодавством при 40 годинному робочому тижні (за січень 310.74 грв, за лютий 343,49 грв. за березень 394,88 грв при мінімальному розмірі заробітної плати 400 грв в лютому та березні). Сорока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначав саме на такий обсяг, який, зокрема був врегульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 523.82 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем не була розрахована тому судом такі розрахунки проводились наступним чином за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 - число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. ОСОБА_17 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 18 днів і таким чином грошова компенсація за невикористане відпустку становить 351,18 грв (19,51x18). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. 3 КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за нявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час йог о дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007 року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не в т: Працівник фактично припинив виконання трудових обовязків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ") і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
3.За позовом ОСОБА_2:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. 42-63, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 27-39) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 5) працював в товаристві з 20.04.2006 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 252,60 грв, за лютий 223,60 грв, за березень 328.32 грв та за квітень 110,25 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.33). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітна плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 20.04.06 р. по 18.04.07р. тобто 12 місяців і має відпустку 24 дні.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 110,25 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої - законодавством при 40 годинному робочому тижні (за січень 252,6 грв, за лютий 223,6 грв. за березень 328,32 грв при мінімальному розмірі заробітної плати 400 грв в лютому та березні). - Сорока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначав саме на такий обсяг, який, зокрема був регульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 110,25 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмірмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток 16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв, суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 16,66 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_2 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 24 дні і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 399,84 грв (16.66x24). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМ ЕНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, шо не підлягає до задоволення.
4.За позовом ОСОБА_18:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. 64-101, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 40-59) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 42) працював в товаристві з 29.03.2006 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 359 грв, за лютий 399,06 грв, за березень 432,64 грв та за квітень 252,82 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.47-49). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітна плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 29.03.06 р. по 18.04.07р. тобто 12 місяців і має відпустку 24 дні.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 345,1 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 232,82 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмірмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 16,66 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_18. має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 24 дні і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 399,84 грв (16.66x24). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. 3 КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року ( т.7 ас.с.53), що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМ ЕНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
5.За позовом ОСОБА_3:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. 102-122, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 60-71) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 62) працював в товаристві з 4.05.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу напрпавиви листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище зазначеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з 11.04.2007 року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 460 грв, за лютий 460 грв, за березень 460 грв та за квітень 1007,02 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.65). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітна плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 04.05.05 р. по 18.04.07р. тобто 15 місяців і має відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 1007,02 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 1007,02 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 18,11 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (460+460) : 41 = 22,43 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 460 - розмірмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток 18,11 грв, менше ніж встановлений вище в 22,43 грв., суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 18,11 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_3 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 543,3 грв (18,11x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. 3 КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1380 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 460 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 460 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
6.За позовом ОСОБА_19:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. 123-143, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 72- 83) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 74) працював в товаристві з 1.01.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу напрпавиви листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 382,52 грв, за лютий 350 грв, за березень 689,34 грв та за квітень 196 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.77). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітна плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 18.04.07р. тобто 15 місяців і має відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 196 грв взагалі не виплачена
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 196 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 20,45 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (350+689,34) : 41 = 25,34 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 350 та 689,34 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 20,45,66 грв, менше ніж встановлений вище в 25,34 грв., суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 20,45 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_19 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 613,5,84 грв (20,45x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1559,01 грв (виходячи з середньої заробітної плати 519,67 грв ( ( 350 + 689,34): 41) х 20,5) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з середньої заробітної плати 519,67 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
7.За позовом ОСОБА_4:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. 144-169, документи по позовній заяві т.7 з а.с 84-95) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 86) працював в товаристві з 22.02.2006 р. був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с.138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вищезначеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 479,80 грв, за лютий 513,60 грв, за березень 543,60 грв та за квітень 829,17 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.89). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітна плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 22.02.06 р. по 18.04.07р. тобто 13 місяців і має відпустку 26 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року, оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 829,17 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 829,17 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням напостанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 20,81 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (513,6+ 543,6) : 41 = 25,78 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 513,6 + 543,6- розмірмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 20,81 грв, менше ніж встановлений вище в 25,78 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 20,81 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_4 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 26 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 541,06 грв (20,81x26). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1585,8 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 528,6грв- ((513,6 + 543,6): 41) х 20,5) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з середньої заробітної плати 528,6 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
8.За позовом ОСОБА_20:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. 170-190, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 96-107 ) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 98) працював в товаристві з 1.01.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с.138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з 11.04.2007року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 587 грв, за лютий 300 грв, за березень 300 грв та за квітень 188,06 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.101). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 1.01.05 р. по 18.04.07р. тобто 15 місяців і має відпустку 30 дні.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 188,06 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої законодавством при 40 годинному робочому тижні. Сорока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначав саме на такий обсяг, який, зокрема був регульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 188,06 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмірмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток 16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 16,66 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_20 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днв і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 499,8 грв (16.66x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
9.За позовом ОСОБА_5:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. 191-211, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 108 - 120) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 110) працював в товаристві з 2.12.2004 p. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 664,06 грв, за лютий 862,42 грв, за березень 1154,86 грв та за квітень 793,54 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 114). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 2.12.04 р. по 18.04.07р. тобто 15 місяців і має відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 793,54 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 793,54 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 39,71 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (862,42+1154,86) : 41 = 49,2 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 862,42+1154,86 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 39,71 грв, менше ніж встановлений вище в 49,2 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 39,71 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_5 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 1191,3 грв (39,71x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 3025,92 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 1008,64 грв ((862,42+1154,86):41х20,5) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з середньомісячної заробітної плати 1008,64 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
10.За позовом ОСОБА_21:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. -212 -231, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 121 - 132) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 122) працював в товаристві з 1.01.2005 p. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з 11.04.2007року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 495,37 грв, за лютий 558,59 грв, за березень 537,13 грв та за квітень 596,66 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 126). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 18.04.07р. тобто 15 місяців і має відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 596,66 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 596,66 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 21,56 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (558,59+537,13) : 41 = 26,72 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 558,59+537,13- розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 21,56 грв, менше ніж встановлений вище в 26,72 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 21,56 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_21 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 646,8 грв (21,56x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1643,58 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 547,86 грв ((558,59+537,13):41х20,5) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з середньомісячної заробітної плати 547,86 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
11.За позовом ОСОБА_71:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 1 а.с. -232 -253, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 133 - 144) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 135) працював в товаристві з 17.10.2005 p. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 80,50 грв, за лютий відсутні дані, за березень 638,40 грв та за квітень 149,10 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 138). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 17.10.05 р. по 18.04.07р. тобто 15 місяців і має відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 149,1 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 149,1 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400- розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 16,66 грв., оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_6 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 499,8 грв (16,66x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
12. За позовом ОСОБА_72:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 1-21, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 145 - 156) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 147) працював в товаристві з 01.07.2006 p. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з 11.04.2007року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 521,10 грв, за лютий 516,02, за березень 557,95 грв та за квітень 565,63 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 150). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 1.07.06 р. по 18.04.07р. тобто 9 місяців і має відпустку 18 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 565,63 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 565,63 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 21,14 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (516,02+557,95) : 41 = 26,19 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 516,02+557,95- розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 21,14 грв, менше ніж встановлений вище в 26,19 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 21,14 грв., оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_72Вю має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 18 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 499,8 грв (16,66x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1610,94 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 536,98 грв)(( 516,02+ 557,95):41х20,5 на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з середньомісячної заробітної плати 536,98 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
13. За позовом ОСОБА_7:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 22-42, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 157 - 168) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 159) працював в товаристві з 01.01.2005 p. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з 11.04.2007року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 366 грв, за лютий 400грв, за березень 417,50 грв та за квітень 417,40 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 162). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 1.01.05 р. по 18.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 417,4 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 417,4 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,09 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+417,5) : 41 = 19,93 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 16,09 грв, менше ніж встановлений вище в 19,93 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 16,09 грв., оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_7 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 482,7 грв (16,09x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1226,254 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 408,75 грв- (( 400+ 417,5):41х20,5 на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з середньомісячної заробітної плати 408.75 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
14.За позовом ОСОБА_24:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 43-63, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 169 - 178) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 171) працював в товаристві з 01.01.2005 p. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з 11.04.2007року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 250 грв, за лютий 250грв, за березень 250 грв та за квітень 495 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 174). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 1.01.05 р. по 18.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 495 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої законодавством при 40 годинному робочому тижні ( за січень 400 грв, за лютий 250 грв, за березень 250 при мінімальному розмірі заробітної плати 400 грв в лютому та березні ). Сорока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначив саме на такий обсяг, який, зокрема був врегульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 495 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 16,66 грв., оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_24 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 499,8 грв (16,66x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
15.За позовом ОСОБА_8:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 64-84, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 179 - 190) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 181) працював в товаристві з 01.01.2005 p. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з 11.04.2007року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 333,12 грв, за лютий 400грв, за березень 388,97 грв та за квітень 311,25 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 184). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 1.01.05 р. по 18.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 311,25 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої законодавством при 40 годинному робочому тижні ( за березень 388,97 при мінімальному розмірі заробітної плати 400 грв ). Сорока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначив саме на такий обсяг, який, зокрема був врегульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 311,25 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 16,66 грв., оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_8 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 499,8 грв (16,66x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
16.За позовом ОСОБА_25:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 85-104, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 191 - 204) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 193) працював в товаристві з 8.04.2006 p. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з 11.04.2007року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 163,66 грв, за лютий 106,29грв, за березень 120,75 грв та за квітень 437,54 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 197). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 8.04.06 р. по 18.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 12 місяців відпустку 24 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 437,54 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої законодавством при 40 годинному робочому тижні ( за січень 163,66 грв, за лютий 106,29 грв, за березень 120,75 при мінімальному розмірі заробітної плати 400 грв в лютому та березні ). Сорока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначив саме на такий обсяг, який, зокрема був врегульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 437,54грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем в 16,66 грв., оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_25 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 24 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 399,84 грв (16,66x24). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
17.За позовом ОСОБА_73:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 105-125, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 204-215) відповідно до наданої копії трудової книги (т.7 а.с.206) працював в товаристві з 1.01.2005 г. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 604,20 грв, за лютий 362,20 грв, за березень 382 грв та за квітень 300,46 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 209). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 18.04.07р. тобто 15 місяців і має відпустку 30 дні.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 300,46 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої законодавством при 40 годинному робочому тижні (за січень 362,2 грв, за лютий 382 грв. при мінімальному розмірі заробітної плати 400 грв в лютому та березні). - Сорока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначав саме на такий обсяг, який, зокрема був регульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 300,46 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним
чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням напостанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток
16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 16,66 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_73 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 499,8 грв (16.66x24). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМ ЕНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
18.За позовом ОСОБА_26:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 126-146, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 216-227) відповідно до наданої копії трудової книги (т.7 а.с.218) працював в товаристві з 2.12.2004 року був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с.138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 447,62 грв, за лютий 445,49 грв, за березень 568,28 грв та за квітень 373,91 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 221). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 02.12.04 р. по 18.04.07р. тобто 15 місяців і має відпустку 30 дні.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 373,91 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 373,91 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,41 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (445,49+ 568,28) : 41 = 24,72 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 445,49+568,28 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 16,41 грв, менше ніж встановлений вище в 24,72 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 16,41 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_26 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 492,3 грв (16,41x 30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1250,64 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 416,88 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України (виходячи з середньої заробітної плати 416,88 грв. визначеної позивачем власними розрахунками ( т.7 а.с.223) які і приймаються до уваги за раніше наголошеними підставами; розрахунки середньої зарплати проведені судом 506,88 грв((445,49+ 568,28) : 41х 20,5).
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 416,88 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
19.За позовом ОСОБА_74:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 147-167, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 228-239) відповідно до наданої копії трудової книги (т. 7 а.с. 230) працював в товаристві з 1.01.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10 а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 894,54 грв, за лютий 516,02 грв, за березень 557,95 грв та за квітень 433,33 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.223). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 18.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 433,33 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 433,33 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 21,14 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (516,02+557,95) : 41 = 26,19 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 516,02+557,95 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 21,14 грв, менше ніж встановлений вище в 26,19 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 21,14 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_74 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 634,2 грв (21,14x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1610,95 грв на підставі ст. 44 КЗпП України ( виходячи з середньої заробітної плати 536,98 грв ((516,02+557,95):41)Х20,5).
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 536,98 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, шо не підлягає до задоволення.
20.За позовом ОСОБА_27 :
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 168-188, документи по позовній заяві т. 7 а.с. 240-251) відповідно до наданої копії трудової книги (т.7 а.с.242) працював в товаристві з 1.01.2005 г. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 400 грв, за лютий 400 грв, за березень 400 грв та за квітень 550,16 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с. 245). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 18.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 550,16 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 550,16 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток
16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 16,66 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_27 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 499,8 грв (16.66x24). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМ ЕНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
21.За позовом ОСОБА_12 :
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 189-209, документи по позовній заяві т. 8 а.с. 1- 11) відповідно до наданої копії трудової книги (т.8 а.с.2) працював в товаристві з 2.12.2004р, і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від У.2007 року (т.10, а.с.138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 273,53 грв, за лютий 399,06 грв, за березень 273,28 грв та за квітень 435,12 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.8, а.с.5). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 18.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 435,12 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої - законодавством при 40 годинному робочому тижні. Сорока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначав саме на такий обсяг, який, зокрема був регульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 435,12 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 16,66 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_12 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 499,8 грв (16.66x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
22.За позовом ОСОБА_75:
Позивач, (позовна заява та додатки т. 2 а.с. 210-230, документи по позовній заяві т. 8 а.с. 12-23) відповідно до наданої копії трудової книги (т.8 а.с. 14) працював в товаристві з 1.01.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10 а.с.138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.8, а.с.13). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 546,52 грв, за лютий 680,05 грв, за березень 381,25 грв та за квітень 226,65 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.8, а.с.17). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 18.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 226,65 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 226,65 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була розрахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 20,87 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (680,05+381,25) : 41 = 25,88 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 680,05+381,25 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 20,87 грв, менше ніж встановлений вище в 25,88 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 20,87 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_76 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 626,1 грв (20,87x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1590,45 грв на підставі ст. 44 КЗпП України ( виходячи з середньої заробітної плати 530,15 грв ((680,05+381,25):41)Х20,5).
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 530,15 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
23.За позовом ОСОБА_13:
Позивач, (позовна заява та додатки т.3 а.с.1-24, документи по позовній заяві т. 8 а.с. 24-35) відповідно до наданої копії трудової книги (т.8 а.с.26) працював в товаристві з 1.01.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.8, а.с.25). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 328,56 грв, за лютий 400 грв, за березень 417,50 грв та за квітень 330,57 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.8, а.с.29). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 18.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 330,57 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 330,57 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,09 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+417,5) : 41 = 19,93 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400+417,5 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в16,09 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 16,09 грв., оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_13 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 482,7 грв (16,09x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. 3 КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1226,25 грв на підставі ст. 44 КЗпП України (виходячи з середньої заробітної плати 408,75 грв
(( 400+417,5): 41х20,5).
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 408,75 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
24.За позовом ОСОБА_29 :
Позивач, (позовна заява та додатки т. 3 а.с. 25- 49, документи по позовній заяві т. 8 а.с. 36 47) відповідно до наданої копії трудової книги (т.8 а.с.) працював в товаристві з 1.01.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с.138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.8, а.с.37). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 496,42 грв, за лютий 491,12 грв, за березень 529,53 грв та за квітень 749,10 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.8, а.с.41). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 17.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 749,1 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 749,1 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 20,09 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (491,12+ 529,53) : 41 = 24,89 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 491,12+529,53 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 20,09 грв, менше ніж встановлений вище в 24,89 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 20,09 грв., оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_29 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 602,7 грв (20,09x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. 3 КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1530,96 грв (виходячи з середньої заробітної плати 510,32 грв (( 491,12+529,53): 41х20,5) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з середньої заробітної плати 510,32 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
25.За позовом ОСОБА_14 :
Позивач, (позовна заява та додатки т. 3 а.с. 50-74, документи по позовній заяві т.8 а.с.48-58) відповідно до наданої копії трудової книги (т.8 а.с.50) працював в товаристві з 1.01.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с.138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу направив листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.8, а.с.49). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним - бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 644,93 грв, за лютий 454,24 грв, за березень 415,00 грв та за квітень 287,90 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.8, а.с.53). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 01.01.05 р. по 17.04.07р. і не перебував у відпустці з 2006 року тобто на день звільнення має відпрацьованих 15 місяців відпустку 30 днів.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на місяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 287,9 грв взагалі не виплачена.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 287,9 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 17,11 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (454,24+ 415) : 41 = 21,2 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 454,24+415 - розмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток в 17,11 грв, менше ніж встановлений вище в 21,1 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 17,11 грв., оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_14 має на день звільнення невикористану відпустку тривалістю 30 днів і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 513,3 грв (17,11x30). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. 3 КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1303,86 грв (виходячи з середньої заробітної плати 434,62 грв (( 454,24+415): 41х20,5) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з середньої заробітної плати 434,62 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМІНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.
26.За позовом ОСОБА_30 :
Позивач, (позовна заява та додатки т.3 а.с.75-99, документи по позовній заяві т.8 а.с.58-70) відповідно до наданої копії трудової книги (т.8 а.с.60) працював в товаристві з 1.01.2005 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від 30.07.2007 року (т.10, а.с. 138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу напрпавиви листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4). Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним -бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 259 грв, за лютий 399,06 грв, за березень 432,64 грв та за квітень 252,82 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.47-49). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 29.03.06 р. по 18.04.07р. тобто 12 місяців і має відпустку 24 дні.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на гсяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 345,1 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої -конодавством при 40 годинному робочому тижні (за січень 252,6 грв, за лютий 223,6 грв. за 'егезень 328,32 грв при мінімальному розмірі заробітної плати 400 грв в лютому та березні). - щока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки щедставник позивача в судовому засіданні зазначав саме на такий обсяг, який, зокрема був регульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 232,82 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним
чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням напостанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку
роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007) у працівника був 41 робочий день (при пятиденному робочому тижні і враховуючи вихідний 8 березня) середньоденна заробітна плата вираховується за наступною формулою : (400+400) : 41 = 19,51 грв/день. За даною формулою, встановленою п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року, 400 - розмірмір заробітної плати за лютий і березень 2007 року, 41 число відпрацьованих робочих днів протягом зазначених місяців. Однак, враховуючи таку вимогу позивача, де середньоденний заробіток
16,66 грв, менше ніж встановлений вище в 19,51 грв. суд приходить до переконання про врахування при проведенні розрахунків середньоденної зарплати встановленої саме позивачем 16,66 грв. оскільки інша сума більша і не передбачена позовом. Позивач вправі ставити позовні вимоги на власний розсуд відповідно до прав передбачених ЦПК України, однак в межах зазначених законодавством. ОСОБА_18. має на день звільнення невикористану відпустку травалістю 24 дні і таким чином грошова компенсація за невикористану відпустку становить 399,84 грв (16.66x24). Така вимога позивача також підлягає до задоволення на підставі ст. 24 Закону України "Про відпустки".
Оскільки звільнення необхідно проводити у відповідності до вимог ст. 38 ч. З КЗпП України стягненню підлягає і вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 1200 грв (виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв) на підставі ст. 44 КЗпП України.
Крім цього, оскільки відповідачем не було проведено розрахунок з працівником на підставі ст. 116 КЗпП України, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає до задоволення, виходячи з мінімальної заробітної плати 400 грв на місяць з 18.04.2007 року з дня звільнення і до дня ухвалення рішення і таким чином налічує 21 місяць.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 2000 грв підлягає до часткового задоволення, оскільки суд вважає, що шкода морального характеру заподіяна неправомірними діями відповідача і освітлена представником позивача, знайшла своє часткове підтвердження з досліджених в судовому засіданні обставин справи, а тому для відшкодування моральної шкоди буде достатньо грошової суми в 200 грв. Дані правовідносини, регулюються положеннями ст. ст. 23, 1167 ЦК України, за якими моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, що і було встановлено при розгляді справи.
Вимога позивача стосовно визнання дня звільнення з роботи 30.07.2007 року безпідставна, нічим не підтверджена і не підлягає до задоволення, оскільки фактично працівник написав заяву датовану 18.04.2007 року, що фактично і відповідало в той і теперішній час його дійсній волі.
Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника позивача на вимушений простій з вини власника або уповноваженого ним органу в період часу з 20.06.2007року по 30.07.2007 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як такого простою взагалі не було. Працівник фактично припинив виконання трудових обов'язків в товаристві 11.04.2007 року (дата переходу майнового комплексу імені ОСОБА_69 в оренду ТОВ "КАМ ЕНСЬКЕ» і написав заяву про звільнення з 18.04.2007 року тобто фактично вже не перебував на робочому місці в товаристві. За таких обставин дана вимога є безпідставною і такою, шо не підлягає до задоволення.
За позовом ОСОБА_15:
Позивач, (позовна заява та додатки т.З а.с.100-124, документи по позовній заяві т.8 а.с.71- 83) відповідно до наданої копії трудової книги (т.8 а.с.73) працював в товаристві з 2.12.2004 р. і був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року наказом № 24 від року (т.10, а.с.138). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа товариства від 15.05.07 року, позивач направляв на адресу товариства заяву якою просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з невиконанням товариством законодавства про працю, і колективного та трудового договору. Згаданим, вище листом від 15.05.07 року, в відповідь на дану заяву, товариство повідомило позивача та інших працівників, що працівник заявою не повідомляє , які саме порушення вбачаються в діях роботодавця (т.7, а.с.2) і позивач в свою чергу напрпавиви листа, яким ґрунтував порушення роботодавцем законодавства про працю (т.7, а.с.4).Вище значеним наказом № 24 від 30.07.07 р. позивач був звільнений з роботи "за власним -бажанням" на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.04.2007 року.
Крім цього позивач після звільнення з товариства працевлаштувався на роботу в ТОВ "КАМІНСЬКЕ" з неповним робочим днем з навантаженням не більше 4 годин в день з 18.04.2007 року (TOB "КАМІНСЬКЕ" працює на базі спільного майнового комплексу імені ОСОБА_69 з року, що раніше використовувалось товариством) (т.10, а.с.144).
За 2007 р. позивачу була нарахована заробітна плата в таких розмірах. За січень 259 грв, за лютий 399,06 грв, за березень 432,64 грв та за квітень 252,82 грв. Такі дані отримані з довідки наданої відповідачем (т.7, а.с.47-49). Інші документи не досліджувались в судовому засіданні, оскільки не були надані товариством на численні запити суду направлені на адресу зазначеного товариства (т.7, а.с.7; т.10, а.с.155).
Відповідно до копій касових книг (т.10, а.с. 118-120) заробітна плата працівникам товариством виплачувалась із запізненням, зокрема за грудень 2006 р. видавалась в кінці січня 2007 року; за січень виплачувалась деяким працівникам в кінці лютого, а іншим на початку березня 2007 року. Дані факти були підтверджені і показаннями свідка ОСОБА_70, що працював бухгалтером в товаристві, який крім цього зазначив, що заробітна плата виплачувалась не тільки із запізненням, а й один раз у місяць і крім цього до часу його допиту заробітня плата за квітень 2007 року взагалі не виплачена.
Відповідно до колективного трудового договору укладеного між товариством і радою трудового колективу (розділ III п. 3.12) (т.10, а.с. 121), а також на підставі ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка має тривалість 24 дні, що з розрахунку 2 дні відпустки за один місяць роботи. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 29.03.06 р. по 18.04.07р. тобто 12 місяців і має відпустку 24 дні.
Судом знову підкреслюється, що відповідач проігнорував неодноразові запити суду стосовно надання документів, підтверджуючих час перебування у відпустці працівника в зв'язку з чим судом було визнано достатнім наданих та досліджених доказів.
За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Звільнення позивача було здійснено безпідставно за власним бажанням наказом від 30.07.2007 року з 11.04.2007 року оскільки фактично працівник подав таку заяву 18.04.2007 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Товариством були допущені порушення законодавства про працю, а саме заробітна плата виплачувалась із порушенням ст. 115 КЗпП України, нерегулярно, із запізненням, один раз на гсяць. Заробітна плата за квітень 2007 року в розмірі 345,1 грв взагалі не виплачена. Розмір заробітної плати за 2007 рік був менший від мінімальної заробітної плати встановленої -конодавством при 40 годинному робочому тижні (за січень 252,6 грв, за лютий 223,6 грв. за 'егезень 328,32 грв при мінімальному розмірі заробітної плати 400 грв в лютому та березні). - щока годинний робочий тиждень був врахований при вирішення даного спору, оскільки щедставник позивача в судовому засіданні зазначав саме на такий обсяг, який, зокрема був регульований і колективним трудовим договором.
В звязку з наведеним суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача щодо зміни формулювання причини та дати звільнення відповідно на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП країни з 18.04.2007 року; стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2007 року в розмірі 232,82 грв (виходячи з нарахованої і не сплаченої заробітної плати).
Розрахункові, тобто грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем була з рахована наступним
чином. Розрахунок вартості одного дня роботи працівника проводився представником позивача з посиланням напостанову Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року з відповідними змінами та доповненнями і був встановлений в розмірі 16,66 грв/ день. Даний розмір, відповідно до встановленого порядку та фактичного графіку
роботи менший, оскільки за останні два повних розрахункових місяці (лютий і березень 2007