Апеляційний суд Вінницької області
У Х В А Л А

Іменем України

15 січня 2010 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого : Медвецького С.К.

суддів : Оніщука В.В., Чорного В.І.,

при секретарі : Черепановій В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 11.09.2009 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького соціально-економічного інституту Університету «Україна» про визнання недійсним контракту, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

встановила:

У вересні 2007 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вінницького соціально-економічного інституту Університету «Україна» про визнання недійсним контракту, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись на те, що згідно наказу за № 192к від 01.09.2005 року його прийнято на посаду доцента кафедри фізичного виховання зазначеного навчального закладу на умовах викладених в контракті. Наказом № 245к від 01.09.2006 року з ним продовжений контракт на зазначеній посаді по 31.08.2007 року.

Наказом № 192к від 27.08.2007 року ОСОБА_1 звільнено у звязку із закінченням терміну дії контракту, згідно п.2 ст.36 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки підставою для припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Тому просив поновити його на роботі на посаді доцента кафедри фізичного виховання Вінницького соціально-економічного інституту Університету «Україна» з 01.09.2007 року, виплатити на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2007 року до дня поновлення на роботі, а також відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та витрати за надання правової допомоги в сумі 3 000 грн.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала зовсім, просила відмовити в задоволенні позову, оскільки вимоги контракту відповідають трудовому законодавству. Позивача звільнено з займаної посади у звязку із закінченням дії контракту.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 11.09.2009 року ОСОБА_1 в позові до Вінницького соціально-економічного інституту Університету «Україна» про визнання недійсним контракту, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, посилаючись на неповне зясування судом обставин по справі, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

За змістом ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову позивачу, суд виходив з того, що між сторонами укладений трудовий договір на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, тому звільнення ОСОБА_1 відповідає вимогам трудового законодавства, так як між сторонами закінчився термін дії контракту.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що 01.09.2005 року між Вінницьким соціально-економічним інститутом Університету «Україна» і ОСОБА_1 укладено контракт про призначення останнього на посаду доцента кафедри фізичного виховання зазначеного закладу освіти на строк з 01.09.2005 року по 31.08.2006 року.

01.09.2006 року між сторонами укладено новий контракт про призначення ОСОБА_1 на посаду доцента кафедри Вінницького соціально-економічного інституту Університету «Україна» на строк з 01.09.2006 року по 31.08.2007 року.

Наказом № 192к від 27.08.2007 року позивача звільнено з посади доцента кафедри фізичного виховання та спорту з 31.08.2007 року у звязку із закінченням терміну дії контракту, п.2 ст.36 КЗпП України.

За змістом ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Можливість укладення контрактної форми трудового договору з педагогічними працівниками встановлено і п. 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 24 грудня 2002 р. № 744.

Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою для припинення трудового договору є закінчення строку його дії, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За змістом ч.2 ст.23 та ч.2 ст.39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, тобто щодо строкових трудових договорів укладених у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Посилання позивача на те, що трудові відносини між сторонами слід вважати безстроковими через те, що декілька разів переукладалися суд вірно не прийняв до уваги, оскільки строковий трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем у формі контракту був обумовлений характером роботи, а ОСОБА_1 віднесено до категорії працівників, які працюють за контрактом на підставі закону.

При цьому в розділі 4 контракту «Порядок зміни та розірвання контракту» № 780 від 01.09.2006 року, зокрема в п.4.2 передбачено, що контракт не може переходити у договір на невизначений строк.

Викладене свідчить, що між сторонами була згода про укладення трудового договору на визначений строк, дія якого закінчується 31.08.2007 року.

Твердження позивача про те, що при звільненні його з посади були порушені норми трудового законодавства, вимоги Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту» суд не приймає до уваги з наведених вище міркувань.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 11.09.2009 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: