Справа № 2-35/11
УХВАЛА

Іменем України

25.06.2009 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

при секретарі Рудіч М.П.

з участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, -

встановив:

У квітні 2009 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно.

До початку розгляду справи по суті представником відповідача заявлено клопотання про закриття провадження за ст. 205 ч. 1 п. 1 України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а в порядку адміністративного судочинства, враховуючи, що відсутні будь які докази, що померла ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Позивачка в судовому засіданні проти закриття провадження у справі заперечував.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, вважає, заявлене клопотання не підлягає до задоволення

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

П.1 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Предмет адміністративної юрисдикції становлять публічно-правові спори, у яких хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень (п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України), тобто обов'язковою стороною у таких спорах має бути представник публічної влади (орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа). При цьому юрисдикція адміністративних судів охоплює всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення (ч.2 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України). Йдеться про публічно-правові спори саме за участю суб'єктів владних повноважень. Виняток становлять лише спори щодо правовідносин, пов'язаних з процесом виборів чи референдуму, що віднесені до адміністративної юрисдикції незалежно від того, чи є у них стороною суб'єкт владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася до суду з вимогою про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, тобто за захистом порушених, прав свобод чи інтересів, що виникають із цивільних правовідносин отож дана справа повинна бути розглянута в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ст.205 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

Відмовити представнику відповідача, щодо закриття цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Дубас Т.В.