Справа № 2-910/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ        УКРАЇНИ

11 січня 2008 року       Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської

області у
складі:

головуючого - судді Мельник
В.В.

при секретарі - Говряковій Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Павлограді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1    до    ВІДКРИТОГО    АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ»
про відшкодування моральної шкоди.

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з позовною заявою до відповідача та просив суд постановити
рішення,  яким,  на підставі  ст. .173, 237-1 КЗпП
України;  ст. . ст. П67 ЦК України,  стягнути з ВАТ «Павлоградвугілля» на його
користь 70 000 грн.
страхову виплату за моральну шкоду.

В судовому
засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги в пов]' обсязі,  посилаючись на обставини,  викладені в позовній заяві та на свої
пояснення,  надані в судовому засіданні.

Представник
відповідача заявлені позовні вимоги не визнав посилаючись на те,  що згідно ЗУ «Про охорону праці» -
відшкодування матеріальної та моральної шкоди при нещасному випадку на
підприємстві здійснюється Фондом соціального страхування. Крім того,  згідно ЗУ
«про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування ...» ВАТ
«Павлоградвугілля» щомісячно перераховує Фонду... кошти на соціальне
страхування для виплати потерпілим на виробництві.

Заслухавши
пояснення позивача,  приймаючи до уваги
доводи представника відповідача,
вивчивши матеріали справи в їх сукупності,  суд доходить висновку,  що заявлені позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на такі підстави.

В
судовому засіданні було встановлено,  що
позивач по справі знаходився в трудових відносинах з підприємствами ВАТ
«Павлоградвугілля» тривалий час.

21.08.2007   p.,    згідно   висновку
МСЕК   а.с. __ 3 ,    у   нього
було   виявлено   професійне

захворювання та
встановлено 65% втрати
професійної працездатності -
безстроково.

Вирішуючи
питання по суті справи стосовно вимог позивача,
щодо стягнення моральної шкоди по отриманому профзахворюванню,  встановленому висновком МСЕК від 21.08.2007 р. суд виходив з
того,  що згідно  ст. 11 Закону України «Про охорону праці»
в редакції від 14.10.1992
року,  обов'язок по відшкодуванню
шкоди (матеріальної та моральної) було покладено на підприємство,  винне в її причинені потерпілому шкоди.

28 червня 1996 року було
прийнято нині діючу Конституцію України,
згідно  ст. 8 якої,  Вона має найвищу юридичну силу і пряму дію.
Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції
України і повинні відповідати їй.

Згідно  ст. 46 Конституції України,  громадяни мають право на соціальний
захист,  що включає право на забезпечення
їх у разі повної,  часткової або
тимчасової втрати працездатності... Це право гарантується загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян,  підприємств,
установ і організацій,  а також
бюджетних та інших джерел соціального забезпечення...

Відповідно
до цих положень Конституції України,
21.11.2002 року,  в Закон України
"Про охорону праці" було внесено зміни,  шляхом викладення його в новій редакції,  де в
ст. 9 вказано,  що: «відшкодування
шкоди,  заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника,  здійснюється Фондом соціального страхування від
нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання,  які
спричинили втрату працездатності».

Таким
чином,  до моменту вводу в дію вказаного
Закону,  тобто до 01.04.2001г.,  Згідно  ст. 11 Закону України «Про охорону праці»
в редакції від 14.10.1992
року,  обов'язок по відшкодуванню
шкоди (матеріальної та моральної) було покладено на підприємство,  винне в її спричиненні потерпілому.

З моменту
вводу в дію вказаного Закону,  тобто з
01.04.2001г.,  обов'язок по повному
відшкодуванню шкоди (матеріальної та моральної) по трудовому каліцтву,  професійному захворюванню або смерті
потерпілого,  покладено на Фонд.

Підприємства
ж,  відповідно до Конституції
України,  повинні сплачувати встановлені
Законом України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання,  які спричинили втрату
працездатності",  страхові
внески,  в визначених розмірах,  які не обумовлюються конкретними умовами
страхування по кожному із працівників.

В  ст.
ст. 21, 34 вказаного вище Закону «Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання,  які спричинили втрату
працездатності» передбачено,  що Фонд
повністю відшкодовує потерпілому шкоду (як матеріальну,  так і моральну).

Глава 67 Цивільного
Кодексу України 2004 р.
регулює основні засади правовідносин по страхуванню і в ч.1  ст. 999 ЦК
України передбачає,  що «до
відносин,  які випливають із
обов'язкового страхування,
застосовуються положення цього Кодексу,
якщо інше не встановлено актами
цивільного законодавства».

Згідно  ст. 4 ЦК
України (2004р.) основу цивільного законодавства України становить
Конституція України; основним актом цивільного законодавства України є
Цивільний кодекс України; актами цивільного законодавства є також інші закони
України,  які приймаються відповідно до
Конституції України та цього Кодексу.

Оскільки
вказаними вище актами цивільного законодавства,
відносно правовідносин по обов'язковому страхуванню від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань і передбачено інший порядок
їх врегулювання: визначено як,  ким і в
яких ' розмірах
відшкодовується шкода завдана здоровію або життю працівника - тобто Фондом і
відповідно до Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,  які спричинили втрату працездатності»

В
судовому засіданні було встановлено,  що
позивач працював на умовах трудового договору з ВАТ «Павлоградвугілля» з 1970 по 2007 рік,  та що стійка втрата працездатності по
професійному захворюванню настала 21.08.2007
p.,  тобто у відповідності до  ст. .8 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності» позивач по справі підлягав
обов'язковому страхуванню.

В
Рішенні Конституційного Суду України від 27
січня 2004 року « У справі за
конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини
третьої статті 34 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку,  на виробництві та
професійного захворювання,  які
спричинили втрату працездатності "(справа про відшкодування моральної шкоди
Фондом соціального страхування) в п. 4.2.
зазначено: «Передбачене статтею 237-1 КЗпП України і статтею 1167
Цивільного кодексу України відшкодування моральної шкоди як один зі способів
захисту особистих немайнових прав громадян,
що відшкодовується особою,  яка
заподіяла шкоду,  або власником чи
уповноваженим ним органом,  не
застосовується до осіб,  що підлягають
обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону. Зазначені норми
регламентують відшкодування моральної шкоди всім іншим особам,  які не є суб'єктами страхування від нещасного
випадку і на яких не поширюється дія Закону,
в тому числі працівникам,  що
виконують роботу не на основі трудового договору (контракту),  а на інших підставах».

Таким
чином,  на підставі вищевикладеного,  на час виникнення спірних правовідносин
відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності» - здійснювалось Фондом соціального страхування.

Зобов'язання
Фонду соціального страхування по відшкодуванню моральної шкоди були припинені
лише у лютому місяці 2007р. після внесення змін до вищевказаного Закону.

З огляду
на це,  та з урахуванням вимог Постанови
Пленуму Верховного Суду України за №
9 від 24 жовтня 2003 року "Про
внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 "Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди",  суд вважає,
що у позивача відсутні правові підстави для задоволення його позовних
вимог за рахунок ВАТ «Павлоградвугілля».

Виходячи з
вищезазначеного,  на підставі  ст. 58 Конституції України,  Закону України «Про   охорону
праці»,    Закону   України
«Про   загальнообов'язкове   державне
соціальне страхування  від  нещасного
випадку на  виробництві  та професійного  захворювання,   які спричинили втрату працездатності»,  керуючись
ст.  ст.  10,
60, 131, 13 7, 212 ЦПК України,  суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1
до ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» про відшкодування
морального збитку відмовити.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано в
Павлоградський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення
рішення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Дніпропетровської області
через Павлоградський міськрайоннир суд протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.