Справа
№22-155/2008                                    Рішення ухвалено під головуванням
Категорія 41                                                                         судді Бойчука О.Г.
Доповідач: Морозовський В.І.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

20 лютого 2008 року                                                                     місто Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючого : Морозовського В. І.,

суддів :             Цюри Т.В. і Чуприни В.О.,

при секретарі:
Липач Ю.М., розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою началь­ника відділу освіти Оратівської районної державної
адміністрації (далі - РДА) на рішення Погребищенського районного суду
Вінницької області від 7 листопада 2007 року за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Оратівської РДА про
виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з
роботи, вихідної допомоги, компенсації за невикористану
додаткову відпустку, оплату листка непрацездатності та відшкодування заподія­ної
моральної шкоди, -

встановила:

У грудні 2005
року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивованим тим, що начальник відділу освіти Оратівської РДА
неодноразово її звільняв та поновлював на посаді вчительки початкових
класів Оратівської середньої загальноосвітньої школи І - III
ступенів. При цьому в порушення вимог ст.116 КЗпП
України після звільнення з 19 листопада 2004 року відповідач з нею своєчасно
розрахунку не провів, у зв'язку з чим ОСОБА_1 вимагала стягнути на її
користь належні при звільненні кошти та відшкодувати заподіяну моральну шкоду в
розмірі 3500 грн.

В ході розгляду справи позовні вимоги в частині виплат при звільненні
неодноразово уточнялись ОСОБА_1 та її
представником, які просили виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи у розмірі
16397,91 грн., вихідну допомогу в сумі 133,42 грн., компенсацію за
невикористану додаткову відпустку у розмірі 132,23 грн. та оплатити листок
непрацездатності на суму 258,97 грн.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 7 листопада
2007 року позов щодо відшкодування заподіяної моральної
шкоди задоволено частково на суму 1000 грн. Решта
позовних вимог ОСОБА_1 задоволена повністю. Крім того, на користь держави з відповідача
стягнуто 179 грн. державного мита.

В апеляційній
скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні
позову, посилаючись на невідповідність висновків
суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального
права.

У судовому засіданні апеляційного суду начальник відділу освіти Оратівської
РДА ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу,
вказуючи на викладені в ній обставини.

2

Представник
позивача ОСОБА_2 у письмових запереченнях та в апеляційному суді доводи апеляційної скарги не визнав, просив
її відхилити, а рішення суду першої інстанції -залишити без змін як
законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача і пояснення сторін, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню,
виходячи з такого.

Згідно ст.213
ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням зазначеної вище
норми процесуального права.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку в сумі
16397,91 грн., суд виходив з того, що час затримки розрахунку при звільненні з
роботи тривав з 19 листопада 2004 року по 30 жовтня 2007 року.

Між тим, у відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи,
організації, провадиться в день звільнення.
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

З матеріалів справи видно, що 19 листопада 2004 року ОСОБА_1 знаходилась у
відпустці без збереження заробітної плати (а.с.34, 99), трудову
книжку отримала 7 грудня 2004 року (а.с.72),
а із письмовою заявою про виплату розрахунку при звільненні звернулась лише
23 серпня 2005 року (а.с.64), після чого остання виплата
затриманих при звільненні коштів (вихідної допомоги) була проведена 20 грудня
2005 року (а.с.83,90).

Зазначені обставини суд першої інстанції не врахував та в порушення
положень ст.ст.116, 117 КЗпП України безпідставно нарахував позивачу середній
заробіток за час затримки розрахунку при
звільненні з роботи за 35 місяців 11 днів, тоді як реальна затримка
розрахунку тривала з 24 серпня по 20 грудня 2005 року, тобто 3
місяці 26 днів.

Виходячи з
викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 в даній частині підлягали задоволенню частково на суму 1780,43 грн. При цьому колегія суддів проводить розрахунок у відповідності до Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, з урахуванням
даних про середній заробіток позивача за останні два місяці перед
звільненням, який складав 463 грн. 81 коп. (а.с.56),
діючи за такою формулою: (463,81 грн. х 3 місяці) + (463,81 грн./31 день х 26
днів).

Обґрунтовуючи рішення щодо стягнення з відповідача 133,42 грн. вихідної
допомоги, які утримані з ОСОБА_1 в якості податків
та відрахувань у відповідні фонди, суд послався на положення ст.129
КЗпП України, ст.26 Закону України «Про оплату праці» та абзац 3 п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого
1995 року № 100. Однак судом першої інстанції не враховано того, що
останній із вказаних нормативних актів не стосується суті спірного питання, оскільки визначає перелік
виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати. Судом також не взято до уваги те, що згідно
пп.4.2.1. ст.4 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» вихідна допомога підлягає оподаткуванню так само, як й заробітна плата, інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені)
платнику податків відповідно до умов
трудового договору. Так як цей Закон прийнятий 22 травня 2003 року, тобто пізніше
зазначених в судовому рішенні норм матеріального права, до теперішнього часу є
чинним та не був визнаний неконституційним, тому при вирішенні спору підлягали застосуванню саме положення Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб», виходячи

з

з яких позов ОСОБА_1 в частині стягнення 133,42 грн.
вихідної допомоги задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 19 листопада 2004 року відмовлено в
позові ОСОБА_1 до відділу освіти Оратівської РДА про поновлення на роботі,
оскільки відсутні підстави для застосування до позивача положень ч.3 ст.184
КЗпП України щодо заборони звільнення одиноких матерів при наявності дитини
віком до 14 років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Тим
самим визнано, що на ОСОБА_1 не поширюється статус одинокої матери (а.с.240-241). Оскільки дане рішення в касаційному
порядку залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від З
серпня 2007 року (а.с.301-303) та набрало законної сили, у зв'язку з цим у
задоволенні позову ОСОБА_1 про виплату компенсації за
невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку як одинокій матері, передбачену ст.19 Закону України «Про
відпустки», слід відмовити.

Що стосується оплати листка непрацездатності на суму 258,97 грн., то
дані позовні вимоги також не підлягають задоволенню з таких
підстав.

Матеріалами
справи доведено, що 19 листопада 2004 року ОСОБА_1 знаходилась у відпустці без
збереження заробітної плати та була звільнена з роботи наказом начальника
відділу освіти Оратівської РДА від 15 вересня 2005 року № 118-к, який у
встановленому порядку нечинним визнаний не
був. За таких обставин суд мав керуватись положеннями п.6 ч.1 ст.36 Закону України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими
похованням" від 18 січня 2001 року
(в редакції Закону, яка діяла на момент виникнення спору) та п.4 постанови
Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку оплати перших
п'яти днів тимчасової непрацездатності
внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства,
установи, організації" від 6 травня 2001 року № 439, згідно яких за
період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної
плати дні тимчасової непрацездатності не оплачуються.

Також колегія
суддів враховує, що всупереч вимог ч.3 ст.10 і ч.1 ст.60 ЦПК України позивач у підтвердження вимог позову надала лише
незавірену у встановленому порядку ксерокопію
лицевої сторони листка непрацездатності, що в сенсі вимог ст.59 того ж Кодексу
не може бути визнана допустимим доказом.

Разом з цим, суд правильно встановив підстави відповідальності за
заподіяну ОСОБА_1 моральну шкоду, яка виникла
внаслідок винних дій відділу освіти Оратівської РДА внаслідок несвоєчасної
виплати належних їй коштів.

Щодо розміру моральної шкоди, то при його визначенні суд першої інстанції,
всупереч твердженню апелянта, досить повно та
об'єктивно встановив дійсні обставини справи, у тому числі ті, на які
в апеляційній скарзі звертає увагу ОСОБА_3 Саме тому суд дійшов підставного висновку про зменшення з 3500 грн. до
1000 грн. розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди, що з урахуванням характеру, обсягу страждань, яких
зазнала позивач, та вимушених змін у її життєвих стосунках не може
бути визнаний надмірно великим.

Таким чином, суд
допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права
і порушив норми процесуального права, що у відповідності до положень ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.
307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

4 вирішила:

Апеляційну
скаргу начальника відділу освіти Оратівської районної державної адміністрації
Вінницької області - частково задовольнити.

Рішення
Погребищенського районного суду Вінницької області від 7 листопада 2007 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з
відділу освіти Оратівської районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1780 грн. 43 коп. та 1000 грн.
у відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з
відділу освіти Оратівської районної державної адміністрації на користь держави
судовий збір в розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в сумі ЗО грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
протягом двох місяців оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду
України.