Справа №2-189/2008р
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

5 грудня 2008  року Кременецький районний суд Тернопільської
області:

в складі: головуючого
суду Варневич Л.Б.

при секретарі : Польовій
Ж.П.

за участю адвокатів
ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.
Кременці справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу будинковолодіння, визнання права власності на 4/25
будинковолодіння, 1/2 гаража, реальний розподіл магазину, гаража та
будинковолодіння,

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги
та суду пояснив, що з 1994 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з
відповідачкою по справі. Вони спільно вели господарство та займалися
підприємницькою діяльністю. У 1998 році ними спільно було придбано 8/25 частини
будинковолодіння у м. Кременці по АДРЕСА_1. Право власності було оформлено на
відповідачку ОСОБА_4 За даним договором було куплено частину будинковолодіння з
надвірними будівлями - хлівом та погребом. З часом хлів було розібрано, а над
погребом збудовано гараж. Крім того, до будинковолодіння була здійснена
добудова, в якій ним було розміщено магазин по продажу автозапчастин. Даний
магазин ним було побудовано у 2001 році за власні кошти, оскільки відповідачка
у цьому ж році виїхала за кордон і не приймала участі у будівництві ні фізичною
працею, ні коштами. Однак, технічна документація та право власності  на магазин були виготовлені на ім”я
відповідачки. Позивач просить визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу 8/25 частин житлового будинку в м. Кременці по АДРЕСА_1,
укладений 18 серпня 1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та визнати за ним право
на 4/25 частини будинковолодіння, 1/2 частину гаража. Рішенням апеляційного
суду Тернопільської області від 24 квітня 2007 року за ним визнано право
власності на 1/2 частину приміщення магазину в м. Кременці по АДРЕСА_1. Позивач
просить провести реальний поділ будинковолодіння, гаражу та магазину. З
врахуванням того, що він є підприємцем, займається роздрібною торгівлею
автозапчастин, не має власного житла і фактично проживає у мезоніні над
магазином, позивач просить виділити йому в натурі приміщення магазину, гараж з
погребом. Відповідачці він пропонує виділити частину будинковолодіння, придбану
за договором купівлі-продажу від 1997 році вартістю 13114 гривень, а також він
згідний сплатити відповідачці грошову компенсацію за її частку магазину та
гараж в розмірі 46693 грн., які він зобов”язується внести на депозит суду.

Представник відповідачки ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_3 не
визнав та суду пояснив, що 8/25 частин будинковолодіння поАДРЕСА_1 у м.
Кременці придбані ОСОБА_4 у 1997 році, а гараж збудований нею у 1998 році - до
прийняття нових Сімейного та Цивільного Кодексів. А тому, майнові відносини між
сторонами повинні регулюватись діючим на той час законодавством і не можуть
визнаватись спільною сумісною власністю. Позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині є
безпідставними. Оскільки рішенням апеляційного суду Тернопільської області за
позивачем ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину магазину, рішення
вступило в законну силу, представник відповідачки ОСОБА_4 просить провести
поділ магазину за І - м варіантом будівельно-технічної експертизи від 15 серпня
2008 року. За даним варіантом для збереження функціонального призначення
приміщення магазину одному із співвласників виділяється приміщення та
сплачується другому співвласнику вартість Ѕ частини приміщення в сумі 58 650
грн. Представник ОСОБА_4 просить приміщення магазину виділити його
довірительці, а позивачеві присудити грошову компенсацію за його частину.
Грошова компенсація внесена на депозитний рахунок територіального управління
Державної судової адміністрації в Тернопільській області.

Суд заслухавши позивача, його представника, представника
відповідачки, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов
підлягає до часткового задоволення з наступних міркувань.

З договору купівлі-продажу від 18 серпня 1997 року
вбачається, що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купила 8/25 частини
жилого будинку в м. Кременці по АДРЕСА_1, а саме - жилі кімнати розмірами 11.5
кв.м. та 10.3 кв.м., кухню площею 7.4 кв.м., коридор - 2.8 кв.м., хлів та льох.
Продаж вчинено за 2 тисячі гривень. Договір посвідчений нотаріально 18 серпня
1997 року та зареєстрований в реєстрі за №НОМЕР_1.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 у
м. Кременці рік забудови гаража - 1998. А як вбачається з висновку
будівельно-технічної експертизи № НОМЕР_2 від 17 травня 2006 року, хлів, який
придбаний за договором купівлі-продажу від 18 серпня 1997 року, - знесений, а
льох - частково розібраний. Підземна частина льоху розташована в межах
новозбудованого гаража.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірна
частина будинковолодіння - 8/25 придбана, а гараж збудований до прийняття
нового цивільного та сімейного законодавства. А тому дані спірні правовідносини
слід розглядати за нормами Цивільного кодексу 1963 року, Кодексу про шлюб і
сім”ю 1970 року, Закону України “Про власність” від 7 лютого 1991 року.

Відповідно до ст. 283 Цивільного кодексу 1963 року до членів
сім”ї, крім подружжя, батьків, дітей, були віднесені “інші родичі”. Указом
Президії Верховної Ради УРСР від 15 жовтня 1973 року термін “інші родичі” було
замінено на “інші особи”. Ними фактично були фактична дружина та фактичний
чоловік.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі
перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1994 року по грудень 2001 року.
Даний факт не заперечують і самі сторони по справі.

Згідно  роз”яснень
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 із
змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 грудня 1992 року № 13, за ст. 14
Закону України “Про власність” (1991 р.) участь інших   осіб у будівництві не створює для них права
власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Такі випадки, зокрема передбачені ст. 17 Закону України “Про
власність” - таке право виникає, коли будівництво велось подружжям в період
шлюбу - жилий будинок в зв”язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або
велось за рахунок спільної праці членів сім”ї - жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які брали участь у будівництві жилого будинку
(його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на
будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо
допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право
належить цим особам, якщо вони брали участь у будівництві підсобних будівель
(наприклад гаражу).

Отже, ОСОБА_3, як фактичний чоловік ОСОБА_4, статус якого за
діючим на той час цивільним та сімейним законодавством визначено як “інші
особи”, не вправі претендувати на визнання за ним права власності на 4/25
частини будинковолодіння та 1/2 гаражу, лише на відшкодування своїх затрат.
Договору між сторонами про створення спільної власності укладено не було.

На підтвердження своїх затрат на купівлю 8/25 частин
будинковолодіння позивач ОСОБА_3 представив письмову розписку ОСОБА_5 про те,
що всі видатки по договору купівлі-продажу в сумі 1100 долларів сплачував
ОСОБА_3

Суд критично оцінює дану розписку, оскільки вона написана
26.10.2005 року - через 8 років після укладення самого договору
купівлі-продажу.

Крім того, дану розписку спростовує сам договір
купівлі-продажу, де в п.3 вказано: продаж вчинено за 2000 (дві тисячі) гривень,
які ПОКУПЕЦЬ сплатив ПРОДАВЦЮ   повністю
до підписання цього договору. Тобто гроші сплачені ОСОБА_4

В судовому засіданні ОСОБА_3 не навів жодних доказів  понесення ним затрат на будівництво
гаража.

А тому позовні вимоги стосовно визнання права власності на
4/25 частини будинковолодіння та 1/2 гаража чи відшкодування витрат, понесених
на їх купівлю та будівництво задоволенню не підлягають.

Стосовно поділу приміщення магазину, суд вважає найбільш
доцільним проведення його за 1-м варіантом будівельно-технічної експертизи від
15 серпня 2008 року, за яким одному зі співвласників виділяється приміщення
магазину для продажу автозапчастин, а іншому співвласнику сплачується вартість
1/2 частини приміщення в сумі 58650 грн.

Тільки за даним варіантом експертизи зберігається
функціональне призначення даного приміщення.

Суд вважає, що дане приміщення слід виділити ОСОБА_4, а
ОСОБА_3 слід присудити грошову компенсацію.

При
обранні даного варіанту та даного поділу суд приймав до уваги те, що приміщення
магазину є добудовою до будинковолодіння ОСОБА_4, те, що між сторонами тривалий
час існують неприязні стосунки, які підтверджені двома вироками відносно
ОСОБА_3 у справах приватного звинувачення, і залишення за ОСОБА_3 приміщення
магазину чи його частини буде породжувати нові конфлікти між сторонами. Крім цього,
ОСОБА_4 внесено на депозитний рахунок
сума грошової компенсації, а ОСОБА_3 цього не зроблено.

Суд критично оцінює доводи ОСОБА_3 стосовно виділення йому
приміщення магазину, оскільки він є приватним підприємцем, а також те, що він
проживає у приміщенні магазину, оскільки у нього не  має іншого житла.

ОСОБА_4 теж зареєстрована як суб”єкт підприємницької
діяльності, а тому суд не вбачає перевагу у доводах позивача про виділення йому
приміщення магазину.

Приміщення магазину не є житловим приміщенням і не
пристосоване для проживання у ньому. А тому доводи ОСОБА_3 про виділення йому
приміщення магазину в зв”язку з тим, що він не забезпечений житлом, є
безпідставними.

Суд також врахував те, що на утриманні ОСОБА_4 перебуває
неповнолітній син.

На підставі вищесказаного та керуючись ст. 268 ЦК України
1963 року, КпШС України 1970 року, ст.ст. 14.16, 17 Закону України “Про
власність”, Постановою Пленуму Верховного суду України від 4 жовтня 1991 року №
7,ст.ст. 10, 58, 60, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Провести поділ приміщення магазину по АДРЕСА_1 у м. Кременці
за 1-м варіантом будівельно-технічної експертизи від 15 серпня 2008 року.

Виділити ОСОБА_4 приміщення магазину для продажу
автозапчастин загальною площею 41.75 кв.м.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на магазин по продажу
автозапчастин, розташований у м. Кременці по АДРЕСА_1.

Зобов”язати ОСОБА_4 сплатити ОСОБА_3 вартість 1/2 частини
приміщення магазину в сумі 58650 гривень.

Судові
витрати по справі залишити за сторонами в межах ними понесених.

Заява про апеляційне оскарження рішення суду подається
протягом десяти днів після проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного
суду Тернопільської області через Кременецький районний суд на протязі двадцяти
днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

СУДДЯ :