Справа 2-1028-1/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03
грудня 2008 року Печерський районний суд м. Києва у складі

Головуючого
судді Вовк С.В.

при
секретарі Горовій Н.Г.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного
казначейства України, Міністерства внутрішніх справ України, треті особи
ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями
працівників органу державної влади, -

встановив:

У серпні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила
стягнути з державного бюджету України 3000000, 00 грн. як відшкодування шкоди,
завданої незаконними діями працівників (службових та посадових осіб) органу
державної влади (ГУКП МВС України).

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є вдовою журналіста ОСОБА_5.

В 2000 року за її чоловіком здійснювалося зовнішнє спостереження
працівниками ГУКП МВС України, які в подальшому здійснили незаконне затримання
та вбивство ОСОБА_5.

Вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного
суду м. Києва від 15.03.2008 встановлено факти здійснення незаконного
спостереження за ОСОБА_5., його затримання та вбивства, а також факт
причетності до вказаних подій працівників Головного управління кримінального
пошуку Міністерства внутрішніх справ України.

Смерть її чоловіка та батька малолітніх дітей призвели до втрати душевного
спокою позивачки та завдали їй глибоких моральних страждань.

Крім того зазначає, що моральний тиск на родину ОСОБА_1 розпочався ще з
липня 2000 року, коли покійний чоловік позивачки виявив спостереження за собою.

Після смерті ОСОБА_5. публічно висловлювалися різноманітні версії його
вбивства, які негативно характеризували померлого.

При цьому вказує, що родина ОСОБА_5. змушена була шукати політичного
притулку за кордоном, який надали Сполучені штати Америки. Переїзд в іншомовне
середовище, втрата зв'язків з родичами, що залишилися в Україні, скрутне
матеріальне становище - все це призвело до неможливості вести звичний спосіб
життя та завдало втрат немайнового характеру.

Тому ОСОБА_1 звернулася до суду з проханням відшкодувати завдану їй
моральну шкоду, оцінену нею в 3000000, 00 грн.

Під час судового розгляду представник ОСОБА_1 позов підтримала та,
доповнивши обставини, викладені в позовній заяві тим, що одноразове
відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями посадових та службових осіб
МВС України слід стягнути з МВС України за рахунок призначених йому бюджетних
коштів, просили суд його задовольнити.

Представник відповідач -Державного казначейства України, позов не визнав та
зазначив, що Державне казначейство України несе відповідальність лише за своїми
зобов'язаннями та здійснює платежі з бюджету лише за наявності відповідного
бюджетного призначення. Крім того, відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна
шкода відшкодовується особою яка її завдала. За таких обставин Державне
казначейство України не може бути належним відповідачем у даній справі.

Представник відповідач - Міністерства внутрішніх справ також не визнав
позов зазначивши, що шкода завдана органами державної влади відшкодовується
державою, а МВС України та держава є різними суб'єктами цивільних
правовідносин, тому МВС України не може відповідати своїми грошовими коштами та
майном за зобов'язаннями держави. Крім того представник МВС України вважає
недоведеним факт завдання позивачці моральної шкоди.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оголосивши
матеріали справи суд вважає за необхідне позов ОСОБА_1 задовольнити частково
виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що у 2000 році було вбито чоловіка ОСОБА_1

Позивачка просить суд стягнути з державного бюджету Україна шкоду, завдану
їй у зв'язку з його смертю, обставинами вбивства, а також  процесом розслідування злочину за вказаним
фактом.

Таким чином, порушення прав ОСОБА_1 відбулося у 2000 році, а тому суд
вирішуючи даний спір, керується нормами Закону які діяли станом на 2000 рік.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст.ст. 74-77 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається
до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення
строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або
третейським судом незалежно від заяви сторін. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Всі обставини щодо загибелі ОСОБА_5. та коло винних осіб встановлені
вироком Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2008, який залишений без змін
ухвалою Верховного Суду України від 08.07.2008.

Фактично, позивачка дізналася про порушення своїх прав із постановленням
вироку про притягнення працівників Головного управління кримінального пошуку
Міністерства внутрішніх справ України до кримінальної відповідальністю за п.
«і» ст. 93; ч. 3 ст. 166 КК України, тому з часу його проголошення суд
відраховує строк позовної давності
звернення ОСОБА_1 до суду із вимогою про захист порушеного права та
вважає їх дотриманими.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи
інтересів.

За ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх
посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За вказаним вище вироком Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2008, що
залишений без змін ухвалою Верховного Суду України від 08.07.2008, встановлено
наступне.

ОСОБА_2., ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - працівники Управління організації боротьби з
небезпечними злочинами та організованою злочинністю Головного управління
кримінального пошуку Міністерства внутрішніх справ України, перебуваючи на
службі, скоїли умисне вбивство ОСОБА_5.

У період з червня по липень 2000 року та у вересні 2000 року засудженими
проводилися оперативні заходи, спрямовані на встановлення всіх даних про особу
ОСОБА_5., з використанням спецтехніки та службових транспортних засобів при
відсутності на то законних підстав..

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, якою визначено підстави звільнення від
доказування, передбачено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної
сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій
особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, при розгляді даної справи суд вважає встановленими та такими,
що не потребують доведення факт незаконного спостереження за ОСОБА_5. та факт
вбивства останнього працівниками МВС України при виконанні ними службових
обов'язків.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь
і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною
цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За ст. 27 Основного Закону кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто
не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя
людини.

Згідно ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та
особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під
вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в
порядку, встановлених законом. Про арешт або затримання людини має бути негайно
повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.

Статтею 8 Основного Закону проголошено, що звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується.

Як раніше зазначено, державою Україна в особі працівників МВС України, було
порушено невід'ємні, гарантовані Конституцією України права ОСОБА_5. на життя,
свободу та особисту недоторканість.

Позивачці - ОСОБА_1, як дружині померлого, завдано немайнову шкоду. Перш за
все вона втратила чоловіка, батька своїх дітей - опору та годувальника сім'ї.
Втрата близької людини завжди супроводжується глибокими стражданнями, емоційним
стресом, пригніченим моральним станом та неймовірним душевним хвилюванням.
Загибель чоловіка - це ще й втрата супутника життя, надії на щасливе майбутнє
та надійної підтримки сильної половинки. Крім того, сиротами залишилися дві
малолітні доньки позивачки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у зв'язку з чим на позивачку
покладено тягар виховання дітей без батьківської підтримки та турбота і
хвилювання про їхнє сирітське майбутнє.

Взявши до уваги лише викладене у запереченнях відповідачів щодо недоведеності
завдання ОСОБА_1 моральної шкоди суд приходить до висновку про їх аморальний
зміст.

Крім того, такі заперечення представників відповідачів не можуть братися до
уваги, оскільки ґрунтуються на нормах Цивільного кодексу України в редакції
2003 року.

Також суд вважає загальновідомими факти, що внаслідок протиправних дій
органів МВС України позивачці завдано моральних страждань - засоби масової
інформації всього світу слідкували за розвитком подій та транслювали теле- та
радіопередачі про родину ОСОБА_1, в яких зокрема йшлося і про моральний стан
родини потерпілого. Багаточисленні інтерв'ю з позивачкою, родичами та друзями
родини підтверджують пригнічений стан ОСОБА_1, розлади здоров'я, пов'язані із
вбивством чоловіка та загальний стресовий стан. На довгий час образ вдови
ОСОБА_5 залишиться символом глибокого горя та неймовірних страждань.

Заслуговує на увагу суду та обставина, яка свідчить про вчинення тиску на
ОСОБА_1 та її родину, пов'язаного із вбивством її чоловіка, як пошук
політичного притулку позивачкою за межами території України. З метою уникнення
подальшого порушення її прав вона була змушена виїхати з рідної держави,
покинути родичів та переїхати разом з дітьми до країни з чужою мовою, чужою
культурою та сподіватися отримати захист від чужих людей.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4,
при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі
ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановлені факту
заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності органу
державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб
при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок
держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на
випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю
недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності
необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 4401 ЦК чи
іншого законодавства.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної
громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю чи бездіяльністю
органу державної влади , його посадовими особами, судам слід виходити з того,
що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено
відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним правовим
актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується
державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним органом суд має
притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Згідно із ч.8 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з
мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що
регулює спірні відносини.

Враховуючи характер незаконних дій органів МВС України, суд вважає що у
позивача виникає право вимоги на відшкодування немайнової шкоди, при цьому така
шкода на думку суду повинна стягуватись із держави як гарантоване право
Конституцією України, а виходячи із засад розумності і справедливості розмір
відшкодування повинен складати 1000000, 00 грн.

На підставі  викладеного, керуючись
ст. 3, 8, 27, 29, 56 Конституції України, ст. ст. 6, 71, 74, 75, 76, 77, 440,
440-1, 441, 442 Цивільного кодексу Української РСР, п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 8, 60, 61, 88, 174,
180, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, , суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного казначейства України, Міністерства
внутрішніх справ України, треті особи ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди, завданої незаконними діями працівників органу державної
влади - задовольнити частково.

Стягнути із Держави на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями працівниками органу державної влади 1000000 грн.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено на підставі ст. 294 ЦПК України до апеляційного
суду м. Києва через суд першої інстанції протягом десяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження. Поданої протягом десяти днів після
проголошення рішення, або без попереднього подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо апеляційна скарга подається в строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя