Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 грудня  2008 року              Білоцерківський міськрайонний суд
Київської області в складі головуючого судді
Дмитренко А.М.  при секретарі
судового засідання  Музиченко О.О.,
Ісаєвій Д.А. розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві
залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа:
Житлово-будівельний кооператив «Райдуга»,
про визнання права власності на Ѕ частину квартири і про визначення
порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-я
особа: Житлово-будівельний кооператив «Райдуга»,  про визнання права особистої приватної
власності на квартиру,-

В С Т А Н
О В И В:

Позивач звернулася до суду з
вказаним позовом мотивуючи тим, що під час проживання з відповідачем однією
сім'єю без реєстрації шлюбу вони придбали за спільні кошти квартиру  АДРЕСА_1, але договір купівлі-продажу
квартири оформлено на ім'я відповідача. В цій квартирі проживають позивачка та
відповідач, між ними на даний час склався порядок користування квартирою: вона
користується кімнатою площею 10,5 кв.м, відповідач-кімнатою площею 17,3 кв.м з
балконом, всі підсобні приміщення квартири перебувають у спільному
користуванні, позивач просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину
вказаної квартири як на частку у спільному майні,  визначити порядок користування квартирою,
виділивши їй кімнату площею 10,5 кв.м, відповідачу-кімнату площею 17,3 кв.м,
зобов'язати ЖБК «Райдуга» оформити окремі особові рахунки по квартирі
відповідно до встановленого судом порядку користування.

В судовому засіданні позивач, її
представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, його представник позов
не визнали, відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом і просив суд
визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру мотивуючи
тим, що придбана вона за його особисті кошти до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, які
він отримав від продажу належної йому на праві власності однокімнатної
квартири, встановлення такого порядку користування, який просить його бувша
дружина, не враховує інтересів їхньої доньки Аліни, яка на даний час тимчасово
знялася з реєстрації на час навчання в м.Києві, крім того, позивачка пропустила
строк позовної давності для звернення до суду за захистом її прав.

За ухвалою суду від 11.11.2008 року
в одне провадження з первісним позовом було об'єднано зустрічний позов ОСОБА_2.

Позивач по первісному позову, її
представник в задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Представник ЖБК «Райдуга» як 3-ї
особи до суду не з'явився, про час розгляду справи повідомлені належним чином,
але сторони, їх представники не заперечували щодо розгляду даної справи без
участі представника 3-ї особи.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позов підлягає до задоволення частково, а в задоволенні
зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Так,  по справі встановлено, що сторони перебували
в зареєстрованому шлюбі з 09.08.1996 року, за рішенням суду від 22.01.2001 року
шлюб між ними розірвано, реєстрацію розірвання шлюбу в органах РАГС  проведено 04.04.2001 року, що стверджується
копіями свідоцтва про одруження /а.с.8/, про розірвання шлюбу /а.с.36/,
випискою з рішення суду /а.с.9/.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення суду від
18.07.1997 року                ОСОБА_2
удочерив неповнолітню доньку позивачки ОСОБА_3 1990 року народження, в актовий
запис про народження дівчинки було внесено відомості про нього як про її
батька, що слідує з виписки з рішення суду /а.с.10/, копії свідоцтва про
народження дитини /а.с.11/.

В судовому засіданні також було
встановлено, що сторони по справі проживали разом до реєстрації шлюбу з лютого
1996 року, що вони самі підтвердили в суді.

А згідно ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що
22.05.1996 року  ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу відчужив однокімнатну
квартиру АДРЕСА_2, яка належала йому на підставі договору міни  від 01.12.1995 року, в цей же день він купив
на своє ім'я квартиру  АДРЕСА_1, яка
складається з 2-х  кімнат.

Наведене стверджується копіями
договорів купівлі-продажу від 22.05.1996 року, які посвідчені приватним
нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Мельничук
І.М.  та зареєстровані в реєстрі за  № 3391 і № 3399 /а.с.12-13/.

В суді встановлено, що в
вищевказаній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають по даний час
позивачка  ОСОБА_1 /зареєстрована з
20.08.1997 року/, відповідач ОСОБА_2 /зареєстрований з 07.06.1996 року/,
ОСОБА_3 проживала і була зареєстрована в цій квартирі з 20.08.1997 року по
20.10.2007 року, знята з реєстрації в зв'язку з виїздом на навчання в м.Київ,
що стверджується довідками ЖБК «Райдуга» /а.с.14, 27/, довідками з місця
навчання  ОСОБА_3 /а.с.66,68/.

В обґрунтування своїх вимог щодо
визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири позивач по
основному позову  ОСОБА_1 посилалася на
те, що ця квартира була придбана разом з ОСОБА_2 за спільні кошти для їхньої сім'ї,
після придбання квартири вони відремонтували її також за спільні кошти,
постійно проживають в цій квартирі, сплачують всі необхідні комунальні платежі,
все спільне майно подружжя знаходиться в квартирі, вони його не ділили після
розірвання шлюбу, а тому відповідно до ст.ст.355, 357 ЦК України  /в
редакції 2003 року/ вищевказана квартира належить їм на праві спільної
часткової власності, а їх частки є рівними.

Але з цими твердженнями позивачки,
її представника суд не погоджується виходячи з наступного.

Як вказано вище в рішенні, спірну
квартиру було придбано на підставі договору купівлі-продажу 22.05.1996 року в
той час, коли сторони по справі не перебували в зареєстрованому шлюбі, але
проживали разом, тобто, підтримували фактичні шлюбні стосунки.

Отже, до даних правовідносин
необхідно застосовувати норми матеріального права, які діяли на той час.

Особи, які внаслідок  спільної праці за час фактичних шлюбних
відносин придбали майно, набували права спільної сумісної власності на це майно
згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», а не на  підставі норм
КпШС  України, які  регулювали майнові відносини під час шлюбу,
укладеного в державних органах  РАГС.

За ч.1 ст.17 Закону «Про власність»
майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.5 Постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами  про захист права приватної
власності» /зі змінами/, у відповідних випадках розмір частки учасника спільної
власності визначається ступенем його
трудової участі у її створенні, якщо інше не випливає із законодавства
України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за
нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь
когось із учасників спільної сумісної власності /крім сумісної власності
подружжя, нажитої за час зареєстрованого шлюбу/ у придбанні майна була більшою
або меншою, частки визнаються рівними.

Отже, враховуючи те, що спірна квартира
була придбана для спільного проживання сторін по справі, в той час, коли вони
перебували в фактичних шлюбних стосунках і проживали разом, чого вони самі не
заперечували, то ця квартира є їх спільною сумісною власністю.

Але в судовому засіданні також встановлено,
що фактично ця квартира була придбана за кошти, одержані від продажу
однокімнатної квартири ОСОБА_2., яка належала йому на праві особистої приватної
власності ще до того, як він почав проживати разом з позивачкою.

З договорів купівлі-продажу, які є
в матеріалах справи і на які вказано вище в рішенні, вбачається, що
однокімнатна квартира була продана за 120 мільйонів карбованців, а спірна
квартира придбана за 130 мільйонів карбованців.

Сам ОСОБА_2 в суді пояснив, що
однокімнатну квартиру він продав за 6100 дол.США, а спірну квартиру придбав за
6500 дол.США, дійсно позивачка  ОСОБА_1
вклала  в придбання цієї квартири свої
особисті кошти в розмірі 400 дол.США.

ОСОБА_1 в суді пояснила, що спірна
квартира придбана за 6700 дол.США і вона вклала в придбання цієї квартири свої
особисті кошти в розмірі 900 дол.США, також значну суму її особистих  коштів було затрачено на ремонт квартири.

В підтвердження цих обставин вона
посилалася на покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5,ОСОБА_6, які показали в суді, що
дійсно на час придбання спірної квартири сторони проживали однією сім'єю,
квартиру придбали для спільного проживання, разом робили в ній ремонт, але цих
фактів не оспорював і відповідач ОСОБА_2

Щодо вартості спірної  квартири та розміру  внеску
позивачки ОСОБА_1 у придбання цієї квартири свідки знають тільки зі слів
самої ОСОБА_1 та інших  осіб, вони не
були присутні при купівлі цієї квартири, а тому ці  покази свідків судом оцінюються критично і не
можуть бути прийняті до уваги при визначенні розміру часток сторін у праві
спільної власності на квартиру.

Суд вважає за можливе прийняти до
уваги обставини, на які посилався відповідач ОСОБА_2, а саме те, що спірна
квартира була придбана за 6500 дол.США, з яких-400 дол.США -це особисті кошти
ОСОБА_1, а решта-це його особисті кошти, одержані від продажу однокімнатної
квартири, оскільки жодних інших безспірних доказів для спростування цих
тверджень відповідача ОСОБА_2. суду позивачкою не було надано.

Отже, виходячи з вартості спірної квартири 6500 дол.США, частка позивачки
400 дол.США- це 1/16 частина.

Таким чином, суд вважає за можливе
визнати за позивачкою по основному позову право власності на 1/16 частину
спірної квартири в залежності від розміру її внеску у придбання цієї квартири,
підстав для визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири суд не
вбачає.

З врахуванням наведеного вище, суд
вважає необґрунтованими посилання позивача по зустрічному позову ОСОБА_2. на
те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана
до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 за його особисті кошти.

Так, судом встановлено, що спірна
квартира була придбана під час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації
шлюбу для їх подальшого спільного проживання, ОСОБА_1 також  приймала участь у придбанні цієї квартири за
рахунок особистих коштів.

А тому підстав для задоволення
зустрічного позову і визнання права особистої приватної власності на дану
квартиру за ОСОБА_2 суд також не вбачає.

ОСОБА_2 посилався на те, що згодний
сплатити позивачці грошову компенсацію її частки у квартирі, але з такими
вимогами до суду ні позивач по основному позову, ні позивач по зустрічному
позову не зверталися.

Що стосується вимог позивачки по
основному позову про визначення порядку користування спірною квартирою шляхом
виділення їй в користування кімнати площею 10,5 кв.м, а відповідачу-кімнати
площею 17,3 кв.м, то суд при цьому
виходить з наступного.

Згідно ч.3 ст.358 ЦК України /в
редакції  2003 року/ кожен із
співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі,  яка
відповідає його частці  у  праві спільної часткової власності. У
разі  неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників , які володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як встановлено в судовому
засіданні, спірна квартира дійсно складається з 2-х ізольованих жилих кімнат
площею 10,5 кв.м і 17,3 кв.м, кухні, коридора, ванни, туалета, балкона, що
слідує з копії технічного паспорта на квартиру /а.с.52-53/.

Сторони не заперечували того, що
дійсно на даний час між ними склався порядок користування приміщеннями
квартири: позивачка займає кімнату площею 10,5 кв.м, відповідач-кімнату площею
17,3 кв.м, тобто, фактично між ними спорів з приводу користування квартирою не
виникає.

Але визначення такого порядку
користування судом і відкриття окремих особових рахунків на кімнати призведе до
порушення прав відповідача по основному позову ОСОБА_2. як власника 15/16
частин цієї квартири, оскільки при визнанні за позивачкою права власності на 1/16
частину квартири у її користування буде виділено значно більшу частину
спільного майна за розмір її частки, тоді як питання щодо відповідної
матеріальної компенсації нею не ставиться.

Таким чином, суд вважає за можливе
відмовити в задоволенні основного позову в частині визначення порядку
користування приміщеннями спірної квартири з вищевказаних підстав.

Судом також не  приймаються до уваги твердження позивача по
зустрічному позову стосовно того, що ОСОБА_1 пропустила встановлений законом
трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання
права власності на частину квартири, оскільки вона знала з моменту її придбання
про те, що правоустановчі документи оформлені на ім'я  ОСОБА_2.

Так, за ст.76 ЦК України /в
редакції 1963 року/, ст.261 ЦК України /в редакції 2003 року/ перебіг позовної
давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про
порушення свого права.

А як встановлено судом, спірну
квартиру сторони придбали для спільного проживання, проживали і проживають  в цій квартирі після розірвання шлюбу, в
квартирі знаходиться все придбане ними за час шлюбу спільне майно, розподіл
спільного майна після розлучення вони не проводили, відповідач по основному
позову не чинив ніяких перешкод щодо проживання в цій квартирі для позивачки,
як він сам пояснив в суді, питання щодо продажу квартири постало близько 2-х
років тому, отже, суд приходить до висновку, що права позивачки не були
порушеними і вона не пропустила строк позовної давності для звернення до суду з
позовом про визнання за нею права власності на частину квартири.

Таким чином, проаналізувавши всі
надані докази, суд вважає за можливе позов задовольнити частково і визнати за
позивачкою право власності на 1/16 частину вищевказаної квартири, в задоволенні
позову в частині визначення порядку користування спірною квартирою і в
задоволенні зустрічного позову суд вважає за необхідне відмовити із-за
необґрунтованості цих вимог.

На підставі ст.4 п.18 Декрету КМ
України «Про державне мито» сторони звільнені від сплати держмита /судового
збору/ на користь держави.

Керуючись ст.17 Закону України «Про
власність», ст.ст.257,261,358 ЦК України                   /в редакції 2003 року/,
ст.ст.76,112,113 ЦК України /в редакції 1963 року/, ст.24 КпШС України,  Постановою Пленуму Верховного Суду
України  від 22.12.1995 року № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності» /зі змінами/, ст.ст.10,60, 61, 88,
209,212-215 ЦПК України,  суд-

В И
Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на 1/16 частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні позову в частині
визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовити.

Від сплати держмита /судового
збору/ сторони звільнити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області через Білоцерківський  міськрайонний суд протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження, яка може бути подана до суду
протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя                               Дмитренко А.М.