Справа № 2-62/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И

13 жовтня  2008 рік
м. Маріуполь

Орджоникідзевській
районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі: головуючого судді  Гавриловій Г.Л.

при
секретарі Іванцовій Т.С.

за
участю прокурора Кунда Л.І.

представників позивачки - ОСОБА_3 та адвоката ОСОБА_4 та представника
відповідачки - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку ,

третя особа- ЖКП « Азовжилкомплекс»

В С  Т А Н О В И В
:

ОСОБА_1
звернулась до суду з позовними вимогами про вселення до ОСОБА_2

посилаючись на наступне.

Позивачка стверджує, що у 1996 року
квартира АДРЕСА_1,  яка на той час була
відомчим гуртожитком  , була надана їй та
її сину ОСОБА_6, з яким вона мала намір приватизувати її та стати
співвласниками. На той час дана квартира не була  гідна
для житла, тому вона разом із сином на протязі деякого часу  своїми силами та коштами провели
реконструкцію та капітальний ремонт даної квартири. З 1997 року по 2001 рік
фактично нежиле приміщення у відомчому гуртожитку було переобладнане у
двокімнатну квартиру, яка відповідала всім вимогам жилого приміщення. У 1997
році  був змінений статус гуртожитку -
будинку АДРЕСА_1 на жилий будинок та квартири були переведені в ордерні, а  даний будинок перейшов  на баланс місцевій ради. У 2002 році її син
ОСОБА_6 вселив відповідачку з її неповнолітнім сином до спірної квартири, з
якою жив однією сім'єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її син трагічно загинув у ДТП, а
відповідачка,  скориставшись тим, що вона
тимчасово не мешкала у даній квартирі, самовільно змінила замки та не пускає її
до неї. Після смерті сина вона зареєструвалась в даній квартирі , проте, не
може здійснювати своє право на жилу площу.

У судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги та доповнила, що проживала у спірній квартирі разом
з  сином
з 1997 року по 2001 рік , у період з 1997 року по 1998 рік була там
зареєстрована. Проте, у період, з 2002 року, коли в квартирі поселилась
відповідачка, вона часто відвідувала дане житло,  а на ніч уходила в квартиру по АДРЕСА_2, в
якій була зареєстрована, та жив її чоловік із сином. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ДТП  загинув її син  ОСОБА_6 та який у письмовій формі у січні дав
згоду на її реєстрацію у дану квартиру. 3.02.2004 року у день поховання сина
вона знялась з реєстрації з попередньої жилої площі та у цей же день
зареєструвалась у спірній квартирі. Просить задовольнити її позовні вимоги щодо
її вселення.                                                         ( а.с.
81-96)

Представники  позивачки ОСОБА_3 та  адвокат ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги
ОСОБА_1, та вважають її позовні вимоги обґрунтованими.

Прокурор Кунда Л.І. підтримала
позовні вимоги ОСОБА_1, просила звернути увагу на те, що позивачка не має
іншого житла, крім спірної квартири.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнала та пред'явила до суду позовні вимоги до ОСОБА_1 щодо
визнання особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 31.07.2008 року обидва позови об'єднані в одне провадження.

В
обґрунтування свої заперечень та
стосовно заявлених позовних вимог ОСОБА_2  посилалась на обставини, згідно яких вона з
2002 року проживала у цивільному шлюбі із ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1. На цей
час    ОСОБА_1  у даній квартирі не проживала. Після загибелі
ОСОБА_6 у ДТП ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7
поставила питання про виселення її та її неповнолітнього сина із спірної
квартири, але рішенням суду за нею було визнано право користування даним
житлом. Просить відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 та відповідно
задовольнити її позовні вимоги,  оскільки
вважає, що остання з її чоловіком та нею однією сім'єю не жили , у спірній
квартирі у цей час позивачка не жила, а зареєструвалась у дану квартиру  після
смерті ОСОБА_6 у незаконний спосіб, оскільки   згоду на вселення та реєстрацію у спірне
житло їй ніхто не надавав.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5
позовні вимоги ОСОБА_1  не визнав та
пояснив, що остання  ніколи не проживала
у спірній квартирі, мала інше житло, але штучно
погіршила свої житлові умови, необґрунтовано була зареєстрована на
спірній жилої площі.  Просить відмовити у
задоволені  позовних вимог та відповідно
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2

Відповідно ОСОБА_1 та її
представники позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали та просять відмовити у їх
задоволенні.

Представники  третьої особи - ЖКП «Азовжитлокомплекс»
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що будинок АДРЕСА_1 було передано на баланс
місцевій раді ВАТ «ДБК», даний будинок , колишній гуртожиток, на підставі  відповідного рішення, було переведено до
жилого фонду. Їх підприємству даний будинок було передано для обслуговування у
2005 році. З цього часу  вони нараховують
квартплату, надають інші житлово-комунальні послуги. Згідно особистого рахунку
на квартиру АДРЕСА_1 у спірному будинку, квартиронаймачем до 2.02.2004 року
значився ОСОБА_6, з 03.02.2004 року була зареєстрована  його мати - ОСОБА_1, а ОСОБА_10 разом із
неповнолітнім сином - на підставі рішення суду зареєструвалась 10.08.2005 року.
У вересні 2005 року ними був складений акт обстеження спірної квартири та у
відповідності до опитування сусідів комісія ЖЄУ прийшла до висновків, що  ОСОБА_1 у спірній квартири ніколи не мешкала.
Оскільки спір між сторонами був предметом розгляду багаточисельних  судових інстанцій , при вирішенні даного
питання покладаються  на розсуд суду.

Суд, вислухавши сторіни, свідків,
вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги   ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а позовні
вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково
виходячи з наступного.

Спір між сторонами по справі щодо квартири АДРЕСА_1 з лютого 2004
року був предметом розгляду різних судових інстанцій.

Так, відповідно до рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12 квітня 2005 року за ОСОБА_2 та її
неповнолітнім сином ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження було визнане право
на дане  приміщення та відмовлено у
позовних вимогах ОСОБА_1 щодо її виселення.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 14 липня 2005 року та відповідно Ухвалою колегії суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.12.2005 року рішення
Орддонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 12 квітня 2005 року
залишено без змін.

У 2006 році ОСОБА_1 звернулась до
Орджонікідзевського суду міста Маріуполя з позовними вимогами до ОСОБА_2 та ВАТ
« Домобудівельний комбінат», виконкому Маріупольської міської ради про визнання
права спільної сумісної власності та визнання права власності на спірну
квартиру. У відповідності до рішення суду від 29.05.2008 року у задоволенні
позову позивачці було відмовлено. Дане рішення набрало чинності, оскільки
ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 9.10.2008 року залишено без змін.

При розгляді усіх справ на
обґрунтування своїх вимог та заперечень
сторони посилались на однакові
підстави та обставини, які були досліджені під час судових розглядів
справ ,  викладені у судових рішеннях
та суд їм дав належну оцінку.

У
відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили,
не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Розглядаючи позовні вимоги сторін  суд виходить з наступного.

Згідно рішення виконкому Маріупольської міської ради
від 19 грудня 1997 року № 45 був змінений статус гуртожитку - будинку АДРЕСА_1
на жилий будинок та квартири були переведені в ордерні, а рішенням виконкому
Маріупольської міської ради від 18 червня 1997 року № 162 відомчі жили будинки
ВАТ «ДБК» було передано на баланс місцевій ради.                                                                    ( а.с. 8)

Відповідно до рішення виконкому Маріупольської міської
ради від 16 березня 2005 року № 97 ( а.с. 9) та акту прийому -передачі від
30.06.2005 року жилий будинок АДРЕСА_1, яки й належав ВАТ «ДБК», переданий на
баланс ЖКП «Азовжитлокомплекс».
( а.с. 11-13)

Згідно рішення виконкому  Маріупольської міської ради від 18 червня
1997 року № 159, було затверджено списки про надання жилої площі у побудованих
будинках та будинках повторного заселення.
( а.с. 10)

Судом встановлено, що  ордер № 002371 від 02 липня 1997 року видано
на ім'я ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради  від 18 червня 1997 року № 159.
( а.с. 118)

У
відповідності до особистого рахунку  на
квартиру АДРЕСА_1 у будинку АДРЕСА_1, квартиронаймачем було зареєстровано
ОСОБА_6, який помер 01 лютого 2004 року, а ОСОБА_1 була зареєстрована у даній
квартирі з 13.05.1997 року по 20.03.1998 рік. Даний рахунок було видано
житлово-експлуатаційною організацією ВАТ «ДБК», який до передачі будинку на
обслуговування ЖКП «Азовжитлокомплекс» надавав послуги відповідно до Житлового
кодексу України.  ( а.с. 119)

Наймач вправі  в  установленому
порядку  за письмовою згодою всіх членів сім'ї,  які проживають разом з ним,  вселити в займане ним жиле приміщення  свою дружину,
дітей, батьків, а також інших осіб. Особи,
які вселилися  в жиле приміщення як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування
жилим приміщенням. ( ст. 65 Житлового кодексу України).

Рішенням Жовтневого райсуду м.
Маріуполя від 12 квітня 2005 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного
суду Донецької області 14 липня 2005 року за ОСОБА_10 було визнано право
користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 у будинку АДРЕСА_1 згідно
із положеннями ст. 64, 65 Житлового кодексу України та встановлений факт її
проживання однією сім'єю з наймачем спірної квартири з квітня 2002 року. Разом
з цим, судом  встановлено, що позивачка
ОСОБА_1 на час вселення ОСОБА_2  не
проживала у спірній квартирі та не була прописана.  Постійно проживала з чоловіком за адресою:
вул. Пашковського, 67 кв. 8.                              ( а.с. 74-77)

У судовому засіданні ОСОБА_1 не
довела факт спільного постійного
проживання її з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , оскільки із її  пояснень свідчить, що вона навідувалась до
даної квартири, проте, на ніч уходила додому. Крім того, вона категорично
заперечувала будь які сімейні відносини з ОСОБА_2

Крім того, жоден з допитаних свідків,
а саме: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,  ОСОБА_18, ОСОБА_19 не підтвердили факт
спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 2002 року по день його
смерті.

Як свідчить довідка  Домобудівельного комбінату , на балансі якого
спірний будинок знаходився на ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_6 з приводу вселення
будь-яких мешканців з червня 2002 року по день смерті в квартиру АДРЕСА_1 не
звертався.                                                                                                       (
а.с. 136)

Відповідно до заяви для реєстрації за
місцем проживання ОСОБА_1 3.02.2004 року ( графа:  дата реєстрації) надала заяву до ЖЄУ  ВАТ «ДБК» про реєстрацію її за адресою :
АДРЕСА_1.Згідно резолюції вище посадових осіб останній дозволили
зареєструватись після зняття з обліку з попередньої адреси.                        ( а.с. 117)

Згідно
паспортних даних ОСОБА_1 остання 3.02.2004 року знялась з місця свого
постійного проживання  АДРЕСА_2 та у цей
же день зареєструвалась у спірній квартирі, що підтверджується також особистим
рахунком  НОМЕР_1. (
а.с.66, 267-268)

На підставі п. 64 Житлового Кодексу
України,  п. п. 9  постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання , що виникли в
практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985
року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням суд повинен
з'ясувати, чи був дотриманий порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї , чи прописані вони в даному приміщенні, чи було
це приміщення постійним місцем їх проживання , чи вели з наймачем спільне
проживання та інше. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не має переважного  значення при вирішенні
даних справ.

Як встановлено у судовому
засіданні,  ОСОБА_1 у відповідності до
вимог ст. 64,  65 ЖК України не набула
прав члена сім'ї наймача ; письмової згоди на її вселення ні ОСОБА_6 ні
ОСОБА_2, за якою було визнане самостійне право на спірне  жиле приміщення з 2002 року , не надавали,
тому її реєстрація після смерті ОСОБА_6 не має правового значення.

Крім того, суд звертає увагу на той
факт, що позивачка ( ОСОБА_6)  була
зареєстрована та проживала у трикімнатній квартирі по АДРЕСА_2, тобто зберігала
за собою право на користування даним житлом , а відтак за життя сина не набула
право на користування спірною квартирою.

Оскільки у відповідності до ст.64,
65  Житлового кодексу України
ОСОБА_1  не набула самостійне право на
користування спірним жилим приміщенням як член сім'ї наймача, суд відмовляє їй
в позовних вимогах про  вселення.

Відповідно до вимог  ст.7 Закону України « Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в Україні» особа, яка не має права на
користування жилим приміщенням ,
знімається з реєстраційного обліку на даній жилої площі, у зв'язку з чим
суд ухвалює рішення щодо зняття
ОСОБА_1  з реєстраційного обліку в
квартирі АДРЕСА_1.

Разом з цим, суд відмовляє ОСОБА_2 у позовних вимогах щодо визнання
ОСОБА_1 такою, яка втратила  право на
користування спірним жилим приміщенням , оскільки вона його і не набувала.

На підставі ст.ст. ст. 64, 65  Житлового кодексу України, п.9 Постанови
Пленуму Верховного суду  України від 12
квітня 1985 року № 2 зі змінами  « Про
деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України» , ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»,  ст. 10, 60,
61, 209 , 212, 214-215, 218  ЦПК України,
суд -

В
И  Р І Ш И В  :

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення   - відмовити.

Позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, яка втратила право
користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити
частково.

Зняти
ОСОБА_6  з реєстраційного обліку  у жилому приміщенні  розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

У решті
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовити.

Заява
про апеляційне оскарження на рішення суду може бути подана протягом десяти днів
з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на  рішення суду
подається  в перебігу двадцяти
днів  після подачі заяви про апеляційне
оскарження до Апеляційного  суду  Донецької області через Орджоникідзевській
районний  суд м. Маріуполя

Суддя