Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М       У
К Р А Ї Н И

03 грудня 2008 року Ялтинський міський суд Автономної
республіки Крим у складі суду: головуючого судді Прищепа О.І., при секретарях
Морозовою О.В. Амірджанян Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у
залі суду у м. Ялта цивільну справу за позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2,
ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5,ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про захист честі та гідності,
шляхом визнання недостовірною інформації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до
відповідачів про захист честі та гідності, шляхом визнання недостовірною
інформації та відшкодування моральної шкоди, уточнивши в судовому засіданні
свої позовні вимоги, (а.с.8-10, 26-27, 34-35, 45-47, 50-52, 56-57, 94-96,
161-163, 169-170) просить суд:

- захистити її честь та гідність, які були порушені
внаслідок поширення недостовірної інформації викладеної у заявах ОСОБА_2.
таОСОБА_3. від серпня 2007 року, 09 червня 2008 року та 24 травня 2008 року,
які знаходяться у перевірочному матеріалі № 2433 Лівадійського відділу
Ялтинського МУ ГУ МВС України у АР Крим;

- зазначити у рішенні суду що зазначені заяви є
розповсюджуванням недостовірну інформацію;

- зобов'язатиОСОБА_2. та ОСОБА_3. спростувати
недостовірну інформацію викладену у зазначених заявах шляхом подачі заяв у той
самий спосіб як вона була поширена до Лівадійського відділу Ялтинського МУ ГУ
МВС України у АР Крим;

- захистити честь та гідність, які були порушені в
наслідок поширення недостовірної інформації у заяві ОСОБА_4. від 14 серпня 2007
року, яка знаходиться у перевірочному матеріалі №2433 від серпня 2007 року
Лівадійського відділу Ялтинського МУ ГУ МВС України у АР Крим;

- захистити честь та гідність, які були порушені в
наслідок поширення недостовірної інформації у заявіОСОБА_5., ОСОБА_6.,
ОСОБА_7.,ОСОБА_8від 24 серпня 2007 року, яка знаходиться у перевірочному
матеріалі №2433 від серпня 2007 року Лівадійського відділу Ялтинського МУ ГУ
МВС України у АР Крим;

- зобов'язатиОСОБА_5., ОСОБА_6.,
ОСОБА_7.,ОСОБА_8спростувати недостовірну інформацію викладену у зазначених
заявах шляхом подачі заяви у той самий спосіб як вона була поширена до Лівадійського
відділу Ялтинського МУ ГУ МВС України у АРК;

- стягнути зОСОБА_3,
ОСОБА_2,ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8., ОСОБА_9 солідарно
моральну шкоду у сумі 1650 гривень;

- захистити її честь та гідність, які були порушені
внаслідок поширення недостовірної інформації розповсюдженої ОСОБА_9, яка була
зафіксована у постанові від 23 серпня 2007 року 2-го Лівадійського відділу
Ялтинського МУ ГУ МВС України у АР Крим;

- зобов'язати ОСОБА_9 у письмовій формі спростувати
негативну інформацію шляхом надання на адресу 2-го Лівадійського відділу
Ялтинського МУ ГУ МВС України у АРК заяви зі спростуванням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачами 14 серпня
2007 рокуОСОБА_10 у серпні 2007 рокуОСОБА_3., ОСОБА_2., 24 серпня 2007 року
Демидовой А.В., ОСОБА_6., ОСОБА_7.,ОСОБА_8подані заяви, які знаходяться в
матеріалах дослідчої перевірки № 2433, які містять недостовірну інформацію
розповсюджену відносно позивачки та членів її сімї матері ОСОБА_11., дочки
ОСОБА_12., яка порушує її честь та гідність.

Крім того, відповідачі дали пояснення працівникам 2-го
Лівадійського відділу Ялтинського МУ ГУ МВС України в АР Крим, які містять
недостовірну інформацію відносно неї та її сім′ї, яка була викладена у
письмових поясненнях та постанові про відмову у порушенні кримінальної справи
від 23 серпня 2007 року. Уся інформація викладена у зазначених заявах,
поясненнях та постанові про відмову у порушенні кримінальної справи є
недостовірною та порушує її честь та гідність.

Просить зобов'язати відповідачів спростувати недостовірну
інформацію тим самим шляхом, як вона була розповсюджена, шляхом подачі заяв,
пояснень у письмовій формі до 2-го Лівадійського відділу Ялтинського МУ ГУ МВС
України у АР Крим.

Крім того, позивачка вважає, що такими діями відповідачів
була заподіяна ї моральна шкода, яка виразилась у постійних переживаннях з
приводу розповсюдження відносно неї недостовірної інформації, яку вона оцінює у
1650 гривень, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів.

Відповідачі ОСОБА_2,ОСОБА_5 з позовними вимога не згодні,
з тих підстав що вони не засновані на законі. В задоволенні позову просили
відмовити.

ВідповідачіОСОБА_3.,ОСОБА_10 ОСОБА_6., ОСОБА_7.,
ОСОБА_8., ОСОБА_9 до залу судового не з′явились. Про день, час та місце
слухання справи був повідомлені своєчасно та належним чином. Надали в суду
заяву в якій прохали суд розглянути справу у їх відсутність.  (а.с.182-191).

Таким чином, відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд
вважає можливим розглянути справу у відсутність не з′явившихся
відповідачів.

Вислухавши позивачку, відповідачів ОСОБА_2,ОСОБА_5,
вивчивши матеріали перевірки № 2433 2-го відділу Ялтинського міського
управління ГУ МВС України у АР Крим від 15 серпня 2007 року за заявою, осенівши
надані суду докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1. необхідно відмовити за наступних підставах.

У відповідності до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд
здійснює цивільне судочинство на засадах змагальності сторін, не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя
і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні
найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою
діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов'язком держави.

Відповідно до ст. 32 Конституції України Ніхто не може
зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків,
передбачених Конституцією України.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням
такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України Кожному
гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів
і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати
і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованої Законом України “Про ратифікацію Конвенції
про захист прав і основних свобод  людини
1950 року,  Першого  протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції”, проголошує, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це
право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати
інформацію та ідеї без втручання  органів
державної  влади і незалежно  від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з
обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам,
обмеженням або санкціям, що встановлені
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони
порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту
репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної
інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідними
в демократичному суспільстві.

Посилаючись на необхідність захисту права на повагу до
честі та гідності згідно вимог ст. ст. 276, 277, 298 ЦК України, позивачка
фактично просить суд обмежити право, надане згідно частини 1 статті 10
Конвенції.

Як зазначає у своїх чисельних рішеннях Європейський суд з
прав людини, правові позиції якого суд застосовує як джерело права відповідно
до ст. ст. 17, 18 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини” від 23 лютого 2006 року, свобода слова являє
собою одну із головних засад демократичного суспільства і є основоположною
умовою, яка служить його прогресу і самореалізації кожного індивіда.

При дотриманні вимог пункту 2 статті 10 Конвенції вона
застосовна не тільки до тих “інформації” або “ідей”, які зустрічають схвальний
відзив або розглядаються як необразливі або байдужі, але й до тих, які
ображають, шокують і навіть уселяють занепокоєння. Цього потребує плюралізм,
терпимість і відкритість, без яких немає “демократичного суспільства”.

Свобода слова у тому вигляді, як вона втілена у статті 10
Конвенції, піддана чисельним виключенням, які, однак, повинні тлумачитися
обмежено, а необхідність будь-яких обмежень повинна бути переконливо підтверджена
(див. наприклад, Рішення ЄСзПЛ у справах “Хендісайд проти Об'єднаного  Королівства” від 7 грудня 1976 року, Series
A, № 24, p. 23, § 49, “Лінгенс проти Австрії” від 8 липня 1986 року,  Series A, № 103, p. 26, § 41).

Прикметник “необхідне” у сенсі статті 10 ч. 2 Конвенції
припускає існування “насущної суспільної потреби”. Поняття “необхідність”
припускає, що втручання відповідає насущній потребі суспільства і, зокрема,
пропорційно законній меті, що ставиться (див. Рішення у справі Camenzind,  § 44).

Судом встановлено, що 23 серпня 2007 року дільничнім
інспектором 2-го (Лівадійского) відділу Ялтинського ГУ МВД України в АР Крим
було винесено постанову про відмову у порушені кримінальної справи по заяві
ОСОБА_1. на підставі п.2 ст. 6 КПК України.

В зазначеній постанові було встановлено, що неодноразово
були допитаніОСОБА_10 ОСОБА_2., ОСОБА_9, ОСОБА_7. та інші і встановлено, що
родина Бистрянських неадекватно реагує на дійсність, постійно провокує будь-які
конфлікти з жильцями будинку, пише на них необґрунтовані скарги у різні
інстанції.

08 травня 2008 року заступник прокурора м. Ялта вказану
постанову скасував та направив перевірки направив для організації додаткової
перевірки до 2-го (Лівадійского) відділу ялтинського ГУ МВД України в АР Крим.

В подальшому 24 травня 2008 року дільничнім інспектором
2-го (Лівадійского) відділу Ялтинського ГУ МВД України в АР Крим було винесено
постанову про відмову у порушені кримінальної справи по заяві ОСОБА_1. на
підставі п.2 ст. 6 КПК України.

У справі дослідчої перевірки № 2433 знаходяться:
заяваОСОБА_4. від 14 серпня 2007 року, заяваОСОБА_3., ОСОБА_2 від серпня 2007
року, поясненняОСОБА_3., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8.,ОСОБА_5., ОСОБА_2., від
24 травня 2008 року, у яких на думку позивачки є неправдива та недостовірна
інформація відносно неї та членів її родини.

Оглянувши в судовому засіданні перевірочний матеріал №
2433  за заявою ОСОБА_1. зареєстрований в
ЖРЗПЗ № 3067 від 15 серпня 2007 року, ЖВЗСП № 1741 від 02 червня 2008 року
встановлено, що в ході перевірки було
відібрано пояснення від позивача та відповідачів.

В поясненнях відповідачів, як вказано в постанові про
відмову в порушення кримінальної справи від 24 травня 2008 року вказується, що
обвинувачення на адресу відповідачів з боку родини Бистрянських необґрунтовані
на надумані, мотивована тільки неприязнь, а факт яким Бистрянськи долучили їх
до числи хуліганів вважають образливим та в подальшому будуть захищати свої
честь та гідність у суді.

Вказані обставини було підтверджено в судовому засіданні
поясненнями відповідачів.

До матеріалів дійсної цивільної справи долучені копії
вказаних постанов та письмові пояснення. (а.с 198-219).

Таким чином, заяви, у яких на думку позивачки є
недостовірна інформація відносно неї та членів її родини, що принижує її честь
та гідність, були перевірені посадовими особами 2-го відділу Ялтинського МУ ГУ
МВС України у АР Крим, про що винесені постанови про відмову у порушені
кримінальної справи від 23 серпня 2007 року та 24 травня 2008 року.

З урахуванням того, що мета пред'явлення позову про
захист честі та гідності є безумовно законною, оскільки фактично порушується
питання про цивільно-правову відповідальність за порушення репутації особи та
прав інших осіб, насущним для суду є питання необхідності втручання у право на
вільне вираження поглядів, пропорційності
такого втручання поставленій
меті.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що
саме національні суди мають певну свободу розсуду при оцінці необхідності
такого втручання. Суд при розгляді даної справи повинен розглянути  головне питання права у цілому,  а саме знайти справедливе співвідношення між
потребами, пов'язаними з інтересами суспільства і вимогами захисту  прав та інтересів окремих його суб'єктів
(справа ЄСзПЛ Soering v UK від 7 липня 1989 року).

Відповідно до вимог ст. 15 Конституції Україні суспільне
життя в Україні ґрунтується на засадах політичної, економічної та ідеологічної
багатоманітності, жодна ідеологія не може визнаватися державою як обов'язкова,
цензура заборонена, держава гарантує свободу політичної діяльності, не
забороненої Конституцією і законами України.

Відповідно до вимог п.3 Постанови Пленуму ВС України №7
від 28 вересня 1990 року зі змінами та доповненнями важливою гарантією
забезпечення прав і свобод людини і громадянина, закріплених Конституцією
України, є судовий захист від протиправних посягань на його честь та гідність.
При розгляді цивільних справ, порушених у порядку ст. 7 Цивільного кодексу
України, суди повинні з'ясувати, чи поширені відомості, про спростування яких
пред'явлений позов, порочать вони честь, гідність і ділову репутацію позивача
та чи відповідають дійсності.

Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх
у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової
інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим
особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному
числу осіб або хоча б одній людині.

Поширенням відомостей також є вивішування (демонстрація)
в громадських місцях плакатів, лозунгів, інших творів, а так само
розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать
честь і гідність громадянина або організації.

До відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з
них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській
думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів,
загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Відповідно до п.4 вказаної постанови у порядку цивільного
судочинства не можуть розглядатися позови про спростування відомостей, які
містяться у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах слідчих та
інших відповідних органів, для оскарження яких законом встановлено інший
порядок.

Крім того відповідно до рішення Конституційного суду у
справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_13 про офіційне
тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР
(справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 справа N
1-9/2003 положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР
"поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба
розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу
відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу
при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись
поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до
правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою
відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Вивчаючи в загалі зміст вказаних заяв цілком, саме у
такій спосіб, суд дійшов висновку, що справжньою метою її було лише намагання
привернути увагу на конфлікт, який виник на фоні загостреної проблеми і вже
вийшов за межі конфлікту індивідуального, зважаючи на чисельність осіб, які
фактично не лише брали в ньому участь, але й за його результатами зайняли активну
громадянську позицію.

Дані обставини підтверджуються те, що безумовно взяті з
наведеного окремо певні словосполучення і навіть речення можуть розглядатися як
такі, що виходять за межі припустимого, мають на меті образити і несправедливе
скомпрометувати людину, але суд вважає за потрібне розглянути висловлювання в
контексті звернення у цілому.

Таким чином, оцінивши всі докази в сукупності, суд
вважає, що факти поширення відповідачами відносно позивачки відомостей які не
відповідають дійсності, які мали місце у заявах відповідачів не знайшли свого
підтвердження.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.277 ГК України, фізична
особа, особисті немайнові права якої порушені внаслідок поширення про неї та
(або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а так
само на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація,
поширена про особу, є недостовірною.

Також у позовної заяві
позивачка просити суд стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду у
розмірі 1650 гривень, яка заподіяна розповсюдженням недостовірної інформації.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на
відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна
шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної
або юридичної особини.

Відповідно до вимог ст.280 ЦК Україну, якщо фізичній
особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдана моральна
шкода, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана
фізичній або  юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка
її завдала, за наявності її вини.

Однак, судом достовірно встановлено, що відповідачі
своїми діями, вказаними у позивної заяви не заподіяла моральної шкоди
позивачці.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачі своїми
діями по відношенню до позивачки не яких винних дій не скоювали.

У зв'язку з чим, відшкодування моральної шкоди за такими
підставами Законом України не передбачено.

Таким чином,  розглянувши
дану  цивільну справу за участю усіх
зацікавлених осіб, у рамках заявлених вимог, на основі дотримання  принципів диспозитивності, змагальності і
справедливості  судочинства, всебічного
та повного дослідження  обставин справи,
перевірки  їх наданими сторонами
доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, суд
дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити в повному  обсязі.

Підстав для розподілу судових витрат згідно статті 88 ЦПК
України по справі немає.

На підставі викладеного і керуючись ст. 3,15,32,34
Конституції України, ст. ст. 17, 18 Закону України “Про виконання рішень та
застосування практики Європейського суду з має рацію людини” від 23 лютого 2006
долі, ст.ст. 1, 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,
ратифікованої Законом України “Про ратифікацію Конвенції про захист прав і
основних свобод  людини 1950 долі,  Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції”, Постанови Пленуму
ВС України №7 від 28 вересня 1990 року, рішення Конституційного суду у справі
за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_13 про офіційне тлумачення
положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа
про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 справа N 1-9/200,
ст. ст. 23, 276, 277, 280, 1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 15,
60, 61, 158 ч. 1, 179, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 доОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5,ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8про захист честі та гідності, шляхом визнання недостовірною
інформації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду АРК
через Ялтинський міський суд АРК у порядку та строки, передбачені ст.ст.294-296
ЦПК України.

Суддя -