Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2008 року              селище
Верховина                     справа
№ 2 - 183

Верховинський районний
суд Івано-Франківської області в складі :

головуючого - судді Токарука В.І.

з участю секретаря судового засідання Пікули М.Й.

позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засідання в залі суду в селищі Верховина справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права
власності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду із
позовом про визнання права власності на будинковолодіння до відповідачів.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що в ІНФОРМАЦІЯ_1році він одружився із
відповідачкою ОСОБА_2 і від спільного проживання в них народився син ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження. Подальше спільне сімейне життя в них не склалося
і в ІНФОРМАЦІЯ_3 році вони шлюб розірвали та поділилися майном колгоспного
двору. Відповідачці виділено половину будинку із східної сторони, а йому другу
половину із західної сторони. Неповнолітньому сину було виділено стайню. З цим
рішенням він був згідний, оскільки бувша дружина перейшла проживати до іншого
чоловіка, а він залишився проживати із сином. Приблизно в ІНФОРМАЦІЯ_4році син
одружився і перейшов проживати до своєї дружини.  Він теж знайшов собі дружину з якою побудували  літню кухню, оборіг, вбиральню, стайню та
викопали криницю. Стару стайню розбили, оскільки вона розвалилася.

Рішенням виконкому Верховинської селищної ради визнано право власності на
самовільно споруджені господарські споруди і Коломийським МБТІ видано йому
свідоцтво на право власності на &frac12; частину нерухомого майна.

Він разом із дружиною проводили ремонт всього будинку, так як син і дружина
не проживають там більше 30 років.

З цих підстав просив визнати за ним право власності на все
будинковолодіння.

В судовому засіданні позовні вимоги підтримав частково, просить

-2-

визнати за ним право власності на &frac12; частину житлового будинку та господарські
споруди:  літню кухню, оборіг, вбиральню,
стайню та криницю.

Відповідачка ОСОБА_2 підтвердила
фактичні обставини справи, що вона із ІНФОРМАЦІЯ_3 року не проживає в спірному
господарстві та пояснила, що в половині будинку, яка виділена їй рішенням суду
залишився проживати син ОСОБА_3, який і проживає на даний час.

Відповідач ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що
рішенням суду стайню виділено йому. Крім цього він допомагав батькові викопати
криницю і перебудувати стайню, а тому він теж має на них право.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані
по справі докази суд вважає, що позов підлягає до задоволення із наступних
підстав.

Із рішення народного суду Жаб'євського району від 09 лютого ІНФОРМАЦІЯ_3
року видно, що за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 проведено розподіл майна
колгоспного двору, згідно якого їй виділено
половину будинку із східної сторони, а йому другу половину із західної
сторони. Неповнолітньому сину було виділено стайню.

Рішенням народного суду Верховинського району від 27 жовтня 1981 року
задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні
половиною житлового будинку, його західної частини. Після цього, 18 березня
1982 року, рішенням народного суду Косівського району закрито провадження в
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні
сараєм, оскільки було встановлено, що старий сарай, який був виділений позивачу
рішенням суду був розміром 3х2 м, а новий 5х6 м і побудований без відповідного
дозволу, що було самовільним будівництвом.

На підставі рішення виконавчого комітету від 22.12.2004 року видано
свідоцтво про право власності на нерухоме майно в розмірі &frac12; частки ОСОБА_1 і зазначено, що воно складається із
житлового будинку, площею 45.1 кв. м, житловою площею 30.2 кв. м, літня кухня,
стайня, оборіг, вбиральня, криниця.

З наведеного випливає, що сарай, який був виділений
відповідачу ОСОБА_3 побудований на іншому місці, іншими розмірами, був
самовільним будівництвом і тільки в 2004 році рішенням селищної ради самовільне
будівництво було узаконено. Будівництво проводив позивач по справі, ОСОБА_1.
Посилання відповідача ОСОБА_3на те, що він допомагав батькові у будівництві
сараю і тому теж має право на нього, суд не може взяти до уваги, оскільки як
встановлено в судовому засіданні на час будівництва сараю він був
неповнолітній. Зустрічного позову про визнання прав власності на сарай не заявив.
Відносно інших господарських споруд: літньої кухні, оборогу, вбиральні та
криниці у відповідачів не має заперечень проти того, що їх побудував позивач.

При таких обставинах, оскільки
самовільне побудовані господарські споруди узаконені рішенням селищної ради від
22.12.2004 року і встановлено,

-3-

що вони побудовані позивачем, а тому на підставі ст. 392
Цивільного кодексу України за ним слід визнати право власності на ці
господарські споруди, про що слід внести відповідні зміни у видане йому
свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Що стосується житлового будинку,
то в судовому засіданні позивач змінив свої позовні вимоги і не претендує на
половину будинку, яка була виділена його бувшій дружині рішенням суду у
ІНФОРМАЦІЯ_3 році, на другу половину будинку він має свідоцтво про право
власності, а тому позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України та на підставі ст. ст. 357, 392 Цивільного кодексу України,
суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на літню кухню, стайню, оборіг, вбиральню та
криницю, які розташовані по ІНФОРМАЦІЯ_5, про що Коломийському міжрайонному
бюро технічної інвентаризації внести відповідні зміни у реєстрі права власності
на нерухоме майно.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області шляхом
подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги. У випадку
неподання заяви рішення суду набирає законної сили.

Головуючий:
В.І. Токарук