Справа
№ 2-3/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ              УКРАЇНИ

11  вересня  2008
року                                                                  м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді:
Амброскіна  В.Л.,

при секретареві:                                                                                              Мітіної Т.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2., та його представника ОСОБА_3, у відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду, розглядаючи цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6. та приватного нотаріуса ОСОБА_7про визнання
договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на спірний гараж
та усунення перешкод у користуванні гаражем, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4. звернулася до суду з вищевказаними вимогами. В
обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що в квітні 1992 року
вона уклала із Колективним малим підприємством «Пірс» (далі - КМП «Пірс»), в
особі його директора ОСОБА_6., договір підряду на будівництво капітального
гаража в гаражному комплексі на 120 гаражів. За даним договором підряду гараж
був побудований за кошти позивача та вона отримала Свідоцтво №1/007 від
30.12.1993 року, на право володіння гаражем №7, яким володіла до 2002 року,
оскільки після закінчення основного більшого обсягу робіт щодо будівництва
гаража, директор КМП «Пірс» ОСОБА_6. особисто передав у володіння спірний
гараж. В період користування спірним гаражем, ніхто не оскаржував права
позивача на зазначений гараж. Але, 30.05.2002 року, між ліквідатором КМП «ПІРС»
ОСОБА_5. та приватним підприємцем ОСОБА_2було укладено договір купівлі-продажу
об'єкта незавершеного будівництва (комплекс гаражів дві черги на 120 гаражів),
який було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_7., куди увійшов і гараж
позивача. Після укладення цього договору ОСОБА_2встановив на спірний гараж
замок, чим позбавив позивача права володіння та користування гаражем, а потім
взагалі передав його у користування іншої людині. Позивач ОСОБА_4. вважає, що
зазначений договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки він не відповідає
вимогам закону, а також оскільки в період експертної оцінки гаражів невірно
було встановлено процент виконаних будівельних робіт і ціна самого об'єкта
незавершеного будівництва. Позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу
недійсним, визнати за нею право власності на спірний гараж та усунути перешкоди
у користуванні спірним гаражем, шляхом зобов'язання відповідача звільнити гараж
та передати його позивачеві.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_8. свої позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та

просила їх задовольнити.

Крім того відповідно до
ст.62 ЦПК України, допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач
ОСОБА_8. показала, що у квітні 1992 року між нею та КМП «Пірс», в особі його директора
ОСОБА_6., було укладено договір підряду на будівництво капітального гаража в
гаражному комплексі за адресою: АДРЕСА_1, та нею було повністю сплачено пайові
внески на його будівництво. Її гараж був майже добудований повністю, та
ОСОБА_6. видав їй свідоцтво №1/007 на право володіння зазначеним гаражем,
забравши квитанції щодо сплати пайових внесків та сам договір підряду. Після
цього, вона з 1995 року до 2002 рік користувалась спірним гаражем, до тих пір,
як гаражний комплекс разом із її гаражем був проданий ОСОБА_2

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні повністю підтримав
позовні вимоги та пояснив, що у квітні 1992 року позивачка уклала з КМП «Пірс»
договір на будівництво капітального гаража на території І-го Південного
мікрорайону на земельній ділянці, відведеній КМП «ПІРС». Позивачка виконала
свої обов'язки за договором, оплативши вартість гаража, та 30.12.1993 року їй
було видано свідоцтво про право володіння гаражем №1/007. Після цього,
30.05.2002 року було укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного
будівництва, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7., згідно якого
ОСОБА_2придбав гаражний комплекс разом із гаражем позивача. Але, нотаріус
посвідчував не договір купівлі-продажу гаражного комплексу, а лише договір
купівлі-продажу матеріалів і конструкцій, завезених на будмайданчик і не
пущених у будівництво. Посилаючись на це, представник позивача ОСОБА_1 вважає,
що зазначений договір купівлі-продажу не існує, у зв'язку із чим вважає, що
його необхідно визнати недійсним і незаконним. Також ОСОБА_1 просить визнати за
позивачкою право власності на гараж підАДРЕСА_1 посилаючись на наявність
свідоцтва про право володіння №1/007, виданого КМП «ПІРС», на підставі якого
має виникнути право власності на гараж, тоді як КМП «Пірс» було лише
підрядником, що будував гараж на замовлення позивача. А також, у зв'язку з
викладеним просить усунути перешкоди у користуванні вказаним гаражем.

Відповідач ОСОБА_2, у судовому засіданні, позовні вимоги не визнав повністю
та пояснив, що він придбав об'єкт незавершеного будівництва на законних
підставах, перемігши у відповідному конкурсі, тому правових підстав для
визнання договору купівлі-продажу недійсним немає, а вимога про визнання за
позивачем права власності на гараж не ґрунтується на законі, у зв'язку з чим
вимоги позивача є безпідставними.

Представник відповідача ОСОБА_3, у судовому засіданні, повністю підтримав
позицію ОСОБА_2. та теж просив у позові відмовити повністю, посилаючись на
незаконність і необґрунтованість позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_5., у судовому засіданні, пояснив, що у 2001 році його
було призначено ліквідатором КМП «Пірс», у зв'язку із чим була проведена
інвентаризація майна банкрута, в тому числі і недобудованого комплексу гаражів,
який знаходився на балансі КМП «Пірс». Потім було проведено оцінку і продаж
майна банкрута, згідно діючого законодавства.

Третя особа ОСОБА_6., який також був допитаний відповідно до ст.62 ЦПК
України в якості свідка, у судовому засіданні пояснив, що він, як колишній
директор КМП «Пірс» та позивач ОСОБА_4. у 1992 році уклали договір на
будівництво капітального гаража та останньою було повністю сплачена вартість
гаража відповідно до договору. Закінчити будівництво повністю, щоб комплекс
здати в експлуатацію не вийшло у зв'язку із рядом об'єктивних причин, але деякі
гаражі були майже добудовані, у зв'язку із чим за всіма добудованими гаражами
їх замовникам було надані свідоцтва про право володіння. ОСОБА_4також  було видане зазначене свідоцтво та взамін він
забрав у позивача договір на будівництво капітального гаража. Крім того,
ОСОБА_6. показав, що земельна ділянка під будівництво гаражного комплексу
надавалась КМП «Пірс» та на його замовлення була розроблена проектно-кошторисна
документація, щодо будівництва гаражного комплексу. Комплекс складався з двох
черг загалом на 120 напівпідземних капітальних гаражів. Частина гаражів
будувалася за рахунок власних коштів КМП «Пірс», частина - за кошти юридичних
осіб, а інша частина - за рахунок залучення коштів громадян, шляхом підписання
з ними договорів на будівництво капітального гаража. Будівництво закінчено не
було у зв'язку із визнанням КМП «Пірс» банкрутом у 2001 році.

Представник третьої особи - приватного нотаріуса Запорізького міського
округу ОСОБА_7- ОСОБА_9, у судовому засіданні пояснив, що приватний нотаріус
посвідчував договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва, до якого
входили лише будівельні матеріали і конструкції, наявні на будівельному
майданчику, а не гаражі, і тим більше не гаражний комплекс.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10. пояснив, що він знає
ОСОБА_4. як власника гаража в недобудованому гаражному комплексі у АДРЕСА_1 Для
заїзду до гаражів, де знаходився гараж позивача потрібно було відчинити ворота,
які вони поставили в осені 2001 року, щоб ніхто сторонній не міг туди попасти
та ключі від воріт були тільки у нього. До червня 2002 року ніхто для
інвентаризації та оцінки гаражів не приходив та їх не оглядав.

Свідок ОСОБА_11. у судовому засіданні показав, що він проводив оцінку
незавершеного будівництвом гаражного комплексу. Разом із ОСОБА_5. вони
виїжджали на об'єкт, йому були представлені плани гаражного комплексу, проектна
документація та інвентаризаційний опис, але до закритих гаражів (приблизно
20-22 гаража) вони не попали, оскільки не було ключа від воріт, тому він
прийняв рішення провести оцінку по гіршому стану гаражів, так як планувалось
проведення аукціону (торгів).

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків та
дослідивши інші докази, які є у справі, суд вважає, що позов  ОСОБА_4не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що:

Рішеннями Запорізької міської Ради народних депутатів від 31.08.1992 р.
№320/36 та від 22.06.1995 р. №250/11 Колективному малому підприємству «Пірс» у
постійне користування були надані земельні ділянки площею 0,54 га та площею
0,25 га в мікрорайоніАДРЕСА_2 під будівництво напівпідземних гаражів. КМП
«Пірс» оформило право користування зазначеними земельними ділянками,
будівництво гаражного комплексу було розпочато, але не закінчено.

Згідно із показань у судовому засіданні свідків ОСОБА_4та ОСОБА_6., у 1992
році між позивачем та КМП «Пірс» було укладено договір на будівництво
капітального гаража та ОСОБА_4. повністю сплатила розрахункову вартість гаража.

Гаражний комплекс не було добудовано. Ані гаражний комплекс, ані жоден з
гаражів у його складі в експлуатацію введений не був, право власності в
установленому порядку не реєструвалося, але попри це 30.12.1993 року КМП «Пірс»
видало позивачці свідоцтво про право володіння гаражем №1/007, та остання з
1995 року по 2002 рік користувався спірним гаражем №7.

У 2001 році КМП „Пірс” було визнано банкрутом, було відкрито ліквідаційну
процедуру, та ліквідатором було призначено ОСОБА_5

Відповідно до інвентаризації КМП «Пірс», проведеної ДП «Регіональне
Агентство з питань банкрутства в Запорізькій області» від 06.03.2002 року,
випливає, що в гаражному комплексі жоден з гаражів не був завершений
будівництвом більш як на 54%.

Згідно із протоколу №1 конкурсної комісії за підсумками проведення конкурсу
з продажу незавершеного будівництва комплексу на 120 гаражів від 27.05.2002
року, випливає, що ОСОБА_2переміг в конкурсі запропонувавши найбільшу суму.

30.05.2002 року ОСОБА_5., діючи як ліквідатор КМП «Пірс» на підставі ухвали
господарського суду Запорізької області від 16.07.2001 р., і приватний
підприємець ОСОБА_2, уклали договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного
будівництва, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7., реєстраційний №3862. У цьому договорі ліквідатор
КМП «Пірс» ОСОБА_5. виступив як продавець майна КМП «Пірс», а ОСОБА_2- як
покупець. Згідно з вказаним договором купівлі-продажу продавець передав у
власність покупцеві об'єкт незавершеного будівництва - комплекс гаражів дві
черги на 120 гаражів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 а покупець прийняв
зазначений комплекс і сплатив за нього 101000 грн..

По завершенні процедури ліквідації КМП „Пірс” усе майно банкрута було
реалізовано та затверджено ліквідаційний баланс, а КМП „Пірс” було ліквідоване,
виключене з державного реєстру і як юридична особа припинилося. Виручені від
продажу майна КМП «Пірс» кошти були спрямовані на погашення боргових
зобов'язань підприємства. Згідно з ліквідаційним балансом у банкрута не
залишилося майна для здійснення статутної діяльності.

Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу
України, який набув чинності з 01.01.2004 року, він застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення
застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати
після набрання ним чинності. Отже, до відносин з будівництва капітального
гаражу та реалізації ліквідаційної маси КМП «Пірс» слід застосовувати Цивільний
кодекс УРСР (1963 р.) та відповідне законодавство.

Суд вважає, що оскільки земельна ділянка під будівництво гаражного
комплексу була надана КМП «Пірс», яке замовляло розроблення
проектно-кошторисної документації на весь гаражний комплекс, не виділяючи
конкретні гаражі в окремі об'єкти, тому КМП «Пірс» належало після будівництва
всього гаражного комплексу здати його в експлуатацію, оформити на нього в
цілому право власності на своє ім'я, і лише потім підприємство мало можливість
відчужувати окремі гаражі. Чинним на той час законодавством не було передбачено
передання недобудованого капітального гаража в користування позивачеві, а також
не передбачало можливості передання недобудованого капітального гаража в
користування замовникові за договором підряду на капітальне будівництво.
Проектна документація на окремі гаражі не розроблялась, земля позивачеві не
надавалась. КМП «Пірс», як власник гаражного комплексу, не передавало
позивачеві жодного гаража. Таким чином суд вважає доводи позивача про те, що
він набув право власності на спірний гараж, не обґрунтованими.

Крім того, суд вважає, що позивачем не подано доказів порушення арбітражним
керуючим ОСОБА_5. законодавства під час проведення процедури ліквідації КМП
«Пірс».

Суд не вбачає порушення ст.ст.225, 229 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.)
під час укладення договору купівлі-продажу гаражного комплексу. Стаття 225
Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) передбачає, що право продажу майна, крім
випадків примусового продажу, належить власнику. Якщо продавець майна не є його
власником, покупець набуває право власності лише в тих випадках, коли
відповідно до ст.145 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.)  власник не вправі витребувати від нього
майно. Відповідно до ч.2 ст.23, ч.1 ст.25 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття
господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління
банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше,
керівник банкрута звільняється з роботи, а також припиняються повноваження
власника (власників) майна банкрута, якщо цього не було зроблено раніше.
Ліквідатор з дня свого призначення приймає до свого відання майно боржника,
виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута, виконує
повноваження керівника (органів управління) банкрута, очолює ліквідаційну
комісію та формує ліквідаційну масу, вживає заходів, спрямованих на пошук,
виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, реалізує
майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у
порядку, передбаченому цим Законом. Отже, реалізація ліквідатором КМП «ПІРС»
ОСОБА_5. недобудованого гаражного комплексу в ліквідаційній процедурі
відповідає ст.225 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.).

Суд вважає безпідставними посилання позивача на ст.15 Закону України «Про
власність» в обґрунтування своїх позовних вимог, оскільки КМП «Пірс» за
організаційно-правовою формою не належав до гаражно-будівельних кооперативів,
тому зазначена норма на спірні відносини не поширюється.

Згідно з ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме
майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.331 Цивільного
кодексу України власник матеріалів, обладнання тощо, які були використані в
процесі будівництва, у разі необхідності може укласти договір щодо об'єкта
незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що
здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що
підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення
об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також
документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Позивач не довів
ані того, що є власником об'єкта незавершеного будівництва чи його частини, ані
того, що має документи, наявність яких вимагається законом на зазначений
об'єкт. У зв'язку з цим ст.331 Цивільного кодексу України також не дає підстав
для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.321, 386 і 387 Цивільного кодексу України, випливає, що
їх положення поширюються на власника, а також на особу, яка хоч і не є
власником, але володіє майном на праві повного господарського відання,
оперативного управління, довічного успадковуваного володіння або на іншій
підставі, передбаченій законом чи договором, причому ця особа має право на
захист свого володіння також від власника. Але, суд вважає, що ні за законом,
ні за договором право власності чи володіння у позивача на жоден з гаражів, які
входять до придбаного ОСОБА_2гаражного комплексу, не виникало.

Відповідно до ч.10 ст.30 Закону України «Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом» продаж майна банкрута оформляється
договорами купівлі-продажу, які укладаються між ліквідатором і покупцем
відповідно до законів України. Тому суд вважає, що договір купівлі-продажу
об'єкту незавершеного будівництва від 30.05.2002 року, укладений між ОСОБА_5.
та ОСОБА_2., відповідає чинному законодавству, не порушує законних прав третіх
осіб, є належним правоустановчим документом, за яким у відповідача виникло
право власності на недобудований гаражний комплекс. Формулювання предмета
договору не суперечить вимогам законодавства: предметом договору зазначено об'єкт
незавершеного будівництва, визначений згідно з проектом як комплекс гаражів 2
черги на 120 гаражів. До складу майна, що відчужувалось за договором, увійшли
також матеріали, вироби, конструкції, які завезені на майданчик, але не пущені
в будівництво, перелік яких визначено під час інвентаризації, а вартість - під
час оцінки. Проте оскільки на момент продажу будівництво окремих гаражів не
було завершене, а деяких - навіть не було розпочате, то інвентаризація майна
банкрута виявила меншу кількість початих будівництвом гаражів, ніж було
запроектовано. У цьому причина розбіжності між запроектованою й
інвентаризованою кількістю гаражів в комплексі.

Суд вважає, що позивачем не подано належних доказів в обґрунтування вимоги
про визнання зазначеного договору недійсним, оскільки внесення позивачем коштів
для будівництва гаражу в гаражному комплексі КМП «Пірс» та фактичне
користування гаражем, що входить до складу комплексу, не є достатньою підставою
для визнання договору купівлі-продажу незавершеного будівництва недійсним і для
визнання за позивачем права власності на гараж у незавершеному будівництвом
гаражному комплексі.

Усунення перешкод у користуванні майном, передбачено ст.391 Цивільного
кодексу України, як спосіб захисту права власності від порушень не пов'язаних з
позбавленням володіння. Суд вважає, що оскільки позивач не має і не мав права
володіння, вимога про усунення перешкод у користуванні майном також не
відповідає закону і не може бути задоволена.

Таким чином, позивач не надав судові жодного доказу для визнання за ним
права власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражного
комплексу, а також не довів, що його права чи законні інтереси порушені
відповідачами.

В установленому ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом» позивач свої претензії до банкрута не
заявляв, його вимоги до реєстру вимог кредиторів розпорядником майна не
включались. Крім того, згідно п.6 ст.31 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вимоги, не задоволені
за недостатністю майна, вважаються погашеними.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 59, 60, 131, 208, 209,
212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6. та приватного нотаріуса ОСОБА_7про визнання
договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на спірний гараж
та усунення перешкод у користуванні гаражем - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі заяви про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня його проголошення та подання апеляційної
скарги на рішення суду протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Суддя:                                                                                   В.Л.
Амброскін