Справа
№22Ц-4312/2007
у 1  інстанції Паламарчук І.І.
у 2 інстанції Суханова Є.М.
УХВАЛА

іменем України

24 січня
2008 року                                                                                              м.  Київ

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого -
Судді:    Юровської Г.В.,

суддів                                     Суханової
Є.М. ,  Данілова О.М.

при
секретарі:                    Приходько
Л.Г.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської
області матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2007 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4,  треті особи-Петропавлівсько-Борщагівська
сільська рада Києво-Святошинського району Київської області,  Перша Київська обласна державна нотаріальна
контора,  приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну
ділянку,  визнання недійсним доручення та
договору купівлі-продажу земельної ділянки;

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2005
року ОСОБА_1 звернувся
до суду з названим позовом до відповідачів та просив визнати за ним право
власності на земельну ділянку АДРЕСА_1,
розміром 0, 0787 га,  визнавши
недійсним договір купівлі-продажу цієї ділянки,
укладений між ОСОБА_3 ,  що діяв
від імені ОСОБА_2,  на підставі доручення
та ОСОБА_4 ,  нотаріально посвідчений
державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори 7
лютого 2003 року. Одночасно просив визнати недійсним доручення,  видане ОСОБА_2,  ОСОБА_3
на продаж спірної земельної ділянки,
посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу
ОСОБА_5 22 липня 2002 року.

Рішенням
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2007 року в
задоволені позову було відмовлено.

Не погодившись з
висновками,  наведеними в рішенні
суду,  апелянт звернувся з апеляційною
скаргою,  в якій просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,  яким
задовольнити його позовні вимоги.

В судовому
засіданні змінив підстави апеляційної скарги,
просив рішення суду скасувати та справу направити на новий судовий
розгляд.

Колегія суддів
вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін,  вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
вважає,  що вона не обґрунтована
та не підлягає задоволенню.

З матеріалів
справи,  пояснень сторін,  доказів,
наданих сторонами,  суд першої
інстанції зробив правильний висновок про те,
що угода,  щодо якої позивачем
фактично заявляються вимоги про визнання її дійсною,  тобто про купівлю ним у ОСОБА_2 земельної
ділянки навесні 2000 року,  а також
оспорювані позивачем угоди (доручення та купівлі-продажу) були укладені до 1
січня

2004 року,  тому спірні правовідносини регулюються
нормами Цивільного кодексу України 1963 року.

Відповідно до
вимог  ст.  225 ЦК
України 1963 року право продажу майна,
крім випадків примусового продажу,
належить власникові.

У позовній заяві
ОСОБА_1 зазначає,  що навесні 2000 року,  між ним та ОСОБА_2 була укладена усна угода
купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 за 6000 грн. та ним повністю були
виконані умови угоди.

Проте навесні
2000 року відповідачка не була власницею земельної ділянки,  оскільки відповідно до вимог  ст.
22, 23 ЗК України,  що діяв з 1992
року,  право власності на земельну
ділянку.

З матеріалів
справи вбачається,  що державний акт на
право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку АДРЕСА_1 був виданий
Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою лише 1 липня 2000 року,  тому в силу
ст.  225 ЦК України 1963
року,  навесні 2000 року ОСОБА_2 не могла
бути продавцем спірної ділянки та ділянка не могла бути об»єктом
купівлі-продажу.

Колегія суддів
не може погодитись з доводами апелянта про те,
що ним були сплачені відповідачці 200 доларів завдатку,  оскільки відповідно до вимог  ст.
195 вищезазначеного Кодексу завдаток сплачується на підтвердження
укладеного договору,  а договір
купівлі-продажу земельної ділянки вважається укладеним,  коли він нотаріально посвідчений. Так як
договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено у письмовій формі та
нотаріально не посвідчений,  то зазначена
позивачем сума не могла бути завдатком.

Оскільки станом
на 22 липня 2002 року ОСОБА_2 була власником земельної ділянки,  то відповідно до вимог  ст.
225 ЦК України
мала право її продати,  а тому на
законних підставах видала ОСОБА_3
доручення,  посвідчене приватним
нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5,  на продаж спірної земельної ділянки на умовах
та на розсуд ОСОБА_3

Доводи апелянта
про те,  що вказана угода доручення є
прихованою та удаваною не грунтується на доказах,  оскільки у матеріалах справи відсутні договір
позики грошей (розписка або нотаріально посвідчений договір застави,  договір поруки). Показання свідків з приводу
укладання перерахованих угод колегія Суддів не може визнати достовірними,  оскільки вони суперечать письмовим доказам у
справі.

Діючи в межах
повноважень,  наданих власником земельної
ділянки ОСОБА_2,  відповідач ОСОБА_3 7 лютого 2003
року продав зазначену ділянку ОСОБА_4  на
визначених ним умовах. Колегія суддів не знаходить підстав для визнання
вказаної угоди недійсною з тих підстав,
що апелянт не уповноважував ОСОБА_3  на продаж цієї земельної ділянки,  оскільки апелянт не довів відповідно до вимог
CT..60 ЦПК
України,  що він був власником цієї
земельної ділянки.

Неспроможними,  колегія суддів,  визнає доводи апелянта про те,  що він сплатив відповідачці всю обумовлену
вартість земельної ділянки та провів роботи по благоустрою земельної ділянки на
суму 37000 доларів США,  оскільки відповідачка заперечує ці обставини та
посилається на те,  що позивач сплатив їй
лише частину грошей,  а частину їй
сплатив ОСОБА_3,  а що стосується листа про вартість здійснених апелянтом
робіт на ділянці,  то відповідачка
посилається на те,  що лист писали під диктовку
позивача на його прохання та просить визнати його недійсним,  оскільки їй невідомо які роботи та на яку
суму виконав апелянт (а.с. 30-34).

За таких
обставин,  коли апелянт не довів
вимог,  поставлених ним в апеляційній
скарзі,  колегія суддів не вбачає
можливості в її задоволені. Рішення суду обгрунтовано на вимогах чинного
законодавства,  правильно встановлені
правовідносини сторін та дана правова оцінка зібраним по справі доказам.

Керуючись  ст.
ст.  305, 309, 311, 315 ЦПК
України,  колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційу скаргу
ОСОБА_1
відхилити.

Рішення
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом двох місяців з часу набрання законної сили.