У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                 Гнатенка А.В.,

суддів:                              Григор'євої
Л.І.,     Барсукової В.М.,

Балюка М.І.,            Косенка
В.Й.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні власністю, зняття з реєстраційного обліку та визнання
особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 27 березня
2008 року,

встановила:

У серпні 2006 року позивач звернувся до суду із зазначеним
позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідачка була зареєстрована в належному йому
будинку з 31 жовтня 1996 року зі своєю матір'ю та батьком. Згодом батьки ОСОБА_2     придбали
будинок    АДРЕСА_1. Указував, що ОСОБА_2постійно
мешкає зі своїми батьками в придбаному ними будинку, але зареєстрована в спірному
будинку. Просив суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в здійсненні   права
власності   на   будинок
АДРЕСА_2 визнати
такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зобов'язати відповідачку
знятися з реєстраційного обліку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня
2007 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні
будинком ОСОБА_1 та знятись із реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_2

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 березня
2008 року зазначене  рішення районного суду
скасовано,  у  задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення апеляційного суду  та  залишити в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права
та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності жилий   будинок
АДРЕСА_2, в  якому  зареєстровані
його  дружина,  ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2- онука
позивача, інвалід другої групи з дитинства за загальним захворюванням ( а.с. 7,
8).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 і про усунення перешкод у
здійсненні права власності на підставі ст. ст. 319, 391 ЦК України та
відмовляючи йому в позові про визнання відповідачки такою, що втратила  право користування жилим будинком, з підстав,
передбачених ст. 107 ЖК України,
суд  першої інстанції виходив із
доведеності факту вибуття ОСОБА_2 у 1994 року на постійне місце проживання в
будинок своїх батьків, що за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з чим зробив
висновок, що право власності позивача підлягає захисту шляхом зобов'язання
відповідачки знятися з реєстраційного обліку за спірною адресою.

Скасовуючи це рішення та ухвалюючи нове про відмову ОСОБА_1 у позові,
апеляційний суд правильно вважав висновки суду першої інстанції суперечливими.
Разом з тим, визнаючи недоведеним факт вибуття відповідачки на інше постійне
місце проживання та дійшовши висновку про збереження за нею права користування
спірним жилим приміщенням на підставі ст. 25 Закону України “Про психіатричну
допомогу” апеляційний суд ухвалив рішення з порушенням норм процесуального
права, у зв'язку з чим рішення обох судових інстанцій підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, відмовляючи в задоволенні позову про визнання відповідачки такою,
що  втратила  право
користування  жилим   будинком
суд установив, що ОСОБА_2з 1996 року знаходиться на обліку в Одеському
психоневрологічному диспансері з приводу психічного захворювання та є інвалідом
другої групи з дитинства за даним захворюванням , з приводу якого
періодично  перебувала  на
стаціонарному    лікуванні,   а
тому   за   висновком апеляційного суду на час надання
ОСОБА_2 стаціонарної психіатричної
допомоги  за  нею
відповідно   до   ч.
3  ст.  25
Закону України “Про психіатричну допомогу” зберігається право на жиле
приміщення за місцем її постійного проживання.

При цьому апеляційний суд залишив поза увагою ту обставину, що
підставою  позову  ОСОБА_1
зазначив ст. 107 ЖК України (вибуття ОСОБА_2 у 1994 році на інше
постійне місце проживання), а не ст. 71 ЖК України (тимчасова відсутність
наймача чи члена його сім'ї у жилому приміщенні), яка передбачає збереження за
такою особою жилого приміщення протягом часу стаціонарного лікування.

Проте відповідно до ст. ст. 11, 31 ЦПК України право змінити підставу або
предмет позову належить лише позивачу, а суд зобов'язаний розглядати справу в
межах заявлених позовних вимог на підставі наданих доказів.

Ураховуючи, що як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції  допущені
порушення норм процесуального права, які відповідно до ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування судових рішень, ці рішення підлягають
скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня
2007 року  та рішення апеляційного суду
Одеської області від 27 березня 2008 року скасувати,  передати
справу  на  новий розгляд до Київського районного суду м.
Одеси.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                   А.В.
Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Й. Косенко