АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
2008 року                                                  місто Чернігів
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах
апеляційного суду
Чернігівської області в складі:
- судді
суддів:
Євстафіїва О.К.,  Квача М.О., Скрипки А.А.,
розглянувши в  судовому засіданні
справу цивільну справу за позовом ОСОБА_1до Звенигородської  міської ради Черкаської області, виконавчого
комітету Звенигородської  міської ради
Черкаської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання  рішень про вилучення  та надання земельної ділянки недійсними ,
визнання права власності  на земельну
ділянку, відшкодування  моральної шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_2ої  Галини
Григорівни  на рішення
Звенигородського  районного суду  Черкаської області від 29 березня 2004
року  та ухвалу апеляційного суду  Черкаської області від 29 липня 2004 року , -
в с т а н о в и л а :
серпні 2002 року  ОСОБА_1
звернулась в суд  з позовом до
Звенигородської міської ради  Черкаської
області ,  виконавчого комітету
Звенигородської міської ради  Черкаської
області про визнання рішень щодо вилучення та
надання земельної ділянки недійсними, визнання права власності на
земельну ділянку , відшкодування моральної шкоди.  Позивачка вказувала, що на початку серпня
2000 року  їй стало відомо, що  рішеннями виконавчого комітету
Звенигородської міської  ради  Черкаської області    від 21 травня 1997 року № 147 „Про
вилучення , надання, передачу у приватну власність земельних ділянок громадян”,
Звенигородської міської ради Черкаської області
від 27 серпня 1997 року №7-22 „Про вилучення, надання в користування,
передачу у приватну власність, відмовлення в користуванні  земельними ділянками”  ОСОБА_3надано земельну ділянку, площею 453
кв. м за рахунок присадибної ділянки ОСОБА_2, її батька,   по АДРЕСА_1
ОСОБА_1 зазначала , що вона
являється власником  домоволодіння по
АДРЕСА_1, на підставі договору дарування
від 14 жовтня 1970 року, розташованого на земельній ділянці  площею 910 кв. м. Проживала  позивачка
в будинку АДРЕСА_2 , власником якого був її батькоОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.
В подальшому  позивачка стала  власником домоволодінняАДРЕСА_2  на підставі договору дарування  від 01 вересня 1999 року . За домоволодінням
рахувалося 1508 кв. м земельної ділянки. Позивачка вказувала, що фактично  надання ОСОБА_3в постійне користування  453 кв. м
землі відбулося за  рахунок її
земельної ділянки по вАДРЕСА_1, а не за рахунок
земельної ділянки її батька , як вказано в оспорюваних рішеннях.
Відповідачі ОСОБА_2та ОСОБА_3, які
були залучені до участі у справі, мали на праві власності домоволодіння  по АДРЕСА_3 , земельна ділянка якого межувала
з земельними ділянками поАДРЕСА_1таАДРЕСА_2
Позивачка вважала, що при  прийнятті
рішення  про надання земельної
ділянки  ОСОБА_3 за рахунок її земельної
ділянки порушені положення  статті 19
Земельного кодексу України ( в редакції Закону України „ Про внесення змін і
доповнень  до Земельного кодексу  Української РСР від 13 березня  1992 року )
, оскільки з нею дане питання не погоджували. Оскаржувані нею рішення,
як вказувала позивачка,  суперечать  і положенням
статті 31  Земельного кодексу
України , оскільки вилучення земельної ділянки
проведено без її згоди, як землекористувача. Крім того, вилучення
земельної ділянки  проведено  і без згоди
землекористувача земельної ділянки поАДРЕСА_2, її батька ОСОБА_2

Позивачка просила визнати
недійсними вказані рішення
Звенигородської  міської ради
Черкаської області, виконавчого комітету Звенигородської  міської ради Черкаської області про
вилучення  та надання ОСОБА_3 земельної
ділянки площею 453 кв. м   , визнати за
нею  право власності  на земельну ділянку площею  453 кв. м , яка була виділена ОСОБА_3 з
порушенням норм закону , стягнути на її користь понесені судові витрати по
справі  , а також 3 000 грн. в рахунок
відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Справа неодноразово розглядалась
судовими інстанціями. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської
області  від 29 березня 2004 року,
залишеним  без змін ухвалою апеляційного
суду Черкаської області від 29 липня 2004 року, позовні вимоги ОСОБА_2  задоволено частково. Визнано недійсними
рішення виконавчого комітету
Звенигородської міської ради
Черкаської області   від 21 травня
1997 року  № 147 та рішення
Звенигородської  міської ради Черкаської
області  від 27 серпня 1997 року  в частині
вилучення  у ОСОБА_2 по вул.
Бульварній  № 29 в м. Звенигородка
земельної ділянки площею  453  кв. м та надання в постійне  користування
цієї  ділянки  ОСОБА_3Визнано за ОСОБА_2 право на
користування  земельною ділянкою розміром
453  кв. м, у визнанні за  позивачкою
права власності  на дану земельну
ділянку відмовлено. Стягнуто  зі  Звенигородської  міської ради Черкаської області на користь
позивачки   в рахунок  відшкодування моральної шкоди  350 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_2просить
скасувати  судові рішення,
посилаючись  на порушення судами
норм  матеріального та  процесуального права та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Касаційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Згідно з положеннями  ч.2 статті
324  ЦПК України  підставами
касаційного оскарження  є
неправильне  застосування  судом норм матеріального права  чи порушення норм  процесуального права.

Відповідно до   статті
335 ЦПК України суд касаційної інстанції
не може встановлювати  або (та)
вважати  доведеними обставини, що не були
встановлені  в рішенні суду чи відкинуті
ними, вирішуючи питання  про
достовірність  або недостовірність  того чи іншого  доказу, про перевагу  одних доказів
над іншими.

У відповідності  до статті
337 ЦПК України  суд касаційної
інстанції відхиляє  касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням
вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
правильне по суті  і справедливе рішення
з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково
позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився  і суд апеляційної інстанції, обгрунтовано
виходив з  наступного. 14 жовтня 1970
року ОСОБА_1, мати позивачки, подарувала їй
будинковолодіння АДРЕСА_1, розташоване на земельній ділянці  площею 910 кв. м. В 1982 році зазначений
номер будинковолодіння було знято з обліку Уманським бюро технічної
інвентаризації, а земельна ділянка залишилася в користуванні  позивачки, яка проживала  в будинку АДРЕСА_2 розташованому поряд.  Спірна земельна ділянка площею 453 кв. м ,
яка була надана, згідно оскаржуваних позивачкою рішень , в постійне
користування ОСОБА_3 за рахунок присадибної ділянки  ОСОБА_2по АДРЕСА_2 фактично була вилучена із
земельної ділянки , користувачем якої була позивачка. Згоди на вилучення
спірної земельної ділянки позивачка не давала, не давав такої згоди і її
батькоОСОБА_2 Також суди вірно дійшли висновку , що позивачкою не пропущено
строк  позовної давності, оскільки про
порушення свого права вона дізналася в 2000 році, коли відбулося встановлення
меж спірної земельної ділянки в натурі ( на місцевості).

Оскільки доводи касаційної
скарги  та матеріали справи не дають
підстав для висновку про порушення судами при розгляді справи  норм матеріального і процесуального права ,
відсутні підстави для  задоволення  касаційної скарги .

Керуючись Законом України  від 22 лютого
2007 року  № 697 -V
„Про внесення змін до Закону України
„ Про судоустрій України „ щодо
забезпечення касаційного розгляду цивільних справ „ , підпунктом  2 пункту 3 розділу VІІ ”Прикінцеві та перехідні
положення” Закону України „ Про судоустрій
України„,  статтями : 333,
335,  336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія
суддів  ,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Звенигородського районного суду
Черкаської області  від 29 березня 2004
року  та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 29 липня 2004 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Хромець Н.С.

Судді:

Євстафіїв О.К.   Квач М.О.   Скрипка А.А.

Шемець Н.В.