АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа
№22-264/08
у 1-й інстанції: Нестеренко Л.О.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2008 року                                                         м.  Запоріжжя

Колегія
судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області
у складі:

головуючого
судді      Бондаря М. С.

судців                              Гончара О.С,  Ломейко В.О.

при
секретарі                  Тахтаул О.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.  Запоріжжя від 23 листопада 2007 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства
"Запоріжтрансформатор" (надалі ВАТ ЗТР) про стягнення компенсації за
виконану роботу та відшкодування моральної шкоди,  -

ВСТАНОВИЛА:

Неодноразово
уточнюючи свої позовні вимоги,  ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ВАТ ЗТР,
в якому посилаючись на порушення відповідачем норм трудового
законодавства і умов колективного договору,
просила визнати противправним зменшення відповідачем відсотка
мінімального розміру компенсації за роботу позивача в особливо тяжких та особо
шкідливих умовах праці на ВАТ ЗТР.

Зазначала,  що вона з 01.01.1999 року працює на
підприємстві травильником апаратного цеху. Умови її праці дають підстави на
отримання пільгової пенсії за Списком №1 (особливо шкідливі умови праці). В
зв'язку з чим,  на переконання
позивача,  їй повинно нараховуватись
доплата в розмірі не менш ніж 16% від посадового окладу. Однак,  відповідачем з липня 2001 року замість 16%
доплачується лише 8% від посадового окладу. Через це утворилась заборгованість
в розмірі 11338, 08 грн.,  які позивач
просила стягнути з підприємства.

В
зв'язку з чим,  ОСОБА_1 звернулась із
зазначеним позовом,  в якому крім вимоги
про стягнення заборгованості,  просила
суд ухвалити також рішення про відшкодування завданої їй моральної шкоди в
розмірі 5000 грн.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Запоріжжя
від 23 листопада 2007 року в задоволені позову повністю відмовлено.

Із
зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 не згодна,
в зв'язку з чим звернулась до суду з апеляційною скаргою,  в якій посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права просила рішення скасувати,  ухваливши нове,  яким задовольнити всі її позовні вимоги.

Дослідивши
в засіданні апеляційного суду обставини справи,
колегія суддів вважає,  що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно
п.1 ч.1  ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції
апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги
і залишення рішення без змін.

З
матеріалів справи вбачається,  що суд
правильно встановив правовідносини,  які
склалися між сторонами по справі,
дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив.

Відповідно
до  ст.
233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору до суду в тримісячний строк з дня,  коли він дізнався або повинен був дізнатися
про порушення свого права,  а у справах
про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Згідно
п.4 Постанови №9 Пленуму ВСУ від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами
трудових спорів»,  якщо місячний чи
тримісячний строк звернення до суду пропущено без поважних причин,  у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Пунктом 25 Постанови №13 Пленуму ВСУ від 24.12.99р. «Про практику застосування
судами законодавства
про оплату праці»
роз'яснено,  що у справах про оплату праці
діє тримісячний строк звернення
із заявою до КТС або безпосередньо до суду,
який обчислюється з дня,  коли
працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті
225, 233 КЗпП),  і відповідно до цього
з'ясовувати зазначену дату. Пропуск без поважних причин тримісячного строку
звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові.

Вивченням
матеріалів справи встановлено,  що
зменшення відповідачем розміру надбавки до заробітної плати позивачеві
здійснено в зв'язку з переатестацією робочого місяця ОСОБА_1  в 2000 році. З результатами атестації
робочого місця позивача було складено карту умов праці,  відповідно до висновків якої умови роботи
позивача були покращено і тому надбавка за шкідливість підлягала зменшенню з
16% до 8%. З даними висновками ОСОБА_1 була ознайомлена під розпис (а.с.  165 об.),
про що вона не заперечувала в судовому засіданні. ОСОБА_1 систематично
на протязі останніх 7 років отримувала заробітну плату. Мала реальну можливість
звернутись до відповідача про роз'яснення їй методики і порядку нарахувань
оплати її праці. Тому безпідставно,  без
поважних причин пропустила строк звернення до суду з позовом про визнання
неправильним нарахування їй заробітної плати,
а саме неповне нарахування надбавки за шкідливі умови праці. А тому з
цих підстав,  позов ОСОБА_1  не підлягає задоволенню.

На
протязі 2000-2001 років по підприємству видавались накази про зміну розмірів
заробітних плат (окладів,  надбавок і
доплат) в залежності від умов праці (а.с.
214-222). Саме від зазначених наказів залежав розмір оспореної позивачем
надбавки. Разом з тим,  позивачем не
ставиться питання про визнання зазначених наказів незаконними.

Отже
обставини,  зазначені в апеляційній
скарзі не впливають на висновки суду першої інстанції.

За таких
обставин,  судова колегія не вбачає передбачених
законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж направлення
справи на новий розгляд.

Керуючись  ст.
ст.  307,  314,
315,  317 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Запоріжжя
від 23 листопада 2007 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала
судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвали апеляційного суду.