Справа
№ 2-60
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ         УКРАЇНИ

02.10.2008 р.
м.Снятин

Снятинський
районний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючий-суддя
-     Потятинник Ю.Р.,

секретар
-                      Липко О.В.,

з
участю адвоката -      ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду
справу за позовом ОСОБА_1 в  інтересах
якого діє  ОСОБА_2  до
ОСОБА_3  про стягнення  коштів та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1.
про визнання відносин трудовим договором та стягнення невиплаченої заробітної
плати  ,---

В С Т А Н О В И В:

Позивач-відповідач звернувся до суду із
позовом, який мотивує тим, що йому на праві приватної власності належав
автомобіль НОМЕР_1  1995р.в. 18.08.2005р.
відповідач-позивач отримав по генеральному дорученню даний автомобіль і
зобов”язався заплатити  за автомобіль
5500 у.о., що відповідає 30000 грн., в строк
до 01.01.2006р. про що написав йому розписку. Однак , до цього часу гроші
не заплатив.  Тому , просить стягнути з
нього 30000 грн.

В
зустрічному позові відповідач-позивач вказує, що перебував з
позивачем-відповідачем у фактичних трудових відносинах з 01.04.2004р. по
18.12.2005р., оскільки з групою
робітників з Снятинського району будував позивачу-відповідачу дачу в м.
Форос  в Криму. В 2004р. відповідач
-позивач  розраховувався з ним та
робітниками щомісячно виплачуючи обумовлену усною домовленістю суму. З
січня  2005р. виплачував зарплату  лише працівникам , а з ним як з бригадиром
повинен був розрахуватись після здачі об”єкту. Працівникам виплачував заробітну
плату із затримкою в меншому розмірі ніж було домовлено. З цього приводу у
нього виник конфлікт  з  позивачем-відповідачем, якому  поставив умову, що продовжить роботи лише
після сплати йому заборгованості та регулярному проведенні виплат робітникам.
Підрахували борг по зарплаті виходячи із щомісячного розміру 3300 грн. , який
склав 26400 грн. Тоді, позивач-відповідач пояснив, що такої суми грошей не має
і передав йому в рахунок невиплаченої та належної в майбутньому заробітної
плати вищевказаний автомобіль, який було оцінено сторонами в 30000 грн. На час
закінчення дії трудового договору борг по невиплаченій йому заробітній платі
становив 38216 грн. 18.08.2005р. відповідач-позивач видав на його прізвище та
прізвище його двох синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 генеральну довіреність. В цей же
день для перестраховки на вимогу відповідача-позивача  видав тому розписку про те, що ніби -то винен
йому за автомобіль 30000 грн. ,які поверне до 01.01.2006р. Після цього ,
залишився працювати і завершив обумовлені роботи до 18.12.2005р.
Відповідач-позивач роботу прийняв, будь-яких претензій не пред»являв, попросив
залишити в нього інструменти, оскільки можливо доведеться виконувати додаткові
будівельні роботи в майбутньому.
Інструменти залишив. В день припинення трудового договору попросив  відповідача-позивача повернути йому розписку
на що той йому відповів , що не знає де її подів і що будь-яких претензій у
нього немає.  По дорозі додому автомобіль
зламався, прогнив і став не придатний до експлуатації, оскільки
відповідач-позивач скрив від нього інформацію про те, що автомобіль не
використовувався і три роки зберігався в підвальному гаражі. На ремонт
автомобіля витратив 15282 грн., що підтверджується актами виконаних робіт від
05.09.2005р. Тому, вважає , що відповідач-позивач передав йому в рахунок
належної заробітної плати автомобіль вартість якого була 14718 грн. і не
доплатив йому 15282 грн. Борг на сьогоднішній день становить 22934 грн. Вважає,
що хоча трудові відносини і не були документально оформлені , але оскільки його
було фактично допущено до роботи, то згідно ст. 24 КЗпП України  слід визнати
дані відносини  трудовим
договором, про що свідчить те , що між сторонами було досягнуто згоди  щодо предмету трудової угоди, а саме :
розміру щомісячної заробітної плати, посади -бригадира, місцю роботи,
обов»язків, роботу повинен був виконувати в домовлений час протягом робочого
дня з вихідним днем, як бригадир повинен був створити безпечні умови праці для
робітників, заробітна плата нараховувалась і виплачувалась щомісячно, однак з
01.01.2005р. йому не виплачувалась і на час звільнення заборгованість становила
38280 грн. Просить визнати відносини між сторонами трудовим договором  і стягнути з відповідача-позивача в свою
користь 22394 грн. не виплаченої заробітної плати.

В
судовому засіданні представник
позивача-відповідача  позов
підтримав повністю, проти зустрічного позову
заперечив. Пояснив, що позивач-відповідач попросив його знайти людину
яка може добудувати йому дачу в Криму. Будучи знайомим з
відповідачем-позивачем  запросив його і
той погодився  провести необхідні роботи.
Відповідач-позивач самостійно набирав бригаду, керував робітниками, проживав на
дачі. Всі питання погоджував з позивачем-відповідачем, який повністю
розрахувався з ним. Гроші виплачував робітникам безпосередньо
відповідач-позивач. Передача
автомобіля  відповідачу-позивачу  не має ніякого відношення до розрахунків за
проведені  роботи. Відповідач-позивач
просив, що йому потрібний автомобіль , який був переданий у технічно-справному
стані. Будь-яких питань щодо ремонту автомобіля не виникало. Автомобіль був
переданий відповідачу-позивачу з умовою його повернення або повернення
обумовленої сторонами вартості автомобіля - 30000 грн. Після того, як
відповідач-позивач в строк не повернув 30000 грн.,  позивач-відповідач звернувся в МРЕВ м. Києва
і виявив, що автомобіль проданий і поставлений на облік у МРЕВ м. Івано-Франківськ.  Тому, просить стягнути з відповідача-позивача  30000 грн.

Відповідач-позивач
в судовому засіданні позов не визнав, зустрічний позов підтримав. Пояснив, що
одну  дачу будували позивачу
-відповідачу, а іншу добудовували. Раз в три місяці їздив додому на тиждень.
Самостійно розробив проект  будівництва,
набирав працівників з Снятинського району. Ліцензії на будівельні та проектні
роботи, а також   відповідної освіти не
має. Позивач-відповідач приїжджав на об»єкт раз у місяць-два і проводив з
розрахунок в залежності від об»єму виконаних робіт. З робітниками
розраховувався особисто згідно домовленостей з ними за кошти позивача
-відповідача, який безпосередніх відносин з робітниками не мав, тобто
розрахунок проводився з робітниками через нього. Разом з позивачем-відповідачем  рахували об»єми виконаних робіт і розмір
оплати. Автомобіль був переданий йому 18.08.2005р. в м. Києві  в рахунок заробітної плати  з метою завершення робіт, які фактично були
завершені в грудні 2005р. Залишилось лише провести внутрішні роботи. Генеральне
доручення було оформлено на нього і на синів, оскільки йому особисто автомобіль
був не потрібний. Сини продали автомобіль в 2006-2007р.,  за яку суму не пригадує , але кошти повернули
йому з яких він розрахувався з робітниками. Розписку написав на вимогу позивача-відповідача
як гарантію виконання робіт. Вважав, що автомобіль вже належить йому.
Після  завершення робіт претензій до
нього не було, залишив інструмент, оскільки повинен був ще дещо доробити за  телефонною вимогою позивача-відповідача, якої
не було. Видана позивачем -відповідачем довіреність не збереглась.

Суд, вислухавши
сторони, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та
дослідивши зібрані докази, вважає, що позов підставний і підлягає до
задоволення , а  зустрічний позов
безпідставний і в його задоволенні слід відмовити з наступних  мотивів.

Як встановлено в
судовому засіданні з пояснень
представника позивача-відповідача та відповідача-позивача, останній
згідно усної домовленості на протязі 2004-2005р.р. організовував та виконував
роботи по будівництву дач з поетапною оплатою по мірі виконання робіт. При
цьому, відповідач -позивач пояснив суду, що самостійно набирав  робітників з числа своїх знайомих і проводив
з ними розрахунок з коштів, які періодично раз на 1-2 місяці видавались йому
позивачем - відповідачем після проведених сторонами  підрахунків обсягів виконаних робіт згідно
узгоджених ними  ж  розцінок. Тим самим , відповідач-позивач сам
заперечив  посилання  у зустрічній позовній заяві на встановлений
угодою сторін щомісячний розмір його заробітної плати в 3300 грн. на підставі
чого  грунтуються  його позовні вимоги. Факт проведення  таких розрахунків через відповідача-позивача
підтвердили й допитані в судовому засіданні
свідки  ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
які пояснили, що виконували будівельні роботи за домовленістю з
відповідачем-позивачем, який безпосередньо розраховувався з ними.

Продовжуючи
викладене та беручи до уваги, що між сторонами не було укладено, і
зареєстровано в тижневий строк в державній службі зайнятості письмового
трудового договору, як це вимагається  в
ст. 24 ч.1 п.6, 24-1 КЗпП України,  в
судовому засіданні не здобуто будь-яких доказів встановлення трудового розпорядку,
зокрема сам відповідач-позивач  пояснив
суду, що раз у три місяці їздив додому на тиждень, враховуючи відсутність у
відповідача-позивача спеціальної освіти та
ліцензії на виконання проектних і будівельних робіт, суд вважає , що
відносини між сторонами не можуть бути визнані трудовим договором в розумінні
ст. 21, ст. 24 ч.4 КЗпП України  і мають
ознаки цивільно-правового договору. До того ж, в судовому засіданні не здобуто
доказів наявності та розміру заборгованості позивача -відповідача перед
відповідачем -позивачем з приводу виконаних робіт. Навпаки, з пояснень
представника позивача-відповідача та відповідача-позивача вбачається, що
сторони після завершення робіт не мали
претензій щодо взаємних розрахунків.

Посилання
відповідача -позивача на передачу йому автомобіля в рахунок заробітної плати
суд вважає безпідставними, оскільки згідно власноручно написаної і виданої ним
же розписки він зобов”язався розрахуватись за переданий йому автомобіль
обумовленою сторонами вартістю 5500 долларів США, що відповідає 30000 грн., до
01.01.2006р. Представник позивача-відповідача пояснив, що автомобіль був
переданий на прохання відповідача-позивача для продажу чи особистого
користування згідно генерального доручення з умовою сплати 30000 грн. і
оскільки кошти не були повернені, після звернення в МРЕО м. Києва  позивач-відповідач  виявив, що автомобіль проданий, то змушений
був звернутись  до суду з даним позовом.
При цьому, суд не вважає показання свідка ОСОБА_7. про те, що
відповідач-позивач говорив йому, що автомобіль був переданий в рахунок оплати
праці  та свідків ОСОБА_8 і  ОСОБА_9 про те,  що вони чули про це ж саме від людей в селі,
такими , що спростовують встановлені обставин справи , оскільки дані показання
свідків є непрямими доказами, ці свідки є односельцями і знайомими відповідача
-позивача, які були залучені  ним в
якості робітників, а свідок ОСОБА_9 є його батьком.

Також, виходячи
з вищевикладеного, суд вважає безпідставними посилання відповідача-позивача як
на обгрунтування свої позовних вимог на те, що незадовго після передачі
автомобіля виявив, що автомобіль в несправному стані і на його ремонт  витратив 15282 грн. з приводу чого представив
суду акти виконаних робіт від 05.09.2005р. на суму 7641 грн., оскільки
представник позивача-відповідача пояснив, що автомобіль був переданий у справному
стані, при його передачі і обумовленні
вартості у відповідача-позивача не виникало будь-яких претензій, що
визнав сам відповідач-позивач, який також пояснив, що фактично не користувався
переданим автомобілем , оскільки передав його своїм  синам.

Таким чином,
відповідач-позивач не виконав взятих на себе зобов”язань щодо проведення до
01.01.2006р. розрахунку з позивачем -відповідачем за переданий  автомобіль обумовленою  вартістю
30000 грн., який як встановлено в судовому засіданні  був проданий відповідачем -позивачем на
підставі виданого позивачем-відповідачем доручення.

Тому, слід
стягнути з відповідача-позивача в користь позивача-відповідача 30000 грн.

На
підставі викладеного та ст.  509,526,
530, 1000, 1006 ЦК України , керуючись ст. 213-215  ЦПК України,--

Р І Ш И В:

Позов задоволити
. Стягнути з  ОСОБА_3  в користь
ОСОБА_1 30000 грн.

Стягнути з  ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1. 300 грн. судового
збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

В зустрічному
позові  ОСОБА_3 до ОСОБА_1. про визнання
відносин трудовим договором та стягнення невиплаченої заробітної плати -  відмовити.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду
Івано-Франківської області шляхом подання заяви про апеляційне
оскарження протягом 10 днів з дня його
проголошення  , з подальшим
поданням апеляційної скарги   протягом 20
днів з дня подання заяви про апеляційне оскарження  через Снятинський  райсуд.
Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження у строк встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Головуючий:
підпис

Суддя Снятинського районного суду                                Ю.Р.Потятинник