УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 грудня  2008
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,

Перепічая В.С.,

Лященко  Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого
акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Український графіт», треті особи: КП
ВРЕЖО № 6 м. Запоріжжя, ЖЕУ № 31 м. Запоріжжя, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання
рішення від 17 жовтня 2002 року та ордеру недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Орджонікідзевського районного суду                м. Запоріжжя від 12 жовтня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2004 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов
до                           ВАТ
«Український графіт» про визнання спільного рішення адміністрації та
профспілкового комітету товариства від 17 жовтня 2002 року № 40 та виданого на
його підставі  ордера від 5 листопада
2002 року № 241 недійсними.

Зазначав, що на підставі виданого йому ордера від 18
квітня 2000 року                 НОМЕР_1
він проживав і був прописаний у кімнаті АДРЕСА_1, що належав відповідачу.

Спільним рішенням адміністрації та профспілкового
комітету                           ВАТ
«Український графіт» від 17 жовтня 2002 року № 40 його переселено з кімнати
АДРЕСА_1 у кімнату АДРЕСА_2, в якій йому надано ліжко-місце.

Кімнату АДРЕСА_1 було надано ОСОБА_2 5 листопада 2002
року їй видано ордер на вселення в зазначену кімнату у гуртожитку.

Посилаючись на те, що на момент переселення його з
кімнати АДРЕСА_1 у кімнату АДРЕСА_2, приміщення гуртожитку вже не належало ВАТ
«Український графіт», а знаходилося в комунальній власності міста, позивач просив  визнати спільне рішення адміністрації та
профспілкового комітету товариства від                       17 жовтня 2002 року № 40
і виданий на його підставі ордер від 5 листопада                2002 року № 241 недійсними.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 12 жовтня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 30 січня 2007 року, у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга  підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності
та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив із того, що у ВАТ «Український графіт» було достатньо
повноважень і підстав для прийняття спільного рішення адміністрації та
профспілкового комітету товариства від 17 жовтня 2002 року № 40 і видання
ордера від 5 листопада 2002 року № 241, оскільки лише наказом комунального
підприємства виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об'єднання № 6 (далі -
КП ВРЕЖО № 6) від 1 листопада 2002 року було прийнято гуртожиток у повне
господарське відання.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна,
оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та процесуального
права.

На виконання  Закону України « Про передачу об'єктів права
державної та  комунальної власності» було
прийнято   Положення про порядок передачі
в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у
повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств,
установ та організацій, затверджене постановою Кабінету Міністрів України                 № 891 від 6 листопада 1995
року, відповідно до п. п. 1, 9 якого передачі в комунальну власність підлягають
житлові будинки відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитки.

Акт приймання - передачі відомчого житлового
фонду в комунальну власність складається в чотирьох примірниках, підписується
членами комісії з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну
власність та затверджується державною адміністрацією або виконкомом, який
утворив цю комісію.

З матеріалів справи вбачається, що в
зазначеному порядку акт приймання-передачі спірного гуртожитку було затверджено
рішенням Запорізької міської Ради від 30 вересня 2002 року № 296/3  (а.с. 9, 12).

Наказом управління житлового господарства
(далі - УЖГ) Запорізької міської ради від 14 жовтня 2002 року цей гуртожиток
було прийнято в повне господарське відання (а.с. 11).

Проте в порушення вимог ст. 212 ЦПК України
зазначеним доказам суд не дав  належної
правової оцінки, хоча вони мають суттєве значення для правильного вирішення
справи, та не з'ясував, чи мав право відповідач 17 жовтня 2002 року приймати
будь-які рішення щодо розпорядження гуртожитком.

Наказ УЖГ від 1 листопада 2002 року № 353, на
який посилався суд у своєму рішенні, не свідчить про передачу гуртожитку від
ВАТ “Український графіт” у комунальну власність, а лише підставою прийняття в
господарське відання житловим об'єднанням №6 (а.с. 72)

Розглядаючи
спір  про визнання недійсним
ордера, виданого на підставі
оспорюваного рішення адміністрації та профкому  ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  суд у порушення вимог ст. ст.
212, 213, 33  ЦПК України не залучив
зазначених осіб до участі у справі в якості відповідачів.

Зазначені порушення закону залишилися поза
увагою апеляційного суду.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя
від                        12 жовтня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2007 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай

Ю.В. Прокопчук