Справа 2-585/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада  2008
року
Печерський  районний суд м.
Києва  в складі:

Судді:                            Фінагєєва В.О.

При
секретарі:             Бойко К.В.

розглянувши
в відкритому судовому засіданні  в м.
Києві  цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Державного казначейства України про визнання звільнення неправильним,
зобов'язання відповідача змінити дату звільнення у трудовій книжці, стягнення
заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової
книжки, стягнення надбавки на утримання дітей непрацюючим пенсіонерам,
стягнення моральної шкоди, зобов'язання внести зміни до трудової книжки
позивача, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся з вказаним позовом до суду та просив суд винести рішення яким визнати
його  звільнення 11.06.2007 року
неправильним (відповідно до ч. 1
ст.240-1 КЗпП України),  зобов'язати Державне казначейство України
(Власника ДП) змінити в трудовій книжці
дату його звільнення на дату постановления рішення суду,
або на дату отримання трудової книжки,   стягнути
з Державного казначейства України (Власника ДП) на його користь суму заборгованості
за весь час затримки розрахунку та видачі трудової книжки, враховуючи не отримані кошти за лікарняним листом
№ 441650, за період з 06.06.2007 р. по 04.11.2008р. включно, яка складає
67369,44 грн., стягнути з Державного
казначейства України на його користь не отриману надбавку на утримання
дітей непрацюючим пенсіонером, у зв'язку з затримкою
ДКУ видачі йому трудової книжки, за період з 06.06.2007 року по 18.12. 2007 року
включно, в сумі 2055 грн., стягнути з
Державного казначейства України  на його
користь моральну шкоду в сумі 10000 грн., зобов'язати ДКУ внести до його
трудової книжки запис про призначення його з 01.01.2006 р. директором
Державного підприємства «Управління по експлуатації адміністративних будинків Головного управління Державного казначейства
України», у відповідності до затвердженого ДКУ штатного розкладу
Державного підприємства «Управління по експлуатації адміністративних  будинків
Головного управління Державного
казначейства України» на 2006 рік, введеного в дію з 01.01.2006 року,
зобов'язати Державне казначейство України
виправити в трудовій книжці, в графі «Відомості про прийом на роботу,
переміщення по роботі і звільнення (з зазначенням причин)» записи: «Управління по експлуатації адмінбудинків
Держказначейства України», виправити на: «Державне підприємство «Управління по експлуатації адміністративних
будинків Головного управління Державного казначейства України», Прийнятий
на посаду заступника начальника «Управл. по експлуат.», - виправити
на: Прийнятий   на   посаду
заступника   начальника   Державного підприємства «Управління по експлуатації адміністративних
будинків Головного управління Державного казначейства України»,  призначений
на посаду начальника «Управління по експлуат. адмінбуд. ДКУ», - виправити
на: Призначений на посаду начальника
Державного підприємства «Управління по експлуатації адміністративних будинків
Головного управління Державного казначейства України», - Звільнено з посади у зв'язку з ліквідацією
Управління відповідно за п.1 ст.40 КЗпП України, - виправити на: Звільнено з посади у зв'язку з ліквідацією
Державного підприємства «Управління по експлуатації адміністративних
будинків Головного управління Державного казначейства
України» відповідно за п.1 ст.40 КЗпП України.

Свій позов позивач обґрунтовує тим,
що  його звільнення з посади начальника
державного підприємства «Управління по експлуатації адміністративних будинків
Головного управління Державного казначейства України» було здійснено з
порушенням чинного законодавства України, під час звільнення йому не виплатили
заробітну плату  і не провели кінцевий
розрахунок, не видали в день звільнення трудову книжку. В зв'язку з
затримкою видачі йому Власником ДП трудової книжки, відповідно до п. «а» ст. 16
та п. «а» ст. 24 ЗУ « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992
р. № 2262 -XII, а також п. 9 Постанови правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 р.
№ 3-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій відповідно
до ЗУ « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 р. № 2262-ХИ, було порушено його право
на отримання в Пенсійному фонді надбавки непрацюючому пенсіонеру, який має на
своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї (дітей), в розмірі 50 % прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що становить 205,5 грн. на
кожну особу в місяць. В результаті неправомірних дій Власника ДП, (ДКУ) та
Голови ліквідаційної комісії, які виражалися у постійному порушенні, або навіть
зухвалому ігноруванні вимог законодавства України під час процедури ліквідації
ДП, невизначеності ситуації, яка склалась навколо нього особисто у зв'язку зі
звільненням його під час хвороби, (загострення якої також було наслідком
щоденних нервових «ліквідаційних» стресів), не своєчасній видачі йому трудової
книжки та не проведенні розрахунку в повному обсязі при звільненні, - йому
нанесена моральна шкода, яка для нього полягає в  позбавленні його, і без того в наш час вкрай
проблематичної для його віку можливості у повному обсязі реалізувати передбачене
ст. 43 Конституції України право на працю,
можливості вільно обирати або вільно погоджуватися на працю, значне
погіршення матеріального становища його сім'ї та його особисто, що добре видно
з приведеного розрахунку заборгованості по заробітній платі та надбавки на
утримання дітей непрацюючим пенсіонером, позбавлення його можливості
реалізувати свої повсякденні звички і бажання
колишнього вільного і радісного спілкування з близькими та друзями, різкому
погіршенню стану його здоров'я та неможливості його відновлення за браку коштів
(діагноз захворювання - інвалід війни 2 гр.), порушенні
нормальних життєвих зв'язків з рідними, колишніми знайомими та діловими партнерами, що і сьогодні вимагає від
нього додаткових зусиль для організації
його життя, постійної нервової напруги, спричиненої тягарем збирання
доказів до позовної заяви, написання самої
позовної заяви та нестерпних для нього, в його віці, судових засіданнях.

Позивач та його представник в удовому засіданні позов
підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не
визнав та просив суд відмовити в його задоволенні в  повному обсязі через безпідставність вимог
позивача, недоведеністю ним фактів на які він посилається, а також через пропуск
позивачем строку позовної давності щодо вимог внесення виправлень в трудову
книжку позивача.

Розглянувши цивільну справу, заслухавши пояснення
позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши надані
сторонами докази, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позову
та необхідності його часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Державного
казначейства України № 10 від 19 січня 2007 року було ліквідовано Державне
підприємство «Управління по експлуатації адміністративних будинків Головного
управління Державного казначейства України». На підставі  зазначеного наказу 11 червня 2007 року
наказом Державного казначейства України № 266-к було звільнено директора
«Управління по експлуатації адмінбудинків ГУДКУ» ОСОБА_1. відповідно до п. 1
ст. 40 КЗпП України. При звільнення з ОСОБА_1було проведено остаточний
розрахунок по 5 червня 2007 року. Вказані обставини визнані сторонами по справі
та підтверджуються наданими суду наказами Державного казначейства України № 10
від 19 січня 2007 року та № 266-к від 11.06.2007 року, індивідуальною відомістю
на застраховану особу відповідно до якої позивачу виплачено заробітну плату за
три дні червня 2007 року, тобто до 05.06.2007 року.

У відповідності
до вимог ст. 47 КЗпП України Власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116
цього Кодексу.

Оскільки судом встановлено, що позивач був звільнений 11.06.2007 року, а
розрахунок з ним проведений станом на 05.06.2007 року - суд приходить до
висновку, що вимоги позивча про стягнення належної йому заробітної плати за
період з 06.06.2007 року по день звільнення підлягають задоволенню.

Заперечення представника відповідача в тій частині, що позивач з
06.06.2007 року не працював, був на лікарняному і тому адміністрація не знала
коли він стане до роботи - суд не може прийняти до уваги, оскільки судом
встановлено, що позивач з 06.06.2007 року по день звільнення був на лікарняному
і це було відомо адміністрації. Вказані факти підтверджуються наданими суду
лікарняними листами позивача, а також показами свідка ОСОБА_2., яка в судовому
засіданні суду показала, що дійсно ОСОБА_1. повідомляв їй про те, що він з
06.06.2007 року перебуває на лікарняному і вона в свою чергу повідомила про це
голову ліквідаційної комісії.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що позивачу безпідставно
не було виплачено заробітну плату по день його фактичного звільнення.

Вимоги позивача про визнання його звільнення не правильним та стягнення з
відповідача заробітної плати за період з моменту звільнення по 04.11.2008 року
враховуючи не отримані кошти за лікарняними листами - задоволенню не підлягають
з наступних підстав.

Статею 94 КЗпП України визначено, що
заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку
власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним
роботу.

Судом встановлено, що фактично позивач ОСОБА_1. з 06.06.2007 року не
працював, а був на лікарняному.

Згідно з вимогами ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його
тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також
у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на
випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином  адміністрація
Державного казначейства України мала права звільнити ОСОБА_1. в період його
перебування на лікарняному і позивач не має права на отримання заробітної плати
після звільнення за фактично не відпрацьований час.

Наказом  Державного казначейства України № 266-к було звільнено
директора «Управління по експлуатації адмінбудинків ГУДКУ» ОСОБА_1. відповідно
до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказаний наказ
про звільнення був виданий на підставі наказу Державного Казначейства України №
10 від 19 січня 2007 року, яким було ліквідовано Державне підприємство
«Управління по експлуатації адміністративних будинків Головного управління
Державного казначейства України». Приймаючи до уваги, що зазначений наказ
Державного  Казначейства України про
ліквідацію підприємства є чинним, позивачем не оскаржувався - вимоги позивача
про визнання його звільнення не правильним та зміну дати звільнення задоволенню
не підлягають.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільнення та за час затримки видачі трудової книжки
задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так судом встановлено, що дійсно з позивачем в день звільнення не було
проведено повного розрахунку з вини власника та вчасно не видано трудову
книжку. Вказані факти підтверджуються вищевказаними доказами, в тому числі і
відомостями про виплату заробітної плати відповідно до яких з ОСОБА_1був
проведений розрахунок до 05.06.2007 року, а не по день фактичного звільнення.

Трудову книжку позивачу було видано 18.12.2007 року.  Вказаними діями адміністрація ДКУ порушила
інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджену  наказом міністерства праці та соціальної
політики України №  58 від 29.07.1993
року пунктом 4.2 якої передбачено, що
якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Вказані вимоги адміністрацію ДКУ були проігноровані і, не дивлячись, що
позивач в день звільнення був на лікарняному - йому в цей день ніякого
повідомлення направлено не було. Такі повідомлення, копії яких є в матеріалах
справи, були направлені позивачу лише 28.08.2007 року та  11.12.2007 року.

Таким чином судом встановлено, що адміністрацією ДКУ порушені вимоги
трудового законодавства щодо проведення кінцевого розрахунку з працівником та
видачі трудової книжки в день звільнення.

У відповідності до
вимог ст.  117, ч. 4 ст. 235 КЗпП України
- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу,
при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.  У разі
затримки видачі трудової книжки з вини власника або  уповноваженого ним органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного суду України №  9 від 06.11.1992 року зі змінами та
доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено,
що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги
працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку
підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або
уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне
формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню
працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується
заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності,
вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по
безробіттю), який працівник мав в цей час.

Судом встановлено, що на момент звільнення і на сьогоднішній день позивач
отримує пенсію в розмірі 5060 гривень, про що
до суду надана відповідна довідка з Головного управління пенсійного
фонду України в м. Києві. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач не
має права на отримання середнього заробітку з відповідача, оскільки отриманий
ним після звільнення дохід у вигляді пенсії значно перевищує його середній
заробіток, який він отримував працюючи на посаді директора державного
підприємства по експлуатації адмінбудинків Головного управління Державного
казначейства України, а саме  його
середній заробіток складав 3690.18 грн., що визнано самим позивачем та
підтверджується відомостями на видачу заробітної плати.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача  2055 грн. надбавки надбавки на утримання
дітей не працюючим пенсіонерам у зв'язку з затримкою Державним казначейством
України видачі трудової книжки за період з
06.06.2007 року по 18.12.2007 року задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Частиною 4 ст. 235 КЗпП України
чітко визначено наслідки та санкції які настають для роботодавця у разі
затримки видачі  працівнику трудової
книжки. В даній нормі закону не визначено права
працівника вимагати від підприємства компенсації надбавки  на утримання дітей не працюючому пенсіонеру.

Крім того  зазначена позивачем
надбавка відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб
звільнених з військової служби та деяких інших осіб» повинна виплачуватись
органами пенсійного фонду України, а не підприємством на якому працював
пенсіонер.

Згідно з порядком подання та оформлення
документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону
України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та
деяких інших осіб» для призначення надбавки не працюючому пенсіонеру не
потрібно надання трудової книжки, а необхідно надати тільки її копію.

Так п. 9 зазначеного порядку визначено, що для призначення надбавки  на непрацездатних членів сім'ї подаються
заява, копія трудової книжки та інші документи.

Пунктом 6 зазначеного порядку визначено, що  у разі якщо до заяви про призначення пенсії
додані не всі необхідні документи, заявнику роз'яснюється, які документи  необхідно додати При поданні документів до
закінчення тримісячного терміну з дня отримання розяснення - днем звернення
вважається день подання заяви.

Таким чином, позивач не був позбавлений можливості звернутись зразу після
звільнення до органу пенсійного фонду з заявою про призначення йому надбавки до
пенсії і після роз'яснення, що для її призначення необхідна копія трудової
книжки,  мав можливість на протязі трьох
місяців зробити відповідну копію  трудової
книжки в Державному Казначействі України. Однак цього не зробив і відповідної
письмової заяви до пенсійного фонду України не подав.

Вимоги позивача про зобов'язанні відповідача  внести виправлення в його трудову книжку
задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до наданої суду трудової книжки
позивача він був прийнятий на посаду зступника начальника управління по
експлуатації адмін будинків Держказначейства України з 04.12.2002 року, а з  03.02.2004 року призначений начальником
Управління по експлуатації адмінбудинків ДКУ. З наказами про своє призначення
позивач був ознайомлений з часу їх видання, оскільки фактично виконував
обов'язки і заступника і начальника даного управління, що також визнав в
судовому засіданні.

Згідно з ст.ст.  256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.  Загальна позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Приймаючи до уваги, що позивач з 03.02.2004 року знав про порушення свого
права, а саме про неправильність записів в трудовій книжці, крім того сам
очолював підприємство, яке було юридичною особою і як керівник мав контролювати
роботу працівників кадрового апарату, щодо правильності ведення трудових книжок
- суд приходить до висновку, що строк позовної давності для даних вимог сплив
03.02.2007 року. До суду позивач звернувся
26.12.2007 року тобто з пропуском встановленого законом строку позовної
двності.

Частиною 4 ст. 268 ЦК України визначено, що  сплив позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача в судовому засіданні просив
суд застосувати позовну давність щодо зазначених вимог, суд приходить до висновку,
що позивач пропустив строк позовної давності, а тому в задоволенні його вимог
слід відмовити з цих підстав.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 000 грн. в якості
відшкодування моральної шкоди підлягають
частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до
ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої
внаслідок порушення її прав.  Моральна
шкода полягає   у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Частиною 3 ст.
23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається
судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка
її завдала, за наявності її вини. Вина відповідача у затримці розрахунку
з позивачем при звільнення, а саме не виплаті йому заробітної плати по день
фактичного звільнення, а також в затримці видачі йому трудової книжки
встановлена дослідженими в судовому засіданні доказами, а тому суд вважає
доведеним той факт, що позивачеві в зв'язку з порушенням його прав була
спричинена також і моральна шкода, яка виразилась в нервових переживаннях через
порушене право, необхідності докладання додаткових зусиль для відновлення порушеного
права, а також в тому, що позивач був змушений в судовому порядку добиватись
виплати належної йому заробітної плати. Однак сума в 10000 грн., що просить
стягнути позивач на думку суду є не обґрунтованою і завищеною, оскільки
позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували спричинення йому
моральної шкоди на зазначену суму.

В зв'язку з
викладеним,  враховуючи характер  правопорушення, глибину фізичних та душевних
страждань позивача,   ступеня вини
відповідача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача
1000 грн. в якості відшкодування  за
спричинену  позивачу моральну  шкоду, що цілком буде відповідати характеру
правопорушення, та глибині душевних страждань позивача.

На підставі викладеного керуючись ст.ст.
256, 257, 268 ЦК України, 116, 235 КЗпП України, ст.ст. 213-215,
218, 221 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов  задовольнити частково.

Стягнути з Державного казначейства
України на користь ОСОБА_1 567,72 грн.
заборгованості по заробітній платі та
1000 грн. у якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

В
задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне
оскарження протягом десяти діб з моменту його проголошення та апеляційної
скарги протягом 20 діб з дня подачі заяви.

Суддя: