Справа №2-3/2008 рік
Р І Ш Е Н Н Я

І
М 'Я М             У К Р А Ї Н И

03 квітня 2008 року Котовський
міськрайонний суд Одеської області в складі:                              головуючого судді
- Нікітішина В.П.

при
секретарі - Дембицькому Є.Ю.

за участю
адвокатів - ОСОБА_6,ОСОБА_7.

розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Котовську
Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до
ОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5 і виконкому Котовської міськради
Одеської області  про визнання угод
частково не дійсними, розподіл спільного майна подружжя і визнання права
власності

ВСТАНОВИВ:

28 жовтня 2002 року позивач
звернувся до суду з позовом, вказуючи, що з 24 травня 1986 року по 09 вересня
2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. Від цього шлюбу вони
мають сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після укладення шлюбу з відповідачкою вони
за власні кошти придбали у спільну власність старе домоволодіння в с.Куяльник
Котовського району Одеської області. На земельній ділянці якого розпочали
будівництво нового будинку. В цьому будинку проживали з літа 1990 року до
розірвання шлюбу. Крім цього за кошти сім'ї
29 серпня 1996 році вони  за
договором купівлі-продажу придбали у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
а 21 травня 1998 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Після розірвання шлюбу в
вересні 2002 року йому стало відомо, що
в 1990 році дружина без його відома і письмової згоди на це подарувала
незакінчене будівництвом домоволодіння (89% готовності) АДРЕСА_3 своїй матері,
відповідачці по справі, ОСОБА_3. Крім цього вищезазначені квартири ОСОБА_2, в
порушення домовленості про їх оформлення на її ім'я, фактично оформила на
неповнолітнього сина. Також в ході розгляду справи про розлучення в суді в 2002
році йому стало відомо про існування ще одного рішення суду про розірвання між
ними шлюбу від 1988 року за позовом відповідачки, участі в розгляді якого він
не приймав.

Тому, зважаючи на  вищенаведене,
та своє право на Ѕ частину домоволодіння і вказаних квартир, яким без
його відома розпорядилась ОСОБА_2, в своїх кінцевих позовних вимогах просив
постановити рішення суду, яким на підставі ст.ст. 22,28 КпШС України і ст.48 ЦК
України (в редакції 1963 року) визнати частково не дійсним договір
купівлі-продажу не закінченого будівництвом домоволодіння (89% готовності)
АДРЕСА_3 від 12.04.1990 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, виділити йому Ѕ цього
домоволодіння у вигляді окремої квартири №1
згідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25.11.2002
року, до складу якої включається - коридор 1-1 площею 14.6 кв.м., кухню 1-2
площею 15.3 кв.м., кімнату 1-3 площею 14.2 кв.м., кімнату 1-4 площею 16.4
кв.м., веранду літ «а-1», навіс літ. «а-3» площею 16.0 кв. м., погріб літ.
«а-5», сарай літ. «Б», Ѕ частину мансарди, що складає його 49/100 частки, на
суму - 20364.5 грн., огорожу, замощення колодязь, туалет залишити в спільному
користуванні з ОСОБА_3., а на підставі на підставі ст.ст. 22,28 КпШС і України
ст.ст.51,58 ЦК України (в редакції 1963 року) визнати частково недійсними
договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29.08.1996 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 і квартири АДРЕСА_2 від 21.05.1998 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_4 виділивши
йому  по Ѕ часток цих квартир.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, а суду пояснила, що з січня 1988
року вони з позивачем припинили шлюбні відносини і проживали окремо. Шлюб було
розірвано за її позовом в судовому порядку 25.07.1988 року. Старий будинок в
с.Куяльник вона придбала самостійно за ціною 5000 руб., які їй до цього були
подаровані. Будівництво нового будинку на цій земельній ділянці розпочалось з
літа 1988 року. Позивач ніякої участі в цьому будівництві не приймав.
Будівництво проводилось її батьками за належні їм кошти та її особисті кошти.
Будинок з самого початку будувався батьками, як
двоквартирний для неї і її сестри.
В 1990 році, зважаючи на фактичну його забудову батьками і будучи не
впевненою в своїх подальших сімейних справах, вона переоформила його на матір.
Також в подальшому на вільні кошти своїх батьків вона у 1996 році придбала для
сина однокімнатну квартиру. Надалі цю квартиру вона фактично залишила своїй
сестрі ОСОБА_9, натомість знову за допомогою батьків і без участі позивача
купила для сина двокімнатну квартиру. Тому просила в позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3. позов не визнала, а суду пояснила, що дочка ОСОБА_2
після розлучення з позивачем в 1988 році за власні, подаровані їй кошти,
придбала старе домоволодіння в с.Куяльник. На цій земельній ділянці  вона з чоловіком в 1988 році спільно вирішили
будувати двоквартирний будинок для своїх дочок - ОСОБА_2 і ОСОБА_9. Будівництво
проводилось без будь-якої участі позивача. В 1990 році дочка ОСОБА_2, зважаючи
на невизначеність свого подальшого сімейного життя і відсутність вільних
коштів,  переоформила це будівництво на
неї. В 1996 році вона з чоловіком придбали для внука однокімнатну квартиру у
ОСОБА_5., яку в подальшому передали іншій дочці ОСОБА_9, а взамін цього купили
внуку двохкімнатну квартиру у ОСОБА_8.. Тому вимоги позивача вважала
безпідставними і в позові просила відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_10., адвокат ОСОБА_7., зважаючи на обставини
викладені вищенаведеними відповідачами щодо придбання спірних квартир, вважав
вимоги позивача в цій частині позову безпідставними і такими що не ґрунтуються
на вимогах закону, а тому в їх задоволені належить відмовити.

Відповідачка ОСОБА_5 проти позову не заперечувала, при цьому вказувала, що
квартиру у неї фактично купила ОСОБА_3..

Представник виконкому Котовської міськради Одеської області, долучений до
справи в якості відповідача, як правонаступник ОСОБА_8, що померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно п.2 ст.555 ЦК України (в редакції 1963 року) за вимогою
позивача щодо визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 21.05.1998 року між
ОСОБА_8 і ОСОБА_4 і виділення  у власність
позивача  Ѕ частки цієї квартири, в
судове засідання не з'явився. Однак надав заяву про розгляд справи у його
відсутність.

Вислухавши пояснення сторін, покази
свідків, дослідивши письмові докази по справі суд приходить до висновку про
наступне.

Встановлено, що позивач і
відповідачка ОСОБА_2 (у шлюбі ОСОБА_4) перебували в зареєстрованому шлюбі з
24.05.1986 року до 04.10.2002 року. Від цього шлюбу вони мають сина, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

22.02.1988 року ОСОБА_2. за
договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_11 глинобитне домоволодіння в
с.Куяльник Котовського Району Одеської області за ціною 5000 руб.  Згідно даних техпаспорту на спірне
домоволодіння, 21.07.1988 року ОСОБА_2. дозволено будівництво двоквартирного
будинку по вул.Спортивній в с.Куяльник Котовського району Одеської області
відповідно до затвердженого проекту №1-994-У11. 25.07.1988 року здійснено винос
в натуру земельної ділянки і розбивку будівель згідно до проекту забудови.  Згідно договору дарування від 12.04.1990
року, посвідченого Котовською державною районною нотаріальною конторою за
р.№634, ОСОБА_2 цей будинок, 89% готовністю, з сараєм літ. «Б», вбиральнею літ
«В» та криницею «1» подарувала  своїй
матері - ОСОБА_3.

20.08.1996 року між ОСОБА_5 і неповнолітнім ОСОБА_4, в особі його матері
ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1
за ціною 127 000 000 крб., посвідчений Котовською міською державною
нотаріальною конторою за р.№11-1791, відповідно до якого власником цієї
квартири став ОСОБА_10.

21.05.1998 року між ОСОБА_8  і
неповнолітнім ОСОБА_4, в особі його матері ОСОБА_2 був укладений договір
купівлі-продажу двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 за ціною 3 000 грн.,
посвідчений приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального Сивун Ф.Й.
за р.№1262, відповідно до якого власником і цієї квартири став ОСОБА_10.

Вирішуючи вимогу позивача щодо
визнання частково недійсним договору дарування незакінченого будівництвом
спірного домоволодіння, суд керується чинним на час вчинення цієї угоди
сімейним та цивільним законодавством.

Так, згідно ч.1 ст.22 КпШС України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є
його суспільною сумісною власністю. Звідси розпорядження таким майном подружжя
здійснює за спільною згодою.

Однак ч.2 ст.28 КпШС України встановлює, що суд може визнати власністю
кожного із них майно, нажити кожним із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припинені шлюбу. Відповідно до роз'яснення п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про
застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», суду при
вирішені спору між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства,
з'ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить
виходити з того, що відповідно до статей 22,25,27 КпШС спільною сумісною
власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке
може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя
під час їх роздільного проживання при фактичному припинені шлюбу).Зважаючи на
це положення закону, суд приходить до висновку, про належність саме
відповідачці ОСОБА_2 на праві особистої власності незакінченого будівництвом
будинку в с.Куяльник на час укладання нею з матір'ю (ОСОБА_3) договору його
дарування. Ця обставина підтверджується довідкою голови квартального комітету
ОСОБА_12 від 12.12.2006 року про те, що ОСОБА_2 в період з 01.01.1988 року по
1991 рік проживала одна, без свого бувшого чоловіка ОСОБА_4, у свого батька
ОСОБА_13 в АДРЕСА_4. Факт припиняння в цей час шлюбних відносин встановлений і
рішенням Котовського міського суду Одеської області від 25.07.1988 року за
позовом ОСОБА_2. до ОСОБА_4  про розірвання
шлюбу. В якому зазначено, що шлюбні відносини між ними припинені. Майнового
спору між ними немає. Ці обставини також підтверджується  показами свідка, ОСОБА_13., батька
відповідачки ОСОБА_2,

Відновлення між сторонами шлюбних відносин суд рахує з початку  90-х років, тобто, з початком їх обопільного
проживання в спірному будинку. Цей факт підтверджується і показами свідків
ОСОБА_14., ОСОБА_15., ОСОБА_16. таОСОБА_17.
В зв'язку з цим немає протиріч з фактом
повторного припинення шлюбних відносин між подружжям Розворенків з 1997
році, встановлених рішенням Котовського міського суду Одеської області від
09.09.2002 року у цивільній справі за №2-925.

Виходячи з зазначеного, суд вважає, що будинок в с.Куяльник відповідачкою
придбано в період фактичного припинення шлюбу з позивачем. При цьому суд бере
до уваги те, що відповідачкою ОСОБА_2 надано доказ наявності у неї на момент
придбання будинку достатніх власних особистих коштів в сумі 9500 руб., які
напередодні цього  17.02.1988 року було
їй подаровано  ОСОБА_18, відповідно до
нотаріально посвідченого договору дарування про це.

Твердження позивача про придбання ними цього будинку саме в 1987 році не
підтверджується письмовими доказами по справі, а також не узгоджується з
вимогою ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), яка передбачала обов'язковість
нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, під страхом
недійсності іншої форми такої угоди. Тобто, право власності на цей будинок
юридично виник у ОСОБА_2 тільки після укладання нею нотаріально посвідченого
договору його купівлі-продажу. Після цього вона
набула право на будівництво на цій земельній ділянці нового будинку.
Тому право власності на новобудову слід визначити з отриманням ОСОБА_2
належного дозволу на таке будівництво.
Згідно письмових доказів по справі, а саме техпаспорту на спірне
домоволодіння, 21.07.1988 року ОСОБА_2. дозволено будівництво двоквартирного
будинку по вул.Спортивній в с.Куяльник Котовського району Одеської області
відповідно до затвердженого проекту №1-994-У11. 25.07.1988 року здійснено винос
в натуру земельної ділянки і розбивку будівель згідно до проекту забудови.   Виконані в 1987 році на цій земельній
ділянці початкові роботи з будівництва нового будинку, на що вказують свідки з
боку позивача - ОСОБА_19, який свідчив про те, що приймав участь в навантажені
і розвантажені цегли, каменя і блоків, десь на початку осені 1987 року,
ОСОБА_1., ОСОБА_20. і ОСОБА_21. про те, що вони особисто приймали участь у
плануванні будинку, копали фундамент, заливали бетон в 1987 році, на
переконання суду не може слугувати підставою визнання будинку спільною
власністю подружжя. Тим більше позивач не навів доказів  своєї будь-якої конкретної фінансової чи
іншої участі в цих роботах.

Про те, що будинок  будувався не
тільки для проживання відповідачки ОСОБА_2, свідчать покази свідка ОСОБА_13.,
який вказував на те, що він особисто разом з співмешканкою ОСОБА_3  за власні кошти будував цей будинок для своїх
двох  дочок. Ці покази підтверджується
письмовими доказами по справі, щодо придбання всіх основних будівельних  матеріалів на будівництво будинку (камінь,
цемент, плити перекриття, силікатна цегла, шифер і т.і.) які виписані на ім'я
ОСОБА_3 та ОСОБА_13, а також листом Котовського РЕМ від 17.08.04 року за №1349
про те, що 03.08.1989 року електроустановки в цьому будинку були підключені на
два особисті рахунки, а саме ОСОБА_13. та ОСОБА_2. Допитані судом свідки по
справі ОСОБА_22., ОСОБА_23., ОСОБА_24 і ОСОБА_25., показували, що будівництво
стін та перегородок, внутрішні роботи та скидання стелі в будинку проводилось на
замовлення ОСОБА_3, яка з ними і розраховувалась. Позивача за цей тривалий час
виконання робіт вони не бачили. Свідок ОСОБА_15., яка є сусідкою за місцем
будівництва спірного будинку, вказувала на те, що на будові постійно тільки і
бачили батька відповідачки, ОСОБА_13, який постійно цілими днями проводив там
будівельні роботи. В письмовій розписці ОСОБА_26. вказує на те, що ним
виконувались роботи по виготовленню верху і вкриттю хати в серпні 1988 року за
кошти ОСОБА_13. Про те що в цих квартирах будинку жили дві сім'ї (позивач з
дружиною і її сестра з чоловіком), свідчать покази свідків ОСОБА_27., ОСОБА_28
та ОСОБА_14.. При цьому ОСОБА_29. вказувала, що сім'я  ОСОБА_9 проживала в цьому будинку з 1994 року
до 1997 - 1998 років, після чого перейшла жити в придбану нею однокімнатну
квартиру, що є предметом нинішнього судового розгляду, в якій проживала до
виїзду на заробітки за кордон в 2002 році. Таким чином суд приходить до
висновку про фактичне будівництво цього двоквартирного будинку саме батьками
відповідачки ОСОБА_2 для неї  і її
сестри. Його побудову до стану 89% готовності було завершено в кінці 1989 року.
Про це свідчить покази свідка ОСОБА_28, яка вказувала на те, що 04.12.1989 року
у Котовському БТІ було виготовлено довідку-характеристику для укладання
договору дарування цього незавершеного будівництва. Суд критично оцінює надані
письмові докази позивачем, стосовно придбання його батьками будівельних
матеріалів  для цього будівництва,
оскільки саме в цей же період вони будували інший будинок в с.М.Фонтан
Котовського району для свого меншого сина, ОСОБА_30, який в цей час перебував
на строковій військовій службі. При цьому сам позивач не заперечував того
факту, що він також надавав посильну допомогу в цьому. З цієї ж підстави є
також сумнівними письмові докази про участь самого позивача в будівництві
спірного будинку в період 1988 року, в вигляді виписування транспорту і  щебеня за місцем своєї роботи в Котовському
РАЙДУ, факт яких підтверджений показами свідка ОСОБА_31.

Тому укладання відповідачкою угоди договору дарування незакінченого
будівництвом будинку, нажитого нею за час фактичного припинення шлюбних
відносин з позивачем, без його письмової згоди, не є  порушенням положення ст.23 КпШС УРСР.  Тому не має підстав щодо визнання цього
договору недійсним згідно ст.48 ЦК України (в редакції 1963 року).

Крім цього на момент пред'явлення позивачем цього позову до суду закінчився
строк позовної давності  визначений ст.71
ЦК України (в редакції 1963 року) в три роки, застосування якого є обов'язковим
для суду згідно вимог ст.75 цього Кодексу та п.6 Прикінцевих та перехідних
положень нині діючого ЦК України, наслідком чого є відмова в позові. На
застосуванні цього положення закону також наполягав представник відповідачів,
адвокат ОСОБА_11. Початком перебігу цього строку суд рахує з січня 1995 року
оскільки, як однозначно вказувала свідок ОСОБА_32 - технік Котовського МБТІ,
вона в цей період проводила всі обміри домоволодіння для технічної
інвентаризації і реєстрації будинку за ОСОБА_3, згідно договору його дарування.
При цьому були присутні дві родини сестер ОСОБА_3 та чоловік відповідачки, які
знали ціль цих робіт і допомагали в їх проведені.   Суд також бере до уваги покази свідків
ОСОБА_16. і ОСОБА_15., які вказували на те, що
при їх спільному святкуванні сім'ями в спірному будинку різдвяних свят в
1992-1993 років, ОСОБА_2 відкрито  в
присутності позивача показувала документи на цей будинок, що числився за
ОСОБА_3.. Також сам позивач не заперечував про те, що ці документи постійно
перебували в їх спірному будинку  і були
йому доступні. Виходячи з цих обставин суд вважає, що позивач безперечно
повинен був дізнатись про порушення свого оспорюваного права на цей
будинок  в вищезазначений період.

З огляду на наведене, позов в цій частині
не підлягає задоволенню також  на
підставі пропуску позивачем строку позовної давності..

Разом з цим позивачу слід роз'яснити його право щодо відшкодування за
рахунок відповідачки ОСОБА_3 власних витрат понесених ним на будівництво цього
домоволодіння за період починаючи з  12.04.1990
року і надалі.

Розглядаючи вимоги позивача про визнання частково недійсними договорів
купівлі-продажу вищевказаних квартир, то суд не вважає їх спільною власністю
подружжя ОСОБА_4, оскільки згідно правових документів на ці квартири їх
власником є саме їх син ОСОБА_10.. Позивач не є стороною цього договору.
Доказів його фінансової участі в їх придбані на умовах спільної з сином
власності ним не представлено. Покази свідків, батьків позивача, ОСОБА_4  та ОСОБА_20. про передачу сину 2000 та 7000
дол.США на придбання цих квартир суд оцінює критично, тим більше письмових
доказів цьому не має. При цьому свідок ОСОБА_29. вказувала, що в приблизно
1997-1998 роках сестра відповідачки ОСОБА_2, - ОСОБА_9, зі своєю сім'єю
перейшла жити в вищезазначену однокімнатну квартиру  з недобудованого будинку с.Куяльник,  яку вважала своєю, і в якій проживала десь до
2002 року, тобто, до часу свого виїзду на заробітки за кордон. Зважаючи, на
повторне фактичне припинення шлюбу між подружжям ОСОБА_4 в 1997 році, як про це
зазначено в рішенні суду від 09.09.2002 року, позивач не надав доказів спроб
захисту свого права власності на цю квартиру, зокрема, спроби вселення в нею
із-за відсутності іншого житла. Інша двокімнатна квартира взагалі була придбана
в 1998 році, тобто, в період фактичного припинення шлюбу,  тому доводи позивача про їх спільну з ОСОБА_2
участь придбанні цієї квартири є сумнівними.

Відповідно до ч.1 ст.77 КпШС України
(який був чинний на момент пред'явлення цього позову) за життя батьків діти не
мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей.
Посилання позивача на ст.ст.51, 58 ЦК України (в редакції 1963 року), як
підставу визнання цих договорів не дійсними не є обґрунтованим. По-перше, ст.51
цього Кодексу передбачає недійсність угоди укладеної саме неповнолітнім,
натомість, оспорюванні угоди укладені від його імені  матір'ю, яка є його законним представником і
повністю дієздатною особою. По-друге, позивачем не надано доказів на
підтвердження удаваності цих угод, як того вимагає ст.58 цього Кодексу, більш
того він сам не заперечував саме укладання сторонами договору їх
купівлі-продажу, а не іншої угоди. Тому суд не вбачає правових підстав для
визнання цих договорів не дійсними. Крім цього на момент пред'явлення позову до
суду збіг трирічний термін позовної давності стосовно оспорювання цих
договорів, застосування якого є обов'язковим для суду згідно ст.75 цього
Кодексу та п.6 Прикінцевих та перехідних положень нині діючого ЦК України
наслідком чого є відмова в позові.   При
цьому початком перебігу строку позовної давності щодо договору купівлі-продажу
однокімнатної квартири суд рахує весну 1997 року. Оскільки сам позивач в ході
судового розгляду вказав на цей період, коли йому стало відомо про такий крок
дружини, як захід щодо запобігання можливого її поділу між ними. Стосовно іншої
квартири, то це є днем укладання цієї угоди, оскільки сам позивач пояснював про
план придбання цієї квартири саме для сина, а тому достовірно знав про
порушення свого оспорюваного права на цю квартиру. Покази свідків ОСОБА_33 та
ОСОБА_21. щодо перебування в гостях у позивача в цих квартирах не можуть
слугувати доказом його права власності на них. Виходячи з цього в цій частині
позову також належить відмовити.

Питання розподілу між сторонами судових витрат Згідно ст.88 ЦПК України
судом не вирішується, оскільки таких вимог сторони не заявляли.

Керуючись ст.ст.22,23,25,27,28,77 КпШС України, ст.ст. 48,51,58 ЦК України
(в редакції 1963 року) ст.ст. 10,60,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1  в задоволені позову
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в разі його не оскарження в апеляційному
порядку протягом 10 днів з дня проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області
через Котовський міськрайонний суд шляхом подачі протягом 10 днів з дня його
проголошення заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом 20
днів апеляційної скарги, або безпосередньо апеляційної скарги в строк для
подачі заяви про апеляційне оскарження.

Суддя - підпис

Суддя -

Секретар -