АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-92/08
РІШЕННЯ

Іменем    України

30 вересня 2008 року                                                                            м.
Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі: судді
Борисової С.П., при секретарі Каширній О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду
цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час
прострочення розрахунку, а також моральної шкоди, за зустрічною позовною заявою
приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ПП ОСОБА_2, в якому просить
стягнути з відповідачки на її користь 462 грн. заборгованості із заробітної
платні, 84 грн. за несвоєчасний розрахунок, 500 грн. моральної шкоди, а також
судові витрати, які складаються з 7,50 грн. по сплаті витрат з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи та 100 грн. за надання
правової допомоги, посилаючись на те, що з 25 лютого 2007 року вона працювала
продавцем в магазині ІНФОРМАЦІЯ_1, що розташований в м. Арцизі Одеської області
по АДРЕСА_1, який належить відповідачці. При вступі на роботу, в порушення
вимог ст.. 24 КЗпП України трудовий договір з нею укладений не був та наказ або
розпорядження про її прийом не видавались. Однак, вона фактично була допущена
до роботи. Договір про матеріальну відповідальність з нею також не укладався,
матеріальні цінності вона під звіт не отримувала, ніякі звіти вона не складала
та у проведення ревізій вона не допускалась. Усю діяльність здійснювала ОСОБА_2
На вказаній роботі вона працювала до 04.08.2007 р., після чого до роботи
допущена не була та була звільнена. Причиною її звільнення було те, що нібито
виникла недостача. Причому вона виникла після пред'явлення нею вимоги про
підвищення їй заробітної платні та офіційного її оформлення на роботу.
Працювала вона по 61 годині на тиждень, тобто 40 годинну норму вона виконувала.
Але доплати за переробітку їй не сплачувались, оскільки її робота оплачувалась
у відсотковому відношенні від реалізованого товару: у харчовому відділі - 0,83
%, а в промисловому - 1 %. З урахуванням того, що їй щомісячно оплачувалось по
25 грн. за прибирання приміщень, її заробітна платня складала не більше 400 -
450 грн. на місяць, тобто практично мінімальний розмір, встановлений
законодавством України. Після її звільнення відповідачка не виплатила їй
заробітну платню за липень 2007 року та три дні серпня 2007 року, що складає,
виходячи з мінімальної заробітної платні в розмірі 420 грн., 462 грн. (420 грн.
+ 42 грн. за три дні серпня). Крім того, відповідачка має сплатити їй середній
заробіток в розмірі 84 грн. за період прострочення проведення з нею розрахунку,
тобто з дня звільнення по день звернення до суду. Також діями відповідачки їй
заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 500 грн. та яка полягає
відповідачка, скориставшись її незахищеністю, просто звільнила її, звинувативши
її у викрадені, пред'явивши претензії з приводу недостачі. Вона перенесла
нервове потрясіння, почуття образи і приниження, усе це сказалося на її
здоров'ї. Крім того, вона не могла скористатися заробітною платнею, що їй
належала та на яку вона розраховувала.

Відповідачка ПП ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1,
в якій просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь завдану нею матеріальну шкоду в
сумі 907,31 грн.. а також судові витрати в розмірі 51 грн. по сплаті судового
збору та 30 грн. по сплаті витрат з інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи, посилаючись на те, що позов ОСОБА_1 не визнає, а також на те,
що ОСОБА_1 дійсно працювала в магазині ІНФОРМАЦІЯ_1 продавцем з 25.02.2007 р.,
але не по 04.08.2007 р., а по 02.08.2007р. Перед її прийомом на роботу,
24.02.2007 р., в магазині була проведена ревізія, за наслідками якої недостачі
в магазині не було. Потім, 22.04.2007 р. знов проводилась ревізія, недостачі
також не було. Крім ОСОБА_1 в магазині працювала ще одна продавщиця - ОСОБА_3,
які 31.07.2007 р. зробили ревізію в магазині та виявили недостачу в розмірі
2004,08 грн. 02.08.2007 р. була проведена повторна ревізія з її (ОСОБА_2)
участю та виявлена недостача в розмірі 2443,52 грн. Після проведення останньої
ревізії відповідача на роботу не вийшла та погашати недостачу відмовилась.
ОСОБА_2 також посилається на те, що ОСОБА_1 працювала у вказаному магазині
продавцем, про що вона сама зазначає в своєму позові, тобто в її розпорядженні
знаходились товарно-матеріальні цінності та гроші після їх реалізації, та вона
виконувала роботу, безпосередньо пов'язану із зберіганням та продажем переданих
їй товарно-матеріальних цінностей. Таким чином ОСОБА_1 в силу своїх трудових
зобов'язань несе повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду. У зв'язку
з тим, що в магазині працювало два продавця, то розмір шкоди, що підлягає стягненню
з відповідачки, дорівнює &frac12; частки недостачі, тобто 1221,76 грн. Крім того, згідно
записам, що зроблені ОСОБА_1 у зошити власноручно, вона взяла без оплати товари
на суму 132,65 грн., та разом з недостачею зобов'язана внести у касу магазину
1354,41 грн. Відповідачка за липень та два дні серпня 2007 р. мала отримати
заробітну платню в розмірі 447,10 грн. Провини роботодавця у несплаті
заробітної платні при звільненні немає, оскільки ОСОБА_1 сама на з'являлась за
розрахунком, тому її вимоги про сплату середнього заробітку за весь час
прострочення не підлягають задоволенню. Отже, з урахуванням недоотриманої
відповідачкою заробітної платні вона має сплатити ПП ОСОБА_2 в рахунок
погашення заборгованості, тобто недостачі за результатами ревізії та взятий без
оплати товар, 907,31 грн. (1354,41 грн. - 447,10 грн.).

В судовому засіданні позивачка свій позов підтримала, просила задовольнити
його в повному обсязі, позов ПП ОСОБА_2 до неї не визнала, пояснивши, що вона
ніяких грошей не брала, при проведенні ревізії ОСОБА_2. її не було.

Відповідачка ПП ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 до неї не визнала, просила залишити
його без задоволення, а свій позов підтримала, просила задовольнити його в
повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі, а позов ПП
ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала продавцем у приватного підприємця
ОСОБА_2 в магазині ІНФОРМАЦІЯ_1, що розташований в м. Арциз Одеської області по
АДРЕСА_1, з 25 лютого 2007 року, на що посилається позивачка ОСОБА_1 та що не
заперечує відповідачка ПП ОСОБА_2, у зв'язку з чим ці обставини в силу ч. 1 ст.
61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки вони визнані сторонами, які
беруть участь у справі.

Крім того, зазначені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки
ОСОБА_4. та ОСОБА_5.

Так, свідок ОСОБА_4. в судовому засіданні пояснила, що раніше вона
працювала в магазині ІНФОРМАЦІЯ_1 в промисловому відділі два роки, а із ОСОБА_1
- п'ять місяців. Їй відомо, що у ОСОБА_1 була виявлена недостача в
продовольчому відділі, після чого вона вже не була допущена до роботи 04 серпня
2007 р. Вона також пояснила, що працюючи в магазині вони не знали ані
кількості, ані приходу, ані видатків, ані своїх залишків. Коли привозили товар,
вони його розкладали, а пізніше їм говорили ціну, бувало і таке, що товар не
довозили. Вона завжди намагалася перераховувати товар, але ОСОБА_2 їй не
дозволяла, говорячи при цьому, що вона її не обманює та все правильно.

Свідок ОСОБА_5. в судовому засіданні пояснила, що вона бачила, що ОСОБА_1
працювала в магазині у ОСОБА_2, а раніше працювала в магазині «Росинка». Вона
ніколи не чула, щоб у ОСОБА_1 були недостачі або вона кого-небудь обраховувала.

Таким чином вищенаведені обставини вказують на те, що між ПП ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 мали місце трудові відносини з 25.02.2007 р. по 03.08.2007 р., тому
посилання відповідачки на те, що трудові відносини між ними тривали по
02.08.2007 р. не знайшли свого підтвердження. За цими трудовим відносинами
ОСОБА_1 була найнята ПП ОСОБА_2 для виконання певних обов'язків, за що остання
мала сплачувати ОСОБА_1 заробітну платню за виконану роботу.

Однак, свої обов'язки по сплаті заробітної платні відповідачка не виконала
та при звільненні ОСОБА_1 з роботи не провела з нею розрахунок, не сплативши
належну їй заробітну платню в день звільнення, чим порушила вимоги ст. 116 ККпП
України, яка передбачає, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день
звільнення.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року
№108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів
законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового
договору.

Ч. 4 ст. 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір вважається
укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження власника або уповноваженого ним
органу про зарахування працівника на роботу не були видані, але працівника
фактично було допущено до роботи.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з роботодавця невиплачену
суму заробітної платні за період роботи з 01.07.2007 р. по 03.08.2007 р.,
оскільки позивачка довела, що вона фактично виконувала вказані зобов'язання у
вказаний період часу, в розмірі мінімальної заробітної плати, яка була
встановлена законодавством на час роботи позивачки, оскільки відповідно до ч. 5
ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата є державною соціальною
гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ,
організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Виходячи із
розрахунку, наданому позивачкою, ця сума дорівнює 462 грн.

Крім того, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В разі,
якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу
роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується
на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи.

Суд також вважає можливим стягнути з відповідача середній заробіток за
затримку розрахунку при звільнені за період з дня звільнення до дня звернення
позивачки до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, тобто
з 03.08.2007 р. до 09.08.2007р. Виходячи із розрахунку, наданому позивачкою ця
сума становить 84 грн., які також підлягають стягненню на її користь.

Також  у судовому
засіданні доведений факт, що з вини відповідачки ПП ОСОБА_2 позивачка вчасно не
отримала заробітну плату, що їй належить, оскільки відповідачка неправомірно не
сплатила її, внаслідок чого були порушені законні права позивачки.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ж ч. 1 ст. 2371 КЗпП України
відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди
працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність
стягнення з відповідачки ПП ОСОБА_2 на користь позивачки заподіяну моральну
шкоду.

Враховуючи факт заподіяння потерпілій моральної шкоди, протиправність дій
відповідачки ПП ОСОБА_2, причинний зв'язок між такими діями та їх наслідками, а
також вину відповідачки ПП ОСОБА_2 в завданні моральної шкоди, суд вважає за
необхідне в рахунок її відшкодування стягнути з відповідачки ПП ОСОБА_2 на
користь позивачки грошову компенсацію.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує
характер дій, глибину душевних страждань позивачки, ступінь вини особи, яка
завдала моральну шкоду, істотність вимушених змін у способі життя позивачки,
час, що минув з моменту виникнення моральної шкоди, а також керується
принципами розумності і справедливості, і вважає, що з відповідачки ПП ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 500 гривень у рахунок відшкодування
моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких ОСОБА_1 зазнала у
зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї з боку відповідачки ПП ОСОБА_2,
оскільки позивачці безпідставно не була сплачена заробітна платня, внаслідок
чого вона перенесла нервове потрясіння, почуття образи і приниження.

Отже, з наведених підстав позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному
обсязі.

Позов же ПП ОСОБА_2 не підлягає задоволенню оскільки відповідачка не надала
суду ніяких доказів, які б його підтверджували, чим не виконала вимоги ст. 10
ЦПК України, згідно якій кожна сторона повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, відповідачка ПП ОСОБА_2 надала суду розрахунки, посилаючись на те, що
це є матеріали проведених ревізій, однак зазначені документи складені в
довільному порядку, без додержання встановлених правил, а також без підписів
відповідних осіб. В них лише містяться лише цифри, незрозумілі суду, у зв'язку
з чим суд не може їх прийняти до уваги.

Крім того, пояснення вищезазначених свідків ОСОБА_4. та ОСОБА_5. не можуть
свідчити про обґрунтованість позову відповідачки ПП ОСОБА_2

Її позов також не може бути підтверджений і поясненнями свідка ОСОБА_3, яка
в судовому засіданні пояснила, що з позивачкою ОСОБА_1 вона пропрацювала п'ять
місяців. Недостача була виявлена у неї з ОСОБА_1, ревізію проводила ОСОБА_2
Коли надходив товар з м. Одеса вони його не перераховували, а тільки писали
ціни, всі ціни писалися в зошиті.

Відповідно од ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідачка ж не
надала суду перелік обов'язків, які були встановлені позивачці до виконання,
вона лише допустила її до роботи без їх встановлення. Тому у суду немає
можливості визначити, чи порушувала позивачка покладені на неї обов'язки.

Крім того, відповідачка ПП ОСОБА_2 не довела наявність повної матеріальної
відповідальності позивачки ОСОБА_1, вичерпний перелік випадків якої вичерпно
зазначений в ст.. 134 КЗпП України.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на
наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі ОСОБА_1 про
відому в задоволені позовних вимог ПП ОСОБА_2

Відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягають задоволенню вимоги
позивачки щодо відшкодування судових витрат по сплаті витрат з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, а також за надання
юридичної допомоги, оскільки її позов в повністю задоволений та понесені
витрати підтверджені квитанціями.

З відповідачки також підлягає стягненню судовий збір на користь держави в
розмірі 51 грн., оскільки позивачка була звільнена від його сплати при поданні
позову та її позов задоволений в повному обсязі.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 24, 116,
117, 130, 134, 1351, 138 КЗпП України, ст. ст. 21, 23 Закону України
«Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР,

ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214 - 215 ЦПК України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 462 грн.
заборгованості із заробітної плати, 84 грн. за несвоєчасний розрахунок, 500
грн. моральної шкоди, а також судові витрати зі сплати витрат з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 7,50 грн. та
витрат за надання правової допомоги в розмірі 100 грн., а всього стягнути
1153,50 грн.

Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в
розмірі 51 грн.

В задоволені зустрічного позову приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду
Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до
апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

СУДДЯ

Арцизького районного суду