26 листопада 2008 року                                                                                    м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
.,                           Барсукової В.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування будинку,
в с т а н о в и л а:
У вересні 2006 року ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом, посилаючись на
те, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1. 21 січня 1988 року  вона зробила заповіт на двох синів ОСОБА_2та
ОСОБА_3 в рівних частках. У зв'язку з погіршенням здоров'я позивачки до неї
звернувся відповідач, який запевнив, що буде доглядати та утримувати її до
смерті. Позивачка 29 жовтня 1991 року, належний їй на праві власності будинок,
подарувала своєму синові ОСОБА_2 на підставі договору дарування. Цей договір
дарування було укладено ОСОБА_4 обманним шляхом. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1
просила задовольнити її позовні вимоги та визнати недійсним договір дарування
Рішенням Малинського районного суду
Житомирської області від 20 лютого 2007 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 25 квітня 2007 року рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 20 лютого 2007 року скасовано. Визнано недійсним
договір дарування, укладений 29 жовтня 1991 року, на підставі якого ОСОБА_1
подарувала, а ОСОБА_2прийняв у дар будинок
АДРЕСА_1 Сторони повернуто у попереднє становище.

У касаційній скарзі ОСОБА_2просить
скасувати  рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що оспорювана угода укладена за умов, що перешкоджали
вільному формуванню волі дарителя, а тому є недійсною.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР
(1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність.

Судом установлено, що 29 жовтня
1991 року нотаріусом у присутності позивачки та ОСОБА_4 було посвідчено договір
дарування будинку АДРЕСА_1.

Угода, укладена внаслідок обману,
на підставі статті 57 ЦК УРСР (1963 року),
може бути визнана недійсною при доведеності факту обману.

Під обманом слід розуміти навмисне
введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення
правочину.

Істотне значення має обман щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно
знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що позивачка не була введена в оману стосовно
природи правочину, який було укладено, і дії відповідача не можуть бути
розцінені як обман.

Згідно зі статтею 339 ЦПК України
суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної
інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339, 345
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2007 року скасувати, залишивши в силі рішення
Малинського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В. Гнатенко

Судді:                                                                       М.І.
Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук