№ 2-1197/2008
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24
вересня  2008 року  Іллічівський районний суд міста Маріуполя
Донецької області  під головуванням судді
Мальцевої Є.Є, при секретарі Шевченко О.О., за участю представника позивача
ОСОБА_3., представника відповідача ОСОБА_4.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за
позовом  ОСОБА_1   до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,
визнання права власності  в порядку  спадкування,

ВСТАНОВИВ:

15
січня 2007 року  ОСОБА_5., інтереси якої  на підставі довіреності представляв адвокат
ОСОБА_3, звернулася до суду із позовною заявою, у якій просила визнати
недійсним договір дарування  квартири
АДРЕСА_1 укладений між нею та відповідачкою ОСОБА_6 19.02.1997 року.

В
обґрунтування своїх вимог позивачка у позовній заяві зазначила,  що вона є власницею квартири АДРЕСА_1. Взимку
1997 року до неї вселилася з своєю родиною ОСОБА_2, яка є онукою рідної сестри
позивачки  - ОСОБА_7.  ОСОБА_5. у зв'язку із похилим віком та станом
здоров*я потрібен був постійний нагляд , який їй запропонувала надавати
відповідачка. ОСОБА_2 також пояснила їй, що потрібно укласти нотаріально
посвідчений договір, відповідно до якого
вона б утримувала та доглядала за ОСОБА_5., а після її смерті  отримала у власність зазначену квартиру.
ОСОБА_5. вказала, що в неї поганий слух і зір, вона  хворіла, тому нотаріуса ОСОБА_2 привезла до
неї додому. ОСОБА_5., не читаючи, оскільки неписьменна,  підписала договір,  відповідно до якого, як пояснила їй нотаріус,
відповідачка повинна надавати їй догляд до смерті. Екземпляр договору ОСОБА_5.
не отримала. Про намір ОСОБА_5. укласти договір довічного утримання було відомо
її родичам. Після укладання даного договору ОСОБА_2 прожила у квартирі ОСОБА_5.
два-три тижня,  протягом яких вона дійсно
доглядала за ОСОБА_5.,  а потім виїхала з
квартири та перестала надавати будь-яку допомогу. Тому ОСОБА_5. змушена була
звернутися за допомогою до ОСОБА_1. - онуки своєї другої сестри, щоб укласти із
нею договір довічного утримання,  за
умови, що вона буде доглядати за нею, а ОСОБА_5.  передасть їй у власність свою квартиру.
ОСОБА_1 переїхала до неї . В 2004 році  з
цією метою ОСОБА_5. звернулася до БТІ м.Маріуполя за довідкою-характеристикою
про вартість своєї квартири,  узнала, що
квартира  на той час зареєстрована на її
ім*я, тому вона вважала, що квартира перебуває в  її власності. У зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів  вона не
змогла оформити договір, тому відклала укладання договору до 2006 року. Влітку
2006 року ОСОБА_5. звернулася до житлово-комунального підприємства із наміром
зареєструвати за своєю адресою ОСОБА_1 але їй відмовили, оскільки вона не є
власником спірної квартири. ОСОБА_5. не змогла отримати копії договору, який
вона уклала із ОСОБА_2, оскільки
нотаріальна контора відмовила їй у видачі копії, і про зміст договору,
укладеного нею 19.02.1997 року, вона узнала тільки після запиту судом копії
договору дарування . ОСОБА_5.  вважала,
що такий договір не відповідав її дійсному наміру, оскільки вона помилялася
щодо суттєвих  умов договору.
ОСОБА_5.  вважала, що вона укладає із
відповідачкою договір довічного утримання, сподівалася, що  після
передачі у власність відповідачці квартири, ОСОБА_2 надасть їй утримання
та догляд, оскільки в силу похилого віку,
стану здоров*я та матеріального стану
нуждалася у постійному догляді, і не мала наміру безоплатно відчужувати
свою власну нерухомість.  ОСОБА_5.
неписьменна, тому договір вона не читала,
до того ж вона хворіла на момент укладання договору. Квартиру фактично
не передала відповідачці, оскільки не виселялася з неї, а та виїхала з квартири
через короткий строк, і ніколи більше не намагалася вселитися в спірну
квартиру. ОСОБА_5.  у своєму позові
посилалася на ст.ст. 244, 227 ЦК України в редакції 1963 року, відповідно до
яких угода купівлі-продажу житлового будинку, нотаріально посвідчена, підлягає
державній реєстрації, а відповідачка не виконала такі вимоги закону. ОСОБА_5.
вважає, що вона уклала договір дарування з ОСОБА_2 внаслідок помилки, і
відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК України в редакції 1963 року  така угода може бути визнана недійсною.

Під час
розгляду справи в суді ОСОБА_5 не давала суду пояснень, її інтереси представляв
на підставі довіреності представник - адвокат, який підтримав її позовні вимоги
і просив суд визнати причину пропуску строку позовної давності поважною,
поновити строк для звернення до суду, посилаючись на те, що ОСОБА_5. не було
відомо, який саме договір вона уклала, до моменту звернення до суду із даним
позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_5. померла.

19
червня 2007 року до суду звернулася ОСОБА_1 із клопотання залучити її до участі
у справі як правонаступника померлої ОСОБА_5., мотивуючи таке право наявністю
заповіту ОСОБА_5. на її ім*я  від
13.07.1994 року, а також тим, що вона у передбачений законом строк 10.12.2007
року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом на тих же підставах, що й ОСОБА_5., а  також
у зв'язку із тим, що 13.07.1994 році ОСОБА_5.  зробила
заповіт, у якому заповідала ОСОБА_1 (ОСОБА_1) свою квартиру,   просила визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1 укладений 19.02.1997 року між ОСОБА_5. та ОСОБА_2 та нотаріально
посвідчений державним нотаріусом Третьої Маріупольської держаної нотаріальної
контори, недійсним,  визнати за нею право
власності у порядку спадкування за заповітом на дану квартиру.

Відповідачка
ОСОБА_2  не визнала позов, заперечувала
проти задоволення позову з наступних
підстав. Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5., яка була рідною сестрою
бабки відповідачки ОСОБА_8 , на праві власності.  ОСОБА_5. запропонувала ОСОБА_7, залишити свою
квартиру в дар, але та відмовилася, оскільки в неї є власне житло, а
пропонувала їй подарити квартиру ОСОБА_2. ОСОБА_2 було відомо, що раніше
ОСОБА_5 заповіла квартиру ОСОБА_1, але у ОСОБА_1 на той час було власне житло,
а ОСОБА_12 жила у гуртожитку. ОСОБА_5. добровільно уклала договір дарування із
відповідачкою. Договір  відповідає
вимогам закону, він був нотаріально посвідчений, нотаріус ознайомила ОСОБА_5.
із змістом договору, прочитала його їй вголос, встановила її дієздатність,
роз'яснила зміст договору. ОСОБА_5. подарила відповідачці квартиру без
яких-либонь умов, нічого взамін не просила. Відповідачка не реєструвала право
власності на спірну квартиру у БТІ, оскільки не мала наміру відчужувати
квартиру до смерті ОСОБА_5. . ОСОБА_2 не оспорювала тих обставин, що вона  переїхала до ОСОБА_5. із родиною, прожила
разом із нею нетривалий строк, і виїхала з квартири у гуртожиток, оскільки до
ОСОБА_5. переїхала жити ОСОБА_1, яка на той час втратила власне житло.  Відповідачка не заперечувала проти проживання
ОСОБА_1 у спірній квартирі, оскільки вважала, що вона є родичкою ОСОБА_5.,
і  та має право дати їй можливість проживати
з нею, але ОСОБА_2 виїхала з квартири, щоб уникнути свар та скандалів із
ОСОБА_1.

Відповідачка
вважає, що договір, укладений між нею та ОСОБА_5. 19.02.2997 року відповідає
дійсному наміру сторін,  вимогам закону,
і позивачкою не наведено доказів того, що ОСОБА_5. укладала його внаслідок
помилки. Навпаки,  ОСОБА_5 в 1997 році  мала тільки захворювання ніг, внаслідок чого
відповідачка змушена була викликати нотаріуса додому, але й це захворювання
мало періодичний характер. ОСОБА_5. сама обслуговувала себе, відвідувала
крамницю. А  її слух та зір значно
погіршилися  пізніше,  протягом часу, що підтверджується медичними
документами.  Відповідачка також вважає,
що ОСОБА_5., усвідомлюючи характер укладеного із нею договору, не мала наміру
звертатися до суду з таким позовом, про що свідчить то, що позовна заява надана
адвокатом,  діючим від її імені  на підставі довіреності, підписаної від імені
ОСОБА_5. ОСОБА_1  яка  претендує на спірну квартиру. З тих же
підстав відповідачка вважає, що нема поважних причин для поновлення строку
позовної давності позивачці для
звернення до суду.

Свідок
ОСОБА_9. пояснив суду, що з березня  2002
року він був дільничним лікарем ОСОБА_5.. ОСОБА_5, до моменту смерті була у
здоровому глузді,  стан її зору та слуху
відповідали її віку. Вона хворіла атеросклерозом,  їй потрібен був постійний догляд. Останні кілька
років до її смерті за нею доглядала ОСОБА_1.

Свідок
ОСОБА_10 пояснила суду, що вона давня знайома ОСОБА_5., десь з 1990 року вона
стала хворіти, їй потрібен бува догляд. Вона до смерті постійно проживала у
своєї квартирі, нікуди не виїжджала. Свідку вона не розказувала про те, що
комусь подарувала квартиру.

Свідок
ОСОБА_11 пояснила суду, що вона була сусідкою ОСОБА_5. . Вона ніколи не бачила
ОСОБА_2. Їй відомо, що останні роки за ОСОБА_5. доглядала ОСОБА_1.  ОСОБА_5. мала поганий слух, хворіла. Про те,
що ОСОБА_5. комусь подарила свою квартиру, свідку невідомо. ОСОБА_5. до смерті
нікуди не виїжджала.

Свідок
ОСОБА_7 пояснила суду, що ОСОБА_5. - її рідна сестра. Вона пропонувала подарити
свою квартиру свідку, але та відмовилася, оскільки має власне житло. Тоді
ОСОБА_5, вирішили подарити квартиру ОСОБА_2. ОСОБА_2 була одружена, мала двох
маленьких дітей. Їм складно було жити разом із ОСОБА_5.. Тому після укладанні
договору ОСОБА_12 прожила разом із ОСОБА_5 1-2 місяці, а потім з усією родиною
виїхала з квартири. До ОСОБА_5. одразу ж переїхала ОСОБА_1, яка на той час
продала свою квартиру, іншого житла не мала. Свідок пояснила також, що ОСОБА_5
скаржилася їй на ОСОБА_1,  яка
вимагала  оформити квартиру на неї.
ОСОБА_5. не дуже гарно чула, мала поганий зір, але вона орієнтувалася у подіях,
квартиру подарила добровільно, без яких-либонь умов.

Свідок
ОСОБА_12. пояснив суду, що він є чоловіком ОСОБА_2. Її бабка ОСОБА_5. подарила
їй свою квартиру, усвідомлюючи свої дії. Нотаріус, якого ОСОБА_12  привезла до ОСОБА_5 прочитав договір вголос,
роз'яснив їй його суть,  вона була згодна
на таку угоду. Свідок не був присутній у кімнаті, але він знаходився у
квартирі, коли нотаріус посвідчував договір. Після укладання договору вони
недовго жили разом із ОСОБА_5., доки до неї не переїхала ОСОБА_1. До того ж
ОСОБА_5. турбували маленькі діти відповідачки. ОСОБА_2 не реєструвала в БТІ
м.Маріуполя право власності на подаровану квартиру, щоб ОСОБА_5. не боялася, що
її виженуть з квартири.

Свідок
ОСОБА_13. - матір відповідачки - дала суду аналогічні пояснення.

Суд,
вислухавши пояснення сторін, представників, свідків, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом
встановлено, що 19 лютого 1997 року ОСОБА_5. та ОСОБА_2 уклали договір
дарування квартири АДРЕСА_1. Згідно з договором, посвідченим нотаріусом Третьої
Маріуполської державної нотаріальної контори Ашла О.К., ОСОБА_5. передала
належну їй на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого
державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик»
від 25.11.1993 року №11739 ( т.1 а.с.86), а ОСОБА_2 прийняла в дар зазначену
квартиру. У договорі визначено, що договір посвідчено нотаріусом вдома за
адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з хворобою ОСОБА_5., договір прочитано вголос.
(т.1 а.с.8-9).  З повідомлення
міськогоБТІ м.Маріуполя вбачається, що 12.12.2006 році в БТІ не було відомостей
про те, що квартира не належить ОСОБА_5. (т.1 а.с 10). З довіреності від
13.11.2006 року, наданої ОСОБА_5. представнику ОСОБА_3 для представництва її
інтересів в суді з правом пред'явлення позову, вбачається, що у зв'язку з
похилим віком ОСОБА_5. і на її прохання довіреність підписана ОСОБА_1 (т.1 а.с.
11). Договір від 16.11.2006 року про надання правової допомоги між ОСОБА_5. та
адвокатом, вона підписала власноручно (т1 а.с.12). З виписки з амбулаторної №5
карти ОСОБА_5., 1918 р.н., вбачається, що у 1994 році вона перебувала на
обліку  у міській лікарні  у зв'язку із артеросклерозом і іншими
захворюваннями; у 1995 році - у зв'язку із атеросклерозом та правостороннім
отітом ; у 1996 році - у зв'язку із кардіосклерозом, холециститом, туговухістю
3 ступіню;  у 1997 році - із
остеохондрозом, флебітом, отітом, та іншими захворюваннями, в тому числі із
катарактою; у 1998 році з отітом, туговухістю, атеросклерозом та іншими
захворюваннями ( т.1 а.с. 36-38). Дільничий лікар ОСОБА_5. - ОСОБА_9. -
допитаний у судовому засіданні у якості свідка пояснював,  що він наблюдав її з 2002 року до смерті,
що  стан її здоров*я у зв'язку із
хворобами відповідав її віку, та що ОСОБА_5. до самого моменту смерті   усвідомлювала, що з нею відбувається,
орієнтувалася у подіях.

З копії
свідоцтв про народження вбачається, що ОСОБА_2 має дітей: ОСОБА_13  ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3. (т.1
а.с.52-53).

Відповідно
до заповіту від 13 липня 1994 року ОСОБА_5. заповіла  належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1 ОСОБА_1, що посвідчено нотаріусом Третьої держанвої Маріупольської
нотаріальної контори (т.1 а.с73). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання
шлюбу від 27.05.1996 року після розірвання шлюбу із ОСОБА_15., ОСОБА_1 отримала
прізвище ОСОБА_1.Згідно з повідомленням
Третьої державної  Маріупольської
нотаріальної контори данні про скасування заповіту від 13.07.1994 року від імені
ОСОБА_5. відсутні.

Відповідно
до свідоцтва про смерть, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1
у  віці 88 років (т.1 а.с.74).

Оскільки
правовідносини між сторонами виникли у 1997 році, регулюються вони Цивільним
Кодексом України 1963 року.

У
відповідності з вимогами  ст.56 ЦК
України угода, укладена внаслідок помилки,
що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони,
яка діяла під впливом помилки. Згідно з вимогами п. 11 Пленуму ВС України №3
від 28.04.1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»
під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття
стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на їх
волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Відповідно
до вимог ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Доказів
того, що ОСОБА_5.   подарувала спірну
квартиру ОСОБА_2 внаслідок помилки, суду
на надано.

Посилання  ОСОБА_5. в її позові і позивачки ОСОБА_1 в її
поясненнях на недійсність угоди через те, що відповідачка не вселилася у спірну
квартиру для постійного проживання, а виїхала з неї через короткий час, і не зареєструвала
право власності у БТІ, є безпідставними, оскільки з пояснень свідків ОСОБА_12,
ОСОБА_13 по  справи вбачається, що
відповідачка вселилася в квартиру, проживала в неї  на момент укладання договору, а виїхала з неї
у зв'язку із бажанням ОСОБА_5., яку турбувало проживання із родиною, де є
маленькі діти , і у зв'язку із негативними відношеннями із ОСОБА_1, а не у
зв'язку із тим, що ОСОБА_12 не виконувала
зобов'язань по утриманню ОСОБА_5. У своєї позовної заяві ОСОБА_5. не
вказала ніяких умов довічного матеріально забезпечення, яке б потрібно було
надавати їй ОСОБА_2, якщо  вона уклала б
із нею договір довічного утримання,  і
які вона начебто не виконувала. Також ОСОБА_5. в позовної заяві не пояснила
причин, чому протягом 10 років вона не намагалася розірвати з ОСОБА_12 договір
довічного утримання у зв'язку із невиконанням зобов*язань, якщо вона вважала,
що уклала саме такий договір. Її посилання на те, що вона внаслідок поганого
стану здоров*я не усвідомлювала характер договору, є неспроможними, оскільки в
договорі дарування зазначено, що він прочитаний вголос.  Пояснень суду ОСОБА_5. не давала. Як пояснила
ОСОБА_2  в судовому засіданні, вона не
зареєструвала право власності у БТІ м.Маріуполя на спірну квартиру, оскільки не
вважала необхідним відчужувати її, не бажала знімати з реєстрації ОСОБА_5 за її
адресою, вона надала можливість ОСОБА_5. проживати у спірній квартирі до
моменту її смерті, і таким чином вона розпорядилася квартирою, яку отримала в
дар від ОСОБА_5..  Пояснення свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_10  не суперечать
обставинам, на які посилаються сторони, оскільки даним свідкам нічого не відомо
про договір дарування, який оспорюють сторони, а пояснення свідків ОСОБА_12,
ОСОБА_8, ОСОБА_13 підтверджують, що договір дарування ОСОБА_5. укладала з
власної волі.

Відповідно
до вимог ст. 243 ЦК України 1963 року  за
договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна
обдарованому.

Позивачка
посилалася у своєму позові на вимоги ст. 244 ЦК України 1963 року як на
підставу визнання договору дарування недійсним, оскільки згідно з положеннями
закону до договорів дарування нерухомості застосовуються правила ст. 227 даного
кодексу, а відповідачка не зареєструвала право власності в БТІ і на даний
час.   Відповідно до ст. 227 ЦК України (
в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу
жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, і саме  недодержання цієї вимоги тягне недійсність
договору, а не відсутність реєстрації права власності у Маріупольському бюро
технічної інвентаризації міського відділу комунального господарства.

Аналізуючи надані по справі докази,
вбачається, що договір дарування, укладений між ОСОБА_5. та ОСОБА_2 19.02.1997
року, нотаріально посвідчений, відповідає вимогам закону, і сторони виконали
усі передбачені договором дії, тому  суду
відмовляє у позовних вимогах щодо визнання договору дарування від 19.02.1997
року недійсним .

Оскільки
немає підстав визнавати  договір
дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.02.1997 року недійсним, у вимогах ОСОБА_1
щодо визнання за нею права власності на спірну квартиру в порядку спадкування
також слід відмовити..

Враховуючи,
що оскільки у позові відмовляється по суті, то
суд не обговорює питання поновлення строку позовної давності. .

Керуючись  ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214-218  ЦПК України, ст..ст.56, 243, 227 ЦК України в
редакції 1963 року суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1  до ОСОБА_2
про визнання  договору дарування
квартири АДРЕСА_1 від 19.02.1997 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2,   недійсним, визнання права власності на
квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування
- відмовити .

На
рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через
Іллічівський райсуд м. Маріуполя.

Заява
про апеляційне оскарження може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення
рішення. Апеляційна скарга подається протягом 20 днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Апеляційна
скарга може бути подана без попередньої подачі заяви про апеляційне оскарження
у строк, передбачений для подачі такої заяви.

Суддя