У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 грудня 2008
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого    Яреми
А.Г.,

суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,   Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: виконавчий комітет
Славутицької міської ради, комунальне підприємство “Житлово-комунальний центр”,
про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи: виконавчий комітет Славутицької міської ради, комунальне
підприємство “Житлово-комунальний центр”, про зміну договору найму жилого
приміщення,

в
с т а н о в и л а :

У грудні 2007 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він проживає в
будинку АДРЕСА_1 за адресою цього будинку зареєстровано також його
неповнолітнього сина ОСОБА_2, проте він у будинку не проживає, так як ще у 2000
році вибув на постійне проживання до
м. Києва разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3, з якою й проживає на даний
час.

ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов і просила змінити договір
найму жилого приміщення в будинку АДРЕСА_1 виділити в користування ОСОБА_1
кімнати площею 12,9 кв.м., 19,2 кв.м., а ОСОБА_2 -  кімнати площею 20,3 кв.м. та         16,8 кв.м., інші підсобні приміщення
залишити в спільному користуванні, посилаючись на те, що їх з відповідачем син
Володимир не бажає змінювати свого постійного місця проживання з м. Славутич та
м. Київ, значний час проживає з нею в зв'язку з навчанням, однак на вихідні та
канікули, приїжджаючи до м. Славутича, проживав у спірному будинку, й лише з
жовтня 2007 року ОСОБА_1 став перешкоджати сину користуватися житлом та
вимагати його зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Славутицького
міського суду від 14 лютого 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного
суду Київської області від 11 квітня 2008 року, в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено, зустрічний позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та постановити нове рішення,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є
наймачем  жилого приміщення в будинку
АДРЕСА_1 за адресою будинку також зареєстрований неповнолітній ОСОБА_2. 3
грудня 2003 року розірвано шлюб ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, ще до розірвання шлюбу ОСОБА_3 переїхала на постійне місце
проживання в м. Київ, з 2000 року їх неповнолітній син Володимир навчається в
гімназії                            № 143
Оболонського району м. Києва та проживає з матір'ю в її квартирі АДРЕСА_2

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов, суд виходив із того, що
неповнолітній ОСОБА_2 відповідно до статті 160 СК України має право самостійно
визначати своє місце проживання, він з поважних причин у зв'язку з навчанням у
м. Києві був відсутній в будинку АДРЕСА_1 разом з тим він приїжджав до м.
Славутича та проживав у будинку, однак ОСОБА_1 чинив йому перешкоди в
користуванні жилим приміщенням.

Проте з такими висновками суду
цілком погодитись не можна.

Відповідно до частини другої
статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне
проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж
населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня
вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а
член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим
жилим приміщенням з дня вибуття.

Виходячи з наведеного, член
сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, й
встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать
про обрання такою особою іншого постійного місця проживання; поважність причин
зміни місця постійного проживання не має правового значення для вирішення спору
на підставі статті 107 ЖК України.

Крім того, статтею 17 ЦК УРСР
1963 року та статтею 67 КпШС України було визначено, що місцем проживання
неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, визнається місце проживання їх
батьків і саме від згоди батьків залежить, при кому повинні проживати
неповнолітні діти, якщо батьки не проживають разом.

Частинами другою, третьою статті
29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає
собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються
законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від
десяти до чотирнадцяти років є, зокрема, місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Також статтею 3 Закону України
“Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” від 11
грудня 2003 року надано визначення відповідних термінів, а саме: місце
проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців на рік.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1  зазначав, що після припинення їх з ОСОБА_3
шлюбних відносин остання разом із малолітнім на той час сином у 2000 році
вибули на постійне місце проживання у квартируАДРЕСА_2, де
постійно проживають і по даний час, при розірванні їх шлюбу ОСОБА_3
наголошувала, що дитина проживатиме з нею, й він проти цього не заперечував, а
тому ними добровільно було визначено місцем постійного проживання сина місце
проживання його матері - ОСОБА_3, неповнолітній ОСОБА_2 після досягнення
чотирнадцяти років самостійно визначив своє постійне місце проживання також в
м. Києві й не намагався змінити його на будинок АДРЕСА_1

Законний представник
неповнолітнього ОСОБА_2 ОСОБА_3 хоча й заперечувала проти позову ОСОБА_1, однак
також підтвердила, що син навчається у гімназії в м. Києві й значний час
проживає з нею.

Суд у
порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги
не звернув, пояснень ОСОБА_1 належним чином не перевірив, у достатньому обсязі
не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню, не перевірив чи було визначене
місце проживання малолітнього ОСОБА_2 його батьками після розірвання шлюбу, а
також не встановив та не зазначив у рішенні обставин і доказів, які
свідчать про те, що будинок  АДРЕСА_1 з
2000 року був і залишається саме постійним місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_2 з урахуванням положень статті 17 ЦК УРСР            1963 року, статті 67 КпШС України,
статті 29 ЦК України, або ж був вибраний ОСОБА_1 саме як постійне місце
проживання після досягнення ним чотирнадцятирічного віку.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог статей 303,           315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив
доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини й факти,
що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   частиною другою статті 338
ЦПК України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Славутицького міського
суду від 14 лютого 2008 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від
11 квітня 2008 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:                                                                               Є.Ф.
Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін