Справа №22-ц-315/2008р.    Головуючий 1-ї інст.
визнання дій незаконними,
заробітної плати, стягнення
зарплати         Доповідач:  Яцина В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2008 р.          м. Харків.

Судова колегія
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у
складі:

головуючого     -
судді Табачної Н.Г.,

суддів: Яцини
В.Б. і Хорошевського О.М,

при секретарі
Шпарага О.О. ,

розглянувши  у
відкритому  судовому  засіданні
цивільну  справу  за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на
рішення Зміївського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Енергетик», третя
особа Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської
області про визнання дій незаконними та стягнення невиплаченої заробітної
плати, -

ВСТАНОВИЛА:

27 липня
2007 року ОСОБА_1
звернулася до суду із зазначеним позовом про визнання дій відповідача в
період з 25.09.1986 року по 13.10.1986 року по відношенні до неї незаконними,
такими, що призвели з вини відповідача до нещасного випадку і нанесли тяжку
шкоду її здоров'ю, стягнення протиправно не нарахованої відповідачем заробітної
плати за цей період в сумі 1652, 49 грн

В
обгрунтування позовних вимог вона посилалася на те, що з 25.03.1986р. працювала
у відділі робочого постачання Зміївської ГРЕС на посаді буфетниці 6-го розряду
на правах роздавальної буфету. Згідно з наказом від 24.09.1986р. № 166 вона в
складі бригади була відряджена в ВРП Чорнобильської АЕС м. Чорнобиль для
надання допомоги в організації харчування працівникам, де з 25.09.1986 по
13.10.1986р. працювала на посаді буфетниці їдальні ЧРЕБФ м. Чорнобиль,
перебуваючи в 30-ти км зоні Чорнобильської АЕС. Відповідно до табелів обліку
використання робочого часу вона брала участь у роботах по ліквідації наслідків
аварії на ЧАЕС з 26.09. по 10 10.1986р. по 18 годин кожного дня, без вихідних
перерв на обід. Доза опромінення не була їй встановлена. Відразу після
повернення різко погіршився її стан здоров'я, у зв'язку з чим вона проходила
стаціонарне лікування, з 1991 року визнана інвалідом 3-ї групи, а з 2001 року -
інвалідом 2-ї групи.

Позивач
вказала, що в результаті недбалості відповідача у питаннях організації праці,
які передбачали в таких умовах для працівників встановлення 6-ти годинного
робочого дня, вона знаходилася протягом доби в чотири рази довше в зоні
небезпеки і таким чином фактично отримала в чотири рази більшу дозу
опромінювання. Змоги відновити свої сили вона не мала і це фактично привело до
втирати нею 80-ти відсотків працездатності та фактично прирівнює її умови
роботи до умов роботи в зоні особливого контролю, на підставі чого її праця
повинна була оплачуватися у більшому розмірі, по тарифам зон особливого

контролю, з урахуванням
кратності  5.   При цьому вона на обгрунтування своїх
доводів посилалася на висновок судового експерта-економіста від 3 і , 05.2005р.

Під час
розгляду справи ухвалою Зміївського районного суду від 28 листопада 2007 року з
ініціативи суду до участі у справі залучено в якості 3-ї особи Управління
Пенсійного фонду України в Зміївському районі.

У
судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали позовні вимоги,
посилаючись на вказані обставини.

Представник
відповідача позов не визнав, вказуючи на те, що відповідач не несе
відповідальності за перевищення тривалості робочого дня ОСОБА_1, відповідач не
встановлював позивачу 18-ти годинний робочий день.

Представник
третьої особи вважала, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню,
оскільки наданий позивачкою на обґрунтування своїх вимог розрахунок заробітної
плати за період роботи на ЧАЕС є помилковим, ОСОБА_1 не надала належних доказів
того, що їй у встановленому порядку проводилося підвищення тарифних ставок
(відрядних розцінок, окладів).

Рішенням
Зміївського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2007 року у задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено, стягнуто з неї витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн.

Не
погоджуючись з таким рішенням районного суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
просить його скасувати і задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що
рішення не відповідає фактичним обставинам справи, порушує норми матеріального
і процесуального права.

При
цьому ОСОБА_1 вказала, що згідно ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці покладається на відповідача, чия
відповідальність не виключається і у випадку, коли працівник знаходиться у
службовому відрядженні, його вина підтверджується актом про нещасний випадок на
виробництві. Факт затвердження табелю обліку робочого часу начальником ВРП
Чорнобильської АЕС, а не відповідачем, - не спростовує цього висновку, оскільки
саме відповідач надавав офіційні дані з цього приводу до відповідних державних
органів України. Крім того, суд помилково переклав обов'язок доказування вини
відповідача на позивачку, належним чином не дослідив всі доводи позовної заяви,
та безпідставно не надав зворотної сили у часі положенню ч. 2 ст. 233 КЗпП
України, яка з 2001 року у випадках порушення законодавства про оплату праці не
обмежує строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної
йому заробітної плати.

Судова
колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, відповідно
до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла до наступного.

Відповідно
до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що позивачка не
довела порушення при нарахуванні їй спірної заробітної плати, а також того, що
з вини відповідача режим її роботи на ЧАЕС не відповідав вимогам чинного на той
час

законодавства, і
те, що саме така тривалість робочого
дня      в      умовах      іонізуючого випромінювання стала причиною
нещасного випадку з нею.

Районний
суд також зазначив в рішенні про те, що позивачка пропустила передбачений
станом на час виникнення спірних правовідносин ст. 233 КЗпП України строк
звернення до суду за захистом своїх прав.

З
матеріалів справи вбачається, що з 26.03.1986р. ОСОБА_1 працювала у відповідача
у відділі робочого постачання Зміївської ГРЕС на посаді буфетниці.

Згідно
наказу № 166 від 24 вересня 1986 року вона була направлена у відрядження до ВРП
Чорнобильської АЕС у складі бригади для надання допомоги та організації
харчування працівникам. Судом встановлено, що в зоні відчуження ОСОБА_1
перебувала з період з 26 вересня по 12 жовтня 1986 року (а.с. 9).

За
вказаний період їй було нарахована та виплачена відповідачем заробітна плата у
трикратному розмірі в розмірі 507 крб. 02 коп. СРСР. Рішенням Зміївського
районного суду від 24.10.2002р. зобов'язано ВАТ «Енергетик» провести
донарахування ОСОБА_1 заробітної плати за вказаний час перебування в зоні
відчуження в розмірі 127 крб. 33 коп., з відображенням вказаного донарахування
в особистому рахунку і видачею довідки про заробітну плату ОСОБА_1 з сукупним
доходом 561 крб. 19 коп. На підставі цього ОСОБА_1 був проведений відповідний
перерахунок пенсії.

Згідно
довідки МСЕК від 11.01.2001 року ОСОБА_1 з 09 01.2001 року встановлена
безстроково друга група інвалідності внаслідок отриманого професійного
захворювання, яке відповідно до акту по формі Н-1 від 17 червня 1990 року
виникло після знаходження її в умовах іонізуючого опромінювання під час
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 6, 12-13).

Згідно
порядку нарахування заробітної плати та інших виплат, які було врегульовано
розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986р. № 964 «Про виділення
Міненерго СРСР додаткового фонду зарплати», Постановою Ради Міністрів УРСР та
Української республіканської ради професійних спілок від 10.06.1986р. № 207-7
«Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств,
організацій та установ, які зайняті на роботах, пов'язаних з ліквідацією
наслідків аварії на ЧАЕС та запобіганням забруднення навколишнього середовища»
та Постановою ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР від
07.05.1986р. № 524-156 призначення заробітної плати позивачу у більшому
розмірі, ніж це відбулося, було правом відповідних керівників, а не їх
обов'язком.

Позивач
не надав суду відповідних доказів на підтвердження прийняття зазначених рішень
та наявності підстав для застосування відповідачем у даному випадку тарифів та
розцінок роботи відповідно до умов роботи в зоні особливого контролю з
урахуванням кратності 5.

Будь-яких
доказів тому, що заробітна плата за період роботи позивача у зоні відчуження повинна
бути проведена їй в іншому порядку, суду не надано.

Не
надано доказів і на підтвердження вимог про те, що з вини відповідача їй було
встановлено 18-ти годинний робочий день при роботі на Чорнобильській АЕС,
внаслідок чого оплата її праця за той період підлягає перерахунку, до того ж
відповідно до наведених норм законодавства ця обставина не може бути причиною
для застосування правил оплати праці, які використовуються для зони особливого
контролю, на чому наполягала позивачка в свої доводах.

Судова
колегія не бере до уваги висновки судового експерта-економіста № 3522 від
31.05.2005р. щодо наявності порушень у нарахуванні ОСОБА_1 заробітної плати за
період службового відрядження для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, оскільки
ці висновки носять правовий характер, а отже виходять за межі компетенції
експерта, та з огляду на те.

що вказана
експертиза проводилася не по цій цивільній
справі,   погоджується  з
рішенням районного суду про недопустимість такого доказу.

Всупереч
свого обов'язку, передбаченому ст. 61 ЦПК України, ОСОБА_1 не надала доказів на
підтвердження того, що її умови роботи під час службового відрядження
відносилися до умов роботи в зоні особливого контролю.

Доводи
апеляційної скарги щодо надання зворотної сили положенню ч. 2 ст. 233 КЗпП
України в редакції Закону України від 11.07.2001 року № 2620-ІІІ, яка з
02.08.2001р у випадках порушення законодавства про оплату праці не обмежує
строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати, не мають правового значення, оскільки в оскарженому рішенні
районного суду наслідки спливу позовної давності не застосовувалися.

Виходячи
з наведеного, зазначені висновки районного суду є законними та обґрунтованими,
рішення районного суду відповідає нормам матеріального і процесуального права,
що є підставами для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись
ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 313, 315, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Зміївського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до Верховного суду
України.