Справа №
22-396      Головуючий у 1 інстанції
2008 р.                       Воробйов А.В.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2008 року                                                                                  м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого:
Калашнікової О.В. Суддів :   Осоцького
І.І. Спас О.В. При секретарі: Петровій О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою  ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від
"26" жовтня 2007 року по справі за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-ті
особи: третя Запорізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання пропуску строку
позовної давності поважним, про відновлення строку позовної давності, про
визнання свідоцтва про право власності частково недійсним, про визнання
договору дарування недійсним, про визнання договору купівлі-продажу недійсним
та визнання права власності , -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, 3-тя
особа: 3-тя нотаріальна контора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя про
визнання причин пропуску строку позовної давності поважними та його поновлення,
визнання недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності та
визнання права власності.

В ході судового розгляду справи позивач неодноразово уточнював та
доповнював позовні вимоги.

В
уточненому позові до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними та
його поновлення, визнання недійсним договору дарування та договору
купівлі-продажу, частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання
права власності, зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 Після її
смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Інша
1/2 частини зазначеної квартири належала на праві власності його батькові
ОСОБА_6 Перед своєю смертю, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати позивача, ОСОБА_4 склала
заповіт, відповідно до якого заповідала йому та його сестрі ОСОБА_7 1/2 частину
квартири в рівних долях. Позивач прийняв спадщину у встановленому законом
порядку, оскільки проживав у зазначеній квартирі з 1996 року по 1999 рік, отже
вступив у володіння спадковим майном, зробивши в спірній квартирі ремонт.
Сестра спадщину після смерті матері не прийняла. Таким чином після смерті
матері до позивача перейшло право власності на 3/8 частин спірної квартири, а
його батько, в порядку спадкування після померлої ОСОБА_5, став власником 1/8
частини вказаної квартири.

У липні
2001 року син позивача, ОСОБА_8,
в спірній квартирі знайшов свідоцтво про право власності в порядку
спадкування за законом, згідно якого батько позивача успадкував 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача, ОСОБА_6. Після його
смерті позивачу стало відомо, що він 16.05.2003 року подарував спірну квартиру
ОСОБА_2, з якою перебував у шлюбі з грудня 2002 року. Згідно з висновком
судово-психіатричної експертизи № 547 від 12.09.2006 року, ОСОБА_6 в момент укладення
договору дарування на користь ОСОБА_2 не міг розуміти значення своїх дій.
28.11.2003 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу продала спірну квартиру
ОСОБА_3

Посилаючись
на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати причину пропуску строку
позовної давності на звернення до суду з позовними вимогами про визнання
недійсним свідоцтва про право власності поважною, поновити строк позовної
давності на звернення до суду з цією частиною позовних вимог, визнати недійсним
свідоцтво про право власності за законом, видане ОСОБА_6 державним нотаріусом
3-ої Запорізької державної нотаріальної контори м. Запоріжжя 11.10.2000 року,
відповідно до якого він став власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, в частині
визнання за ним права власності на 3/8 частини квартири, визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом 3-ої нотаріальної контори м. Запоріжжя
16.05.2003 року, повернувши сторони у первісний стан, визнати договір
купівлі-продажу спірної квартири від 28.11.2003 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 недійсним, повернувши сторони у первісний стан, визнати за ним право
власності на 11/16 частин квартири АДРЕСА_1.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2007 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,
просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у судовому
засіданні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно
до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення ч
додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване
правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

З
матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належала
1/2 частина квартири АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина вказаної квартири належали
батькові позивачу - ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_4 померла. Після померлої відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1. За заповітом, складеним ОСОБА_5  НФОРМАЦІЯ_2, 1/2 частину вказаної квартири
вона заповіла ОСОБА_7 та ОСОБА_1 в рівних долях.

Відповідно
до ст. 549 ЦК України
(в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після померлої) визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та
володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори
за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії
повинні бути здійснені на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємці
за заповітом, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7, ніяких дій, спрямованих на прийняття
спадщини після померлої ОСОБА_5, не здійснили. Доказів того, що позивач
фактично вступив в управління та володіння спірною квартирою суду не надано.
Наявні в матеріалах справи показання свідків, допитаних в судовому засіданні
суду першої інстанції, щодо проживання позивача у спірній квартирі з 1996 року
по 1999 рік, не спростовують зазначені обставини. Питання про продовження
строку на прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_1 не ставилось.

ОСОБА_6,
як спадкоємець першої черги після померлої, 11.10.2000 року отримав свідоцтво
про право на спадщину за законом, відповідно до якого став власником належної
ОСОБА_5 на праві приватної власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, і як
наслідок єдиним власником вказаної квартири.

Згідно
п. 1 ст. 4 Закону України „Про власність" (який діяв на час виникнення
спірних правовідносин) власник на власний розсуд володіє, користується та
розпоряджається належним йому майном.

16.05.2003 року ОСОБА_6, як власник спірної квартири, розпорядився нею на
власний розсуд, передавши її за договором дарування ОСОБА_2, яка в свою чергу
за договором купівлі-продажу від 28.11.2003 року продала квартиру АДРЕСА_1
ОСОБА_3

Враховуючи
встановлені обставини та вимоги закону, колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов до правильного висновку, що позивачем не доведено його право
на частину спірного майна, а тому підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадкування за законом,
виданого на ім'я ОСОБА_6,
у суду немає.

Відповідно
до ст. 55 ЦК України
(в редакції 1963 року) угода, укладена громадянином, хоча і дієздатним але який
в момент її укладення знаходився у такому стані, коли не міг розуміти значення
своїх дій та керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього
громадянина. Зі змісту зазначеної статті випливає, що з позовом про визнання
недійсним договору за ст. 55 ЦК
України може звернутися лише та особа, що в момент підписання спірної угоди
перебувала у стані коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

При
таких обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до
правильного висновку про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про
визнання угоди дарування квартири АДРЕСА_1, укладеної 16.05.2003 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_2, оскільки позивач ОСОБА_1 не є тією особою, що в момент
укладення договору не розуміла значення своїх та не могла керувати ними, а тому
позбавлений права ставити питання про визнання недійсним такого договору.

Колегія
суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно
встановлені обставини справи, рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.
ст. 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2007 року по цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена до Верховного Суду
України протягом двох місяців шляхом подачі касаційної скарги.