Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е
М   У
К Р А Ї Н И

22 жовтня 2008 року                                      м.Вінниця

Староміський  районний суд
м.Вінниці в складі:

головуючого судді:
Сілакова С.М.,

при
секретарі:                                                Нурієвій
А.О.,

з участю
позивача
ОСОБА_1

представника
позивача
ОСОБА_6

представника-відповідача                              ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2
від 25.05.2006 року недійсним, визнання недійсним договору дарування від
28.11.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнання недійсним рішення третейського
суду м.Вінниці від 29.11.2006 року, визнання недійсним рішення постійно діючого
третейського суду при асоціації «Правовий центр підприємництва» від 11.05.2007
року, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.10.2007 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

В
С Т А Н О В И В:

Представник
позивача ОСОБА_1, яка діє як опікун ОСОБА_7, 25.01.2008р. звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
дарування будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 25.05.2006р.,
визнання недійсним договору дарування цього же будинку, укладеного між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 від 28.11.2006р., визнання недійсними рішення Третейського суду від
11.05.2007р. про визнання дійсним договору купівлі-продажу зазначеного будинку,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зобов'язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4
кошти, отриманні згідно договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу
зазначеного будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 09.10.2007р.,
зобов'язання ОСОБА_4 повернути ОСОБА_5 кошти, отримані за цим договором в сумі
318150 грн.

Позов
мотивовано тим , що в момент
укладення договору дарування від 25.05.2006р. ОСОБА_7 не розуміла значення
своїх дій та не могла керувати ними, що підтверджено висновком
судово-психіатричної експертизи від 25.10.2007р. згідно акту № 282.

Підставами для
визнання договорів та рішень третейського суду, що зазначені у позові, недійсними
позивачі зазначають  ст.ст.203,215,216,228,230 ЦК України та
посилаються на те, що перший правочин є недійсним на підставі ст.225 ЦК
України, решта правочинів, на думку позивача, є недійсними та такими, що
суперечать моральним засадам суспільства і підлягають застосуванню
ст.ст.228,230 ЦК України, оскільки вважають, що ОСОБА_2 знав про психічну
хворобу ОСОБА_7, а тому вчинив відчуження будинку своєму батькові ОСОБА_3, який
відчужив будинок ОСОБА_4, який був обізнаний, що проти ІНФОРМАЦІЯ_1 порушена кримінальна
справа за фактом привласнення майна ОСОБА_7 та шахрайства, а тому він продав
будинок ОСОБА_5

Відповідачі
ОСОБА_2, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, повідомлені про розгляд
справи в порядку встановленому ч.9 ст.74 ЦПК України, а тому суд вважає
можливим розглянути справу в їх відсутність.

В судовому
засіданні представник позивачки ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала повністю,
посилаючись на обставини викладені у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат
ОСОБА_9 позов не визнала, пояснила суду, що ОСОБА_3 вважає, що підстав для
задоволення позову не має, оскільки договір дарування від 25.05.2006р. вчинено
у відповідній письмовій формі, посвідчений нотаріусом, який перевіряв
дієздатність осіб та зареєстрований державним реєстратором. Тобто ОСОБА_2,
маючи належний правоустановчий документ, набув права власності та розпорядився
своїми права та подарував йому спірний будинок, що не суперечило вимогам ЦК
України. Даний договір дарування від 28.11.06р. було визнано дійсним рішенням
третейського суду від 29.11.2006р., а 5.05.2007р. він як власник продав спірний
будинок ОСОБА_4, цей договір визнано дійсним рішенням третейського суду від
11.05.2007р. Жодних підстав сумніватися в дієздатності ОСОБА_7 в нього не було,
оскільки він з нею договорів не укладав. Про її хворобу не знав.

Окрім цього представником відповідача
звернуто увагу на те, що висновок експерта, на який посилається експерт не є
обґрунтованим та суперечить матеріалам справи № 2о-80/07 та експертом порушено
вимоги пункту 2.3.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз
та експертних досліджень, затвердженої наказом Мінюста України № 53/5 від
08.10.98р. у редакції від 30.12.2004р. № 144/5, зареєстрований в Мін'юсті
України 19.01.2005р. за № 61/10341, який забороняє експерту самостійно збирати
матеріали, які підлягають дослідженню.

ОСОБА_3 не заперечує того факту, що в даний
час ОСОБА_7 хвора, оскільки вона перебуває на стаціонарному лікуванні в
Жмеринському психоневрологічному інтернаті на повному державному забезпеченні,
проте висуває сумніви, щодо визначення експертом її психічного стану на час
укладення договору від 25.05.2006р.

Представник
відповідача ОСОБА_5 позов не визнав та пояснив суду, що вона є добросовісним
набувачем за оплатним договором, що продавець ОСОБА_4 переобладнав та збільшив
будинок та набув власності на новостворене майно відповідно до рішення
Староміського районного  суду м. Вінниці
від 06.09.2007р. , який і продав ОСОБА_5

Суд, заслухавши
пояснення представника позивача, представників відповідачів, оцінивши та
дослідивши докази по справі, оглянувши в судовому засіданні матеріали
інвентарної справи на будинковолодіння АДРЕСА_1, матеріали справи № 2о-80/70, №
2-946/07  встановив по справі наступні
факти та відповідні їм правовідносини :

ОСОБА_7 була власником спірного
будинку на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.1986 року.

25.05.2006р. між нею та ОСОБА_2
укладено договір дарування, який посвідчено нотаріусом та зареєстрований
державним реєстратором (а.с.6), в якому зазначено, що нотаріус Суханова Т.О.
встановила осіб, їх дієздатність, а також перевірено належність будинку ОСОБА_7

28.11.2006р. укладено договір
дарування між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який визнано дійсним рішенням
Третейського суду від 29.11.2006р. (а.с.12).

05.05.2007р. укладено договір купівлі-продажу цілого житлового будинку з
господарськими будівлями, до складу якого входять: житловий будинок з
прибудовою, загальною площею 53,1 кв.м, житловою площею 37,5 кв.м, позначений
на плані літерою «А», сарай «Б», вбиральня «В» по АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, який визнано дійсним рішенням Третейського суду при асоціації
«Правовий центр підприємництва» від 11.05.2007р.

ОСОБА_4 згаданий вище будинок самочинно переобладнано та перебудовано,
право власності виникло на підставі рішення Староміського районного суду м.
Вінниці від 06.09.2007р., яке набуло законної сили.

30.11.2007р. рішенням Староміського районного суду м. Вінниці за заявою
ОСОБА_1 визнано недієздатною ОСОБА_7 та встановлено опіку, опікуном визнано
ОСОБА_1

09.10.2007р. ОСОБА_4 продав за 355 520 грн. ОСОБА_5 будинок  АДРЕСА_1 разом з земельною ділянкою площею
372 кв.м, загальною площею 54,2 кв. м, літера «А»,, сіни «а1», погріб «п/А», ганок
з козирком, площею 28 кв.м, що підтверджено договором купівлі-продажу належним
чином нотаріально посвідчений та зареєстрований державним реєстратором.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України
право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із
закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб, що передбачено ст.316 ЦК України.

Згідно ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 і 6 ст.203 ЦК України.

В момент вчинення правочину від 25.05.2006р.
ОСОБА_7 була належним власником, що підтверджувалось належним
правовстановлюючим документом - договором купівлі-продажу від 18.04.1986 року.

Згідно наданого представником
позивача письмового доказу -а кту № 282 від 25.10.2007р. стаціонарної
судово-психіатричної експертизи, яка була призначена ухвалою суду від
29.08.2007р. по справі № 2о-80/07 за заявою ОСОБА_1 про визнання недієздатною
ОСОБА_7 та призначення її опікуном, ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне
захворювання у вигляді судинної деменції з маренням. Внаслідок свого
захворювання не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними,
потребує опіки. Внаслідок свого захворювання ОСОБА_7 не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від
25.05.2006р.

В дослідницькій частині зазначеного
акту експертна комісія посилається на документи, пояснення осіб, які не
досліджувалися та не надавалися в розпорядження експертів судом в рамках справи
№ 2о-80/07, а саме матеріали кримінальної справи, копію амбулаторної медичної
картки, історії хвороби № 9760 з Вінницької обласної психоневрологічної лікарні
ім. академіка О.І.Ющенка, епікриз з Жмеринського психоневрологічного інтернату,
пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Проте жодна із зазначених осіб
пояснень, на які посилається експертна комісія, суду не надавала, що
підтверджено оглядом справи № 2о-80/07, суд не надавав експертній комісії
кримінальної справи, копію амбулаторної медичної картки, історії хвороби № 9760
з Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка О.І.Ющенка,
епікриз з Жмеринського психоневрологічного інтернату. Таким чином експертами
порушено вимоги пункту 2.3.2
Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних
досліджень, затвердженої наказом Мінюста України № 53/5 від 08.10.98р. у
редакції від 30.12.2004р. № 144/5, зареєстрований в Мін'юсті України
19.01.2005р. за № 61/10341, який забороняє експерту самостійно збирати
матеріали, які підлягають дослідженню.

За
таких обставин, суд приходить до висновку, що сумніви у правильності висновку
експертів в частині визначення психічного стану ОСОБА_7 на момент укладення
договору дарування від 25.05.2006р. є обґрунтованими, оскільки такий висновок суперечить
матеріалам справи № 2о-80/07, а також наявне істотне порушення
процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення
експертизи.

Проте жодна із сторін не заявила
клопотання про призначення експертизи для визначення психічного стану особи на
момент укладення договору дарування від 25.05.2006р., а суд відповідно до
ст.145 ЦПК України позбавлений права самостійно призначити експертизу з цього
питання при відсутності клопотання хоча б однієї зі сторін, а тому справу розглянуто
на підставі наданих сторонами доказів в межах заявлених вимог, що передбачає
ч.1 ст.11 ЦПК України.

Представником позивача заявлено
вимоги про визнання недійсним договору дарування будинку АДРЕСА_1, укладеного
між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 25.05.2006р., визнання недійсним договору дарування
цього же будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 28.11.2006р., визнання
недійсними рішення Третейського суду від 11.05.2007р. про визнання дійсним
договору купівлі-продажу зазначеного будинку, укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, зобов'язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 кошти , отриманні згідно
договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу
зазначеного будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 09.10.2007р.,
зобов'язання ОСОБА_4 повернути ОСОБА_5 кошти, отримані за цим договором в сумі
318150 грн. з підстав, передбачених ст.ст.203,215,216,228,230 ЦК України.

Представником позивача не зазначено в
чому полягає порушення ст.ст.203 ЦК України,228,230 ЦК України та не наведено
обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним саме з підстав
порушення публічного порядку та не доведено, що одна із сторін навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки
відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні
злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено
обвинувальним вироком суду.

Обвинувального вироку щодо осіб
ОСОБА_2, ОСОБА_14 суду не надано, а наявність лише постанови про порушення
кримінальної справи  відносно цих осіб за
ч.4 ст.190 КК України не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог
з зазначених позивачем обставин.

Відповідно до ст.14 ЦПК України судові
рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади
і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій,
посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій
території України.

Рішенням Староміського районного суду
м. Вінниці від 06.09.2007р. по справі № 2-946/07 ОСОБА_4 визнано власником
переобладнаного та добудованого домоволодіння АДРЕСА_1, рішення набуло законної
сили. Він як власник продав згаданий будинок ОСОБА_5(останній добросовісний
набувач).

Підстав стверджувати, що ОСОБА_4 не
мав права відчужувати майно , за наявності набувшого законної сили
вищезазначеного судового рішення, не має.

Згідно ЦК України особа, яка вважає,
що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про
визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст.215-235), так і з позовом про
витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст.330,338).

Представник позивача звернулась з
позовом про визнання правочинів та рішень третейських судів недійсними з
підстав їх невідповідності вимогам закону (ст.ст.215-235).

Стаття 215 ЦК України встановлює  загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами)
загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК
України.

Однак ст.216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання
цього правочину, а в разі неможливості такого повернення-відшкодувати  вартість того, що одержано, за цінами, які
існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з
порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки
недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон не передбачає
інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст.330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача
лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно
ст.388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у
власника, а у  особи, яка не мала права
відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння
(віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають захисту шляхом  задоволення позову до добросовісного набувача
з використанням правового механізму, встановленого статтями 215,216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є
підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Представником позивача вимог про
повернення майна з чужого незаконного володіння
не заявлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні
вимоги є неправомірними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до
задоволення.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст.203,215,216, 225,228,230 ЦК України, ст.ст.
10,11,60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,
-

в
и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
договору дарування будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 від 25.05.2006 року
недійсним, визнання недійсним договору дарування від 28.11.2006 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнання недійсним рішення третейського суду м.Вінниці від
29.11.2006 року, визнання недійсним рішення постійно діючого третейського суду
при асоціації «Правовий центр підприємництва» від 11.05.2007 року, визнання
недійсним договору купівлі-продажу від 09.10.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 -
відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути
подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду. Апеляційна скарга
на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через
Староміський районний суд м.Вінниці протягом двадцяти днів після подання заяви
про апеляційне оскарження.

Суддя: