Апеляційний суд Запорізької
Справа №22-4397/08
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Гончар О.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2008 року                                                               м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді      Приймака
В.М.

суддів                         Гончара
О.С., Подліянової Г.С.

при секретарі              Бабенко
Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня
2008 року в справі за позовом Державної податкової інспекції в Заводському
районі м. Запоріжжя до ОСОБА_1 про усунення перешкод права власності та
виселення, третя особа відділ освіти Заводської районної адміністрації
Запорізької міської ради, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції в Заводському районі м. Запоріжжя (надалі ДПІ) про
визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

Уточнюючи і доповнюючи свої позовні вимоги ДПІ звернулась
в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення її з будинку АДРЕСА_1. Зазначала, що
на підставі рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2006
року Державі Україна в особі ДПІ на праві власності належить вказаний будинок,
в якому проживає відповідач разом зі своїм неповнолітнім сином - ОСОБА_2, 1995
року народження.

На переконання ДПІ відповідач проживає в будинку
незаконно, тому просив суд усунути перешкоди в праві власності на вказаний
будинок шляхом виселення відповідача зі спірного житла.

ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, тому звернулась в суд
із зустрічним позовом, в якому посилаючись на те, що вона з 1992 року
безперервно проживає в спірному будинку, зареєстрована там, іншого житла вона
не має, тому просила суд визнати за нею право користування ним.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03
жовтня 2008 року позов ДПІ задоволено повністю. В задоволенні стрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

З рішенням суду ОСОБА_1 не згодна, тому звернулася в суд
з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить
рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

Вислухавши доповідача, дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307, ст.308 ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишити рішення без
змін, якщо суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті
і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2007 року просила суд ухвалити рішення,
яким визнати за нею право користування будинком АДРЕСА_1. Підставами
задоволення таких вимог вважала своє тривале проживання в спірному будинку на
правах наймача житла у померлих його колишніх власників ОСОБА_3. Крім того,
позивач за зустрічним позовом вважала достатніми для задоволення її позову
підставами її реєстрацію за вказаною адресою та спільне ведення господарства з
орендодавцями (а.с. 25)

На переконання судової колегії суд першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що зазначені ОСОБА_1 підстави є незаконними і недостатніми для
задоволення її зустрічних позовних вимог, оскільки їх наявність не пов'язується
законом з можливістю виникнення у ОСОБА_1 права користування спірним будинком.

Більш того, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня
2006 року право власності на спірний будинок визнано не за ДПІ, а за Державою
Україна в особі ДПІ для подальшої реалізації будинку у відповідності до
Постанови КМУ №1340 від 25 серпня 1998 року “Про порядок обліку, зберігання,
оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави і
розпорядження ним” (а.с. 9, 160).

Такими чином, спірний будинок підлягає в подальшому обов'язковому продажу
позивачем за для отримання грошових коштів, що спрямовуються до державного
бюджету України. Тому будинок обліковується ДПІ, як безхазяйне майно, а не
основні засоби, тому не належить позивачеві на праві власності як юридичній
особі. При цьому і вказаним рішенням апеляційного суду Запорізької області і
Постановою КМУ №1340 від 25 серпня 1998 року ДПІ наділена правом вимагати
усунення будь-яких перешкод щодо права власності держави на її майно - спірний
будинок. ОСОБА_1 проживаючи в спірному будинку, тим самим, створює перешкоди
для проведення реалізації будинку.

Отже, за таких обставин суд першої інстанції вцілому прийняв правильне
рішення, щодо захисту такого права власності. Правильно обрав спосіб усунення
такого порушення (перешкоди) - виселення відповідача.

Заперечення ОСОБА_1, викладені нею в апеляційній скарзі, не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Позов ОСОБА_1 до ДПІ про визнання права користування вказаним будинком не
може бути ні в якому разі задоволений, оскільки відповідач не є особою
уповноваженою на визнання такого права. ДПІ не є уповноваженою власником
будинку - Державою Україна на надання даного житла в найом, утримання його та
прилеглої до нього території.

Апелянт зазначала, що вона не була присутня в останньому судовому засідання
з поважних причин (хвороба), однак суд розглянув справу за її відсутності. Тому
з цих причин на її думку рішення повинно бути скасоване та направлено на новий
судовий розгляд.

Проте, згідно матеріалів справи ОСОБА_1 була повідомлена належним чином про
час і місце слухання справи. (а.с. 153) В останньому судовому засіданні брала
участь її представник, який і звернувся до суду із заявою про відкладення
слухання справи з цих причин, при цьому документів підтверджуючих хворобливий
стан відповідача суду надано не було.

Заяву ОСОБА_1, що вона з наведених обставин не змогла надати додаткових
доказів судова колегія не приймає до уваги, оскільки всі докази сторонами
повинні бути надані суду до або під час попереднього розгляду справи.

Заперечення ОСОБА_1 про те, що суд не прийняв рішення щодо її
неповнолітнього сина також не спростовують його висновків, оскільки місце
проживання неповнолітніх дітей визначається місцем проживання їх батьків, т.т.
в даному випадку ОСОБА_1

Судова колегія вважає правильним висновок суду про те, що сім'я відповідача
зайняла спірний будинок самовільно, про що зазначено в мотивувальній частині
рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.06р. (а.с. 53, 54),
яке в цій частині залишено без змін, а тому згідно ч.4 ст. 61 ЦПК України є
обов'язковим для районного суду, що розглядав дану справу.

З цих же причин, не можна визнати обґрунтованими і заперечення відповідача
в тій частині, що вона законно винаймала спірний будинок. Адже і з вказаного
рішення районного суду і з тексту договору найму випливає, що ОСОБА_1 винаймала
не спірний будинок, а лише газифіковану літню кухню (а.с. 28, 52)

Отже за таких обставин суд першої інстанції вирішив
справу правильно, тому судова колегія приходить до переконання, що доводи
апеляційної скарги є необґрунтованими, висновків суду не спростовують.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права, а відтоді по справі відсутні підстави для
його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 314, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03
жовтня 2008 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом
двох місяців.

Головуючий суддя

суддя

суддя

Приймак В.М.

Подліянова Г.С.

Гончар О.С.