Справа №2-649/08 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2008 року Рахівський
районний суд Закарпатської області

в складі:  головуючої - судді Бліщ О.Б.

при секретарі  - Павлюк А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рахів цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2,
ОСОБА_3

про
виселення із житлового приміщення та

зустрічний
позов ОСОБА_2, ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про
визнання добросовісними набувачами, визнання правочину дійсним

та визнання
права власності на майно

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення із житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в 2004
році позивачці на праві приватної власності перейшов у спадок будинок АДРЕСА_1.
В цьому ж році вона тимчасово переїхала до міста Луцька, Волинської області, де
поступила та по даний час навчається у Волинському Державному університеті.
Перед від'їздом до неї звернулись відповідачі ОСОБА_2. та ОСОБА_3. з проханням
дати можливість тимчасово пожити у належному їй будинку, оскільки з будинку де
вони наймали житло, їх виселили. Подружжя ОСОБА_4 обіцяло що це тимчасово, до
того часу поки вони не знайдуть постійного місця проживання. Оскільки позивачка
постійно проживала в місті Луцьк, до свого будинку приїздила лише на канікули,
то погодилась з проханням відповідачів, за умови, що вони будуть оплачувати
комунальні послуги, якими користуються. Договору найму житлового приміщення
вони не укладали, ніякої плати за проживання від цієї сім'ї позивачка не
отримувала. Вважаючи, що сім'я відповідачів перебуває у скрутному положенні
просто хотіла їм допомогти. У 2006 році вона попросила відповідачів щоб ті
прискорили вирішення свого житлового питання нащо вони завірили, що вже майже
знайшли собі нове помешкання і скоро виселяться. Так само повторилося і через
рік. На її прохання звільнити приміщення, відповідачі постійно запевняли, що їм
треба ще декілька місяців і вони виселяться. У 2007 році позивачка категорично
заявила про намір виселити відповідачів, на що ті відповіли, що вони вже мають
право тут жити постійно, бо їм не має куди йти. При цьому її перестали впускати
в хату, відмовились повернути документи, які підтверджують право власності на
майно, які постійно знаходилися в будинку. На даний час позивачка має намір
переїхати проживати до свого будинку, так-як вагітна. 11 березня 2008 року,
вона через Луцьку Державну нотаріальну контору офіційно передала відповідачам
попередження про їх виселення в строк до 11 травня 2008 року. За два місяці
відповідачі залишили її попередження без реагування так і не виселившись з
будинку. Тому заклала даний позов до суду.

В свою чергу  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заклали зустрічний позов
до ОСОБА_1 про визнання добросовісними набувачами, визнання правочину дійсним
та визнання права власності на майно. Вказаний зустрічний позов збільшили в
судовому засіданні додавши вимогу про стягнення з ОСОБА_1. на їх користь 3 185
проведений ремонтно-будівельних робіт, сплачених комунальних платежів та 1700
гривень моральної шкоди.  Позовні вимоги
мотивовано тим, що у серпні 2003 року ОСОБА_5, яка є матір'ю позивачки, відчужила
їм даний житловий будинок за 2000 доларів США, передавши при цьому ключі від
будинку, та будинкову книгу. Гроші за будинок ними було виплачено громадянці
ОСОБА_5 протягом серпня 2003 року - лютого 2005 року. При укладені усного
договору купівлі-продажу ОСОБА_5 заявила, що
спірний будинок  належить їй на
праві приватної власності, і вона розпоряджається ним на власний розсуд. На
момент укладення договору купівлі-продажу будинку вони не знали, що дане
нерухоме майно належить ОСОБА_1. Вважають себе добросовісними набувачами
спірного будинку, тому просять визнати їх таким у судовому порядку також
визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного
між ними та ОСОБА_5, у серпні 2003 року. Та визнати за ними право власності на
вказаний будинок.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6. підтримали позовні вимоги пред'явлені ними у
первинному позові, зустрічний позов відповідачів вважають безпідставним та
надуманим. Зокрема пояснили суду, що позивачка являється власницею будинку АДРЕСА_1,
на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Дане свідоцтво ніким не було оспорене та на день слухання справи в суді не
скасоване. В 2003 році, на прохання відповідачів, впустила їх, тимчасово,
проживати у належний їй будинок. Договору найму не укладали, просто по-людськи
домовилися, що вони будуть оплачувати комунальні послуги, приглядати за
будинком. Дійсно за період проживання відповідачів в будинку (з 2003 року по
даний час) вони через матір позивачки передали їй гроші в сумі 2000 гривень,
частинами, як оплату за проживання ними в будинку. Розмови про продаж будинку з
самими відповідачами у позивачки не було, лише одного разу матір  казала позивачці, що ОСОБА_4 мають намір купити
будинок, однак вона категорично відмовилася, так як мала намір після закінчення
навчання повернутися до дому та проживати у своєму будинку. Так, на даний час
позивачка проживає в іншому населеному пункті,
народила дитину, та має намір повернутися у свій будинок де постійно
проживати. Позивачка неодноразово зверталася до відповідачів про вирішення
даного спору на добровільних засадах. Однак, вони не реагували на її прохання,
натомість стали чинити їй перешкоди в користуванні власним будинком, не пускали
її в будинок, не повертають домову книгу, яка постійно знаходилася в будинку.
Просять задовольнити  заявлені
позовні  вимоги, а зустрічному позові
відмовити.

Відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3  позовні вимоги не визнали,
вважають, що ОСОБА_1. не має права ставити питання про їх виселення, оскільки
вони іншого житла не мають, проживають там постійно, вони купили вказаний
будинок згідно усного договору купівлі-продажу, за 2000 доларів США, які в
період з 2003 по 2005 роки виплатили матері позивачки - ОСОБА_5. Покликаючись
на наведене просять первинному позові відмовити а їхні зустрічні вимоги
задовольнити, визнати їх добросовісними набувачами,  визнати правочин (усний договір
купівлі-продажу житлового будинку укладений між ними та ОСОБА_5. у серпні 2003
року) дійсним та визнати за ними право власності на майно - житловий будинок
АДРЕСА_1.   Враховуючи, що за час
проживання у спірному будинку вони провели ряд ремонтно-будівельних робіт,
купили будівельні матеріали, витративши суму 3 185 гривень, просять вказану
суму стягнути з позивачки на їх користь, окрім того вважають, що подавши
вказаний позов про виселення ОСОБА_1. спричинила їм моральну шкоду, яку
оцінюють в 1700 гривень та просять стягнути її з позивачки на їхню
користь.

Свідок ОСОБА_5. в судовому
засіданні ствердила, що весною або восени 2003 року, точної дати не пам'ятає,
сім'я ОСОБА_4 попросилися на квартиру в будинок, належний її дочці - ОСОБА_1.
Про те, що вказаний будинок належить саме дочці їм було достовірно відомо.
Поскільки дочка тимчасово проживала в м.Луцьк, де стаціонарно навчалася в
Університеті, то пошкодувала ОСОБА_4, які не мали де жити, і впустила їх у свій
будинок. Дійсно одного разу ОСОБА_4 висловили намір купити даний будинок, однак
дочка категорично запевнила, що наміру продавати будинок, не має, про що вона
повідомила ОСОБА_4, і більше до цієї розмови вони не поверталися. Конкретної
розмови про вартість найму у житлового приміщення у них не було, однак за
період проживання в будинку ОСОБА_4 добровільно виплатили їй, поступово, суму
2000 гривень, які вона передавала дочці, як квартплату. Договору
купівлі-продажу будинку ні письмового, ні усного вони не укладали, оскільки
вона не мала таких повноважень, а ОСОБА_4 чітко знали, що будинок належить
ОСОБА_1

Свідок  ОСОБА_7. ствердила, що вона в 2005 році була
присутня при тому, як ОСОБА_3. передала ОСОБА_5. суму 800 доларів США, як вона
вважає, це були кошти за придбаний ОСОБА_4 будинок. Про те, що будинок належить
ОСОБА_1, ОСОБА_4 було відомо, поскільки вони бачили заповіт.

Свідок ОСОБА_8. ствердив, що йому зі слів ОСОБА_2. відомо, що той купив
від ОСОБА_5 будинок, за який тепер судяться. Казав йому, що змушений їхати на
сезонні роботи, бо треба виплачувати гроші за будинок. При передачі грошей
ОСОБА_5 він присутній не був, при домовленості про купівлю будинку також не був
присутній. Дана ситуація відома йому зі слів подружжя ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_9. ствердила, що
вона в лютому 2005 року була присутня при тому, як ОСОБА_5. принесла якусь
папку з документами та взяла від ОСОБА_3. суму 800 доларів США, як вона вважає,
це були кошти за придбаний ОСОБА_4 будинок, поскільки вони ще пили по 50 грам
за угоду. Що саме за документи були у папці ствердити не може, так як їх не
оглядала. На момент коли ОСОБА_4 поселилися в будинок, він був у запущеному
стані.

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого
висновку.

У відповідності до ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_1 являється власником будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами:
сараєм, вбиральнею. Підставою виникнення приватної власності являється  свідоцтво про право на спадщину за заповітом,
видане Рахівською державною нотаріальною конторою ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.
5).

В ході судового слідства
достовірно встановлено, що в будинку належному позивачці ОСОБА_1. проживає сім'я
ОСОБА_4. Доведено, що ОСОБА_1. як власниця будинку, неодноразово намагалася
врегулювати з відповідачами даний спір в добровільному порядку, зверталася до
них з проханням звільнити належний їй будинок,
в останнє дане звернення оформила нотаріально (а.с.12). Однак,
відповідачі, вважаючи вимоги позивачки неправомірними, не бажають звільнити
належне, їй, на праві приватної власності, житлове приміщення. Вимоги
позивачки, відповідачами залишені поза увагою.

У відповідності до ст.391  ЦК України, власник вправі вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні достовірно
встановлено, що ОСОБА_1. іншого власного житла не має, з новонародженою дитиною
має намір повернутися та проживати у свій будинок. Однак, проживання у
належному їй будинку відповідачів, перешкоджає їй реалізувати своє право у
користуванні та розпорядженні своїм майном.

Посилання відповідачів на те, що
вони уклали усний договір купівлі-продажу будинку і цей правочин просять
визнати дійсним не ґрунтується на вимогах діючого цивільного законодавства
України. Зокрема суд може визнати
дійсним правочин, у разі недодержання сторонами вимоги про його нотаріальне
посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору і
відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення. Однак, у даному випадку, сторонами взагалі
будь-якого договору не укладалося, не доведено в суді що одна із сторін
ухилялася від нотаріального посвідчення такого. Поряд з цим, діючим
законодавством встановлено порядок і форма укладення договору купівлі-продажу
нерухомого майна (ст. 657 ЦК України регламентує, що договорі купівлі-продажу
... житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі
і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації). Суд не може
взяти до уваги покази свідків ОСОБА_7., ОСОБА_8. та ОСОБА_9. як доказ укладення
сторонами договору купівлі-продажу будинку поскільки згідно статті 59 ЦПК
України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Положення ст.ст. 386 та 391 ЦК
України передбачають, що власник, який має підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою
про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою
про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має
право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Житловий Кодексу України, дає
можливість, в разі виявлення власником житлового будинку, порушення свого права
власності, іншими особами, ставити власником вимогу, про виселення з житлового
будинку, без надання іншого житлового приміщення (ст.ст. 98, 109, 116).

Дані норми закріплена й
Конституцією України (ст.ст. 30, 41), яка гарантує кожному недоторканість його
житла та  захист його права власності.

Враховуючи наведене, суд
вважає, що підстави, які спонукали позивачку звернутися до суду з даним позовом
є підставними та підлягають до задоволення. При цьому суд не знаходить достатніх
підстав до задоволення вимоги позивачки про стягнення з відповідачів моральної
шкоди.  Судові витрати позивачка залишила
за собою.

Виходячи з наведених вище
доводів, на думку суду відповідачі за первинним позовом ОСОБА_2. та ОСОБА_3. не
довели в судовому засіданні підстав до задоволення їхніх зустрічних вимог, тому
у таких слід відмовити.

Керуючись  ст.ст. 10, 58, 59, 60, 70, 72, 81, 88,  212, 213, 223
ЦПК України,  ст.ст. 203, 218,
386, 391, 657 ЦК України, ст. 98, 109, 116 Житлового  кодексу України, ст. ст.30, 41 Конституції
України,  суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового
будинку АДРЕСА_1, Закарпатської області, належного на праві приватної власності
ОСОБА_1, без надання  іншого житлового
приміщення.

У стягненні з ОСОБА_2. та ОСОБА_3.
моральної шкоди - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про визнання добросовісними набувачами, визнання правочину дійсним,
визнання права власності на майно та стягнення матеріальної та моральної шкоди
- відмовити.

На рішення може бути подано заяву про
апеляційне оскарження у судову палату з цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області через Рахівський районний суд протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга подається протягом 20 днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча:  О.Б. Бліщ