Справа № 22ц-96/2008        Головуючий по 1 інстанції
Категорія 18   ШтихК.М.
апеляційній інстанції Захарова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

" 22 " січня 2008 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого   Захарової А.Ф.

суддів   Демченка В.А.,  СкіцяМЛ.

при секретарі  Авласовій М.Л.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 листопада 2007
року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у
зобов'язанні.

Вивчивши      матеріали       справи,
вислухавши   ОСОБА_1,
адвоката

ОСОБА_3,  які підтримали доводи апеляційної скарги та
ОСОБА_2,  адвоката ОСОБА_4,  які заперечували на доводи апеляційної
скарги,  судова палата,  -

встановила:

В травні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду за позовом до ОСОБА_2 про
стягнення боргу у зобов'язанні. Вказував,
що 09 жовтня 2006 року під час оформлення договору купівлі-продажу
житлового будинку відповідачка ОСОБА_2 під особисту розписку утрималася
провести з ним повний розрахунок та зобов'язалася сплатити йому 10100 грн.
після приватизації присадибної ділянки,
на якій розташований об'єкт продажу,
і його відмови від цієї землі.

З часу вчинення такого зобов'язання,
яке ґрунтувалося на засадах добросовісності і справедливості
відповідачка мала право здійснити приватизацію земельної ділянки у розумні
строки,  адже це її право і обов'язок за
договором.

На сьогоднішній день встановлені законом терміни щодо процесу приватизації
земельної ділянки значно спливли,  тому
він неодноразово звертався до боржниці повернути йому борг і визначив строк до
травня поточного року.

До цього часу відповідачка борг не повернула,  разом з цим,
остання не має такого права вимагати від нього вчинення на її користь
будь-якої дії,  оскільки вона є власником
житлового будинку і за законом має право особисто узаконити за собою присадибну
земельну ділянку. Враховуючи викладене,
посилаючись на ст.
ст. 509; 510; 526; 530-532; 610; 614; 620 ЦК
України просив суд визнати ОСОБА_2 відповідальною за порушення зобов'язання
по правочину,  вчиненому в простій
письмовій формі розпискою,  згідно якою
остання зобов'язана передати йому гроші в сумі 10100 грн.,  стягнути з відповідачки на користь позивача
вищезазначену суму боргу,  поклавши на
неї всі судові витрати.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16
листопада 2007 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у
зобов'язанні відмовлено.

В апеляційній скарзі на це рішення ОСОБА_1 просе його скасувати як таке,
що не відповідає вимогам закону,
та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог.

Обговоривши матеріали справи,  судова
палата вважає,  що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення.

Судом встановлено,
що ОСОБА_2 до підписання договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2006
року будинковолодіння АДРЕСА_1 з ОСОБА_1,
за яким придбала у останнього зазначене будинковолодіння за 190115
грн.,  яке зазначено в договорі ( ар.
спр. 3) передала визначену суму,  тобто
190115 грн. продавцю,  про що теж вказано
в п.2.3 договору,  і що позивач визнав.

Встановлено,  що
усна домовленість сторін була такою: продаж будинку вчиняється за 190115 грн.
(що еквівалентно 38000 $ США)
без приватизації присадибної земельної ділянки,
на якій цей будинок розміщений,  і
за 200255 грн. з приватизованою земельною ділянкою,  - про що теж позивач не заперечував в суді.

Судом встановлено,  що відповідачка
придбала будинок без земельної ділянки,
на якій він розташований,  оскільки
ОСОБА_1 цю землю орендував. Вже після оформлення договору купівлі-продажу
будинку від 09.10.2006 року ОСОБА_2 приватизувала ( на чоловіка ОСОБА_5)
земельну ділянку по АДРЕСА_1,  про що
виданий державний акт 31.10.2007 року (ар. спр. 25).

Отже позивачем не була дотримана домовленість,  яка послужила поводом для написання розписки
відповідачем,  як правильно зауважив суд.

В договорі купівлі-продажу (п.п.7.5 р. 7) чітко визначено про те,  що договір містить весь обсяг домовленостей
між сторонами щодо предмета цього договору,
скасовує та робить недійсними всі інші зобов'язання та пропозиції.

До того ж в п. 7.7 договору покупець приймає на себе обов'язок оформити
документи на землекористування земельною ділянкою,  на якій розташований житловий будинок,  що продається.

В судовому засіданні,  як видно із
справи,  відповідачка пояснювала,  що причиною написання розписки в день
укладення договору купівлі-продажу будинку був той факт,  що ОСОБА_1 продав їй будинок на земельній
ділянці,  яка була в стані оренди і вона
не знала,  чи зможе її
приватизувати,  тому і вирахувала суму у
2000 $ доларів США із
загальної оцінки господарства,  яке
купляла,  і ця сума у 2000 $ США становила на той
час вартість земельної ділянки,  на якій
розміщений будинок (як відповідачці,  за
її твердженням,  пояснили в земельному
відділі). Оскільки вона сама все виконала,
понесла значні витрати на приватизацію земельної ділянки,  вважає,
що розрахувалася з продавцем-позивачем.

Із розписки на ар. спр. 4 видно що удержана
сума із домовленої вартості будинку становила 10100 грн. - що еквівалентно
2 тис. доларів США,  яку відповідач повинна була повернути позивачу після
відмови від землі позивача в її користь на підставі договору купівлі-продажу.
Позивач не заперечує,  що суму,  зазначену в договорі,  він отримав повністю.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином
відповідно до умов договору.

З наведеного вбачається і судом правильно
встановлено,  що сторони,  і перш за все,  відповідачка,
належним чином і в повній мірі виконала умови договору,  і згідно ст. 614 ЦК України є
невинною,  оскільки довела,  що нею були вжиті всі залежні від неї заходи
щодо належного виконання зобов'язання.

Позивачем не надано ніяких доказів на підтвердження своїх
доводів про неналежне виконання відповідачкою перед ним своїх зобов'язань,  а тому судом правильно,  на думку судової палати,  відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 як
безпідставному.

Рішення суду відповідає зібраним доказам,  матеріалам справи,  вимогам закону,  і підстав для його зміни чи скасування та
задоволення апеляційної скарги не вбачається. Керуючись ст. ст. 303,  304,
307,  308,  314 ЦПК України,  судова палата,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської
області від 16 листопада 2007 року,  -
залишити без змін.

Ухвала судової палати може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України на протязі двохмісячного строку.