№ 2-74/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

01 серпня 2008 року
місто Маріуполь

Орджонікідзевській районний суд м. Маріуполя Донецької
області у складі:

судді                             Попової С.А.,

при секретарі
Ченгал О.М.,

за участю адвоката
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування недійсним, визнання дійсним фактично укладеного договору
купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права
власності на частину домоволодіння, стягнення грошової суми,

третя особа    приватний
нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Скоробогатько Олександр
Володимирович,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2007 року позивач звернувся до суду
із позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування 29/50
частин жилого будинку АДРЕСА_1, посвідченого 12.08.2004р. приватним нотаріусом
Маріупольського міського нотаріального округу Скоробогатько О.В., згідно з яким
зазначений об"єкт нерухомого майна відчужено дарувальником ОСОБА_2 обдарованому
ОСОБА_3. В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що правочин
у формі дарування вчинявся за проханням відповідача, хоча він, як і відповідач,
мав на меті продаж цього майна. Станом на момент укладення угоди у відповідача
не було повної, обумовленої між сторонами, суми вартості відчужуваного майна у
розмірі, еквівалентному 7тис.дол.США, то домовились так: ОСОБА_3 віддає йому
частину грошових коштів - у сумі 3тис.дол.США у придбання частини будинку, а
решту коштів - після того, як він приїде від матері і зніметься з реєстраційого
обліку в цьому будинку. Зазначає, що ОСОБА_3, що є сторонньою людиною,
скористався його тяжкими сімейними обставинами як то хвороба матері, що
проживає у м. Нальчик, і необхідність виїзду до неї, потребування грошових
коштів. По його поверненні в м. Маріуполь у березні 2005р. обумовлену ними
решту коштів за частину будинку у сумі, еквівалентній 4тис.дол.США, відповідач
не віддав. У зв"язку з тим, що між ним і відповідачем в дійсності був
укладений договір купівлі-продажу, прихований оформленим договором дарування, а
умови фактично укладеного договору купівлі-продажу в частині виплати
відповідачем решти суми не виконані, на підставі ст. 235 ЦК України, просив
визнати недійсним договір дарування, як удаваний правочин, що вчинений з метою
приховання іншого правочину; визнати дійсним договір купівлі-продажу і
зобов"язати відповідача виплатити різницю між ринковою вартістю
відчуженого нерухомого майна за мінусом фактично виплаченої суми у розмірі,
еквівалентної 3тис.дол.США.

В судовому засіданні позивач змінив і уточнив позовні
вимоги: просив визнати договір дарування від 31.08.2004р. недійсним з підстав,
передбачених ст. 235 ЦК України, тому як
правочин був вчинений для приховання іншого - фактично укладеного
договору купівлі-продажу, який просив визнати дійсним; просив визнати недійсним
фактично укладений договір купівлі-продажу від 31.08.2004р. з підстав,
передбачених ст. 233 ЦК України, як вчинений під впливом тяжкої обставини і на
вкрай невигідних умовах; повернути сторони в первісний стан, визнавши за
ОСОБА_2 право власності на 29/50 частин жилого будинку АДРЕСА_1, стягнувши з
нього на користь відповідача суму, еквівалентну 3тис.дол.США.

В судовому засіданні позивач пояснив, що познайомився із
ОСОБА_3 як з водієм таксі, близько з червня-липня 2004р. дозволив відповідачеві
проживати в належному йому на праві власності за договором дарування жилому
приміщенні - 29/50 частин буд.АДРЕСА_1. В серпні 2004р. подзвонили з м.
Нальчика і повідомили про хворобу матері і потребу перевезти до сестри. У
зв"язку з тим, що в нього не було грошей на поїздку, внаслідок збігу
зазначених тяжких обставин, вирішив продати свою частину будинку за
7тис.дол.США. ОСОБА_3 знав про його фінансові труднощі і погодився придбати
його частину будинку за вказану суму. Однак, сказав, що віддасть 3тис.дол.США,
а згодом, після продажу матір"ю квартири, віддасть решту коштів
4тис.дол.США, після чого він випишеться з будинку. У серпні 2004 року на
пропозицію ОСОБА_3 у нотаріуса оформили договір дарування, ОСОБА_3 передав йому
3тис.дол.США, про що він під диктовку відповідача, якому довіряв, в
пригніченому стані, не приділяючи уваги і не усвідомлюючи змісту, написав
розписку про отримання 3тис.дол.США і відсутність претензій з приводу
відчуження майна. У вересні 2004р. поїхав до матері і перевіз її до сестри.
Згодом у червні 2005р. на його прохання дружина ОСОБА_4 викупила 21/50 частину
цього будинку у колишнього співвласника ОСОБА_5, де він зараз і проживає.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, визнав пред"явлені
позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування і визнання
дійсним фактично укладеного договору купівлі-продажу 29/50 частини будинку
АДРЕСА_1. Пояснив, що в присутність знайомого ОСОБА_6. ОСОБА_2 називав
орієнтовну ціну його частину будинку - 3тис.дол.США, за яку він погодився
купити майно. На формі договору дарування наполягав ОСОБА_2. ОСОБА_2 написав
розписку про отримання обумовленої сторонами суми коштів, ніхто йому не
диктував. Після угоди зробив ремонт в належній частині будинку. Узнав про
хворобу матері позивача тільки зі змісту позову, вважає, що відсутні документи
з приводу тяжкості її захворювання. При укладенні угоди нотаріус пересвідчився
в дієздатності сторін, в тому числі і дарувальника ОСОБА_2. Доводи позивача
вважає надуманими, у зв"язку з чим просив відмовити в задоволенні позову в
частині визнання недійсним фактично укладеного між сторонами договору
купівлі-продажу, повернення в первісний майновий стан, визнання за позивачем
права власності на відчужене майно із стягненням на його користь сплаченої
суми, еквівалентної 3тис.дол.США.

Представник відповідача ОСОБА_7, що діє за нотаріально
посвідченою довіреністю, частково визнавши позовні вимоги - в частині визнання
недійсним договору дарування і визнання дійсним фактично укладеного між
сторонами договору купівлі-продажу частини будинку, приєднався до пояснень
свого довірителя.

Залучений у якості третьої особи приватний нотаріус
Маріупольського міського нотаріального округу Скоробогатько О.В. в судовому
засідання пояснив, що при підготовці і оформленні договору дарування від
31.08.2004р. пересвідчився у відсутності заборони на відчуження, дієздатності
сторін, роз"яснив їх права, суть, в тому числі безоплатність договору, і
наслідки правочину, зачитав з усним перекладом на російську мову зміст
договору, сторони підписали договір, вніс в єдиний реєстр правочинів. В
подальші судові засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його
відсутність.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі,
свідків, дослідивши письмові матеріали справи і інші докази, суд вважає позов
таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено матеріалами справи, 31.08.2004р. приватним нотаріусом
Маріупольського міського нотаріального округу Скоробогатько О.В. був
посвідчений договір дарування (№ реєстру 3338), за яким ОСОБА_2 подарував
(передав безоплатно) ОСОБА_3. належне йому на праві власності нерухоме майно -
29/50 частки жилого будинку АДРЕСА_1(а.с. 8, 72, 77, 81). Дарувальнику ОСОБА_2
майно належало на підставі договору дарування, посвідченого 26.09.2003р. за
реєстр. № 1-1984 Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою (а.с.
78-80).

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)
вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, якою передбаченні загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Проте, в ході судового розгляду справи встановлено волевиявлення учасників
оспорюваного правочину, направлене на настання наслідків за договором купівлі-продажу.

Сторонами не оспорюється мета
укладення оплатного договору, досягнення домовленості  по всіх істотних умовах договору
купівлі-продажу, прийняття відповідачем у власність предмету договору за певну
грошову суму. Дані обставини, зважаючи на положення
ст. 61 ч. 1 ЦПК України, не підлягають доказуванню і приймаються судом
доведеними.

Намір сторін щодо укладення договору
купівлі-продажу підтверджується розпискою відчужувача майна ОСОБА_2 від
30.09.2004р., за змістом якої він отримав від набувача спірного майна ОСОБА_3 3
тисячі доларів США за продану частку будинку, претензій відчужувач майна не має
(а.с. 22). Сторонами у юридично оформленому договорі дарування оцінена вартість
дару у сумі 10655грн., що в перерахунку з національної
грошової одиниці еквівалентно близько 2тис.доларів США, що заменше зазначеної в
розписці.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6
пояснив, що його знайомий ОСОБА_2 сказав, що збирається продавати свою частину
будинку, оскільки виникли якісь проблеми у Росії, бажав продати це майно за
3тис.дол.США, оскільки продавав спішно. Він протягом близько 3 днів повідомив
про намір позивача ОСОБА_3 і той згодом і придбав це майно.

Допитана у якості свідка ОСОБА_4, колишня
дружина ОСОБА_2, що є власником 21/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1, в судовому
засіданні зазначала, що у зв"язку з виникненням у колишнього чоловіка
проблем - йому потрібно було їхати до матері, він побажав продати свої 29/50
частин цього будинку, вона виявила намір купити в нього це майно за 5тис.дол.США.
Однак, після приїзду з відпочинку узнала про продаж ОСОБА_2 ОСОБА_3 цього майна
за 3тис.дол.США, як казали сусіди. По поверненні ОСОБА_2 з Росії він скаржився,
що ОСОБА_3 не повернув решти коштів за будинок. Згодом ОСОБА_2 по довіреності
від її імені і за її кошти придбав, фактично купив у колишнього співвласника
домоволодіння ОСОБА_5, що перебуває у Воронежській області, 21/50 частин цього
будинку, але оформивши угоду у формі договору дарування.

В ході ж судового розгляду справи позивач,
зазначаючи про домовленість про продаж частини будинку за суму еквівалентну
7тис.дол.США, не надав будь-яких належних і допустимих доказів в сенсі ст.ст.
58-59 ЦПК України і не спростував існування між сторонами домовленості з
приводу вартості предмету договору у сумі еквівалентній 3тис.дол.США, що
визначено в розписці.

Як з"ясовано, розписка ОСОБА_2 про
отримання коштів за відчужене майно до сьогодення не оспорена.

Отже, з
"ясовано, що обидві сторони мали на меті укладення договору дарування для
приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який вони насправді
вчинили, тобто мав місце удаваний правочин.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин,
який вчинено сторонами для приховання іншого правочину. За ч. 2 наведеної норми
матеріального закону, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами
для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В сенсі керівних роз"яснень Пленуму Верховного Суду
україни, що міститься в п. 14 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року "Про
судову практику по справах про визнання угод недійсними" з подальшими
змінами і доповненнями (далі за текстом - Постанова Пленуму ВСУ № 3),
встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд визнає, що
сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому  разі, коли
така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною
укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для
недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

За таких обставин, підлягає задоволенню позов в частині
визнання недійсним договору дарування 29/50 частини
жилого будинку з відповідними будівлями подвір"я АДРЕСА_1 від
31.08.2004р., укладеного між дарувальником ОСОБА_2 і обдарованим ОСОБА_3,
оскільки між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 233 ч. 1 ЦК України правочин, який
вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

За
змістом п. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 3 тяжкою обставиною вважається такий
майновий або особистий стан фізичної особи або її близьких (крайня нужденність,
хвороба тощо), який примусив укласти правочин на вкрай невигідних для фізичної
особи умовах.

З виписки з історії
хвороби № 901 матері позивача ОСОБА_8 вбачається, що вона перебувала на
лікуванні у ГУЗ кардіологічному центрі КО-1 в період 26.02.2004р. по 18.03.2004р.
з приводу ішемічної хвороби серця, Q-інфаркта міокарда, атеросклерозу та ін.,
за наслідками проведеного лікування пацієнт виписаний з рекомендаціями:
дотримання режиму праці і відпочинку, дієти, прийому медикаментів, із наглядом
у кардіолога (а.с. 71).

Отже, з даного документу
вбачається, що мати станом на день укладення угоди 31 серпня 2004 року, тобто
за спливом понад 5 місяців, не перебувала в тяжкому стані, не потребувала
стороннього догляду і зміни місця проживання, рекомендовано дотримання режиму
праці і відпочинку, що підтверджує можливість самообслуговування особи. Крім
того, позивач в судовому засіданні не заперечував проживання в місцевості
матері його сестри. Непереконливими є посилання позивача на необхідність
виїхати до хворої матері, коли вона вже понад 5 місяців була виписана з
лікарні.

Посилання
позивача на тяжкі обставини матеріального характеру суд вважає непереконливими,
зважаючи на те, що ОСОБА_2 є суб"єктом підприємницької діяльності з видом
діяльності торгівля, в тому числі на момент оспорюваної угоди, отримав кредит
за договором від 29.04.2004р. (а.с. 10).

Досліджуючи докази, які
стосуються психічного стану позивача на момент укладення угоди, і перевіряючи
доводи його в частині неусвідомлення значення вчинення дій, суд з"ясував
наступне.

Як
зазначав позивач в судовому засіданні, він має вищу технічну освіту, є
суб"єктом підприємницької діяльності з діяльністю - торгівля, на момент укладення угоди не проходив будь-якого лікування,
недієздатним за судовим рішенням не визнавався.

На
обліку за місцем проживання в м. Маріуполі у лікаря-психіатра в психіатричній
лікарні № 7 не значиться, а проходив в цьому лікувальному закладу стаціонарне
лікування з 06.07.2003р. по 14.07.2003р. з приводу психічних і поведінчих
розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (а.с. 40, 68. 70).

З довідки
психо-неврологчного диспансеру м. Нальчик Російської Федерації вбачається, що
ОСОБА_2 перебував на лікуванні з 11.11.2004р. по 15.02.2004р., тобто вже після
спливу понад 2 місяці після укладення угоди (а.с. 9). Однак, доводи позивача,
що він не міг керувати своїми діями під час вчинення оспорюваного правочину від
31.08.2004р. і усвідомлювати їх значення,
у зв"язку з чим написав в розписці по отриманні частково суми, що
не має претензій з приводу відчужуваного майна, спростовуються матеріалами
проведеної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 20.06.2008р.

Так, за
мотивувальною частиною експертного висновку ОСОБА_2 протягом життя на обліку у
психіатра не перебував, був соціально адаптований: тривалий час з 1998р.
займався підприємницькою діяльністю, підтримував задовільні сімейні стосунки,
укладав юридичні угоди, в день укладення юридичної угоди 31.08.2004р. у стані
хворобливого розладу психічної діяльності не перебував. За висновком: в момент
укладення угоди 31.08.2004р., підписання договору дарування, ОСОБА_2 психічним
захворюванням не страждав і за психічним станом міг усвідомлювати значення
своїх дій і керувати ними (а.с. 106-126).

Відтак, доводи позивача з
приводу тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, що змусили ОСОБА_2
вчинити правочин, не знайшли свого підтвердження, у зв"язку з чим не
можуть бути покладені в основу судового рішення про задоволення позовних вимог
про визнання недійсним фактично укладеного між сторонами договору
купівлі-продажу частини будинку.

Збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах судовим
розглядом не встановлено.

Із
врахуванням положень ст. 203 ч. 5, 235 ЦК України, суд вважає обгрунтованими і
такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання дійсним
фактично укладеного 31.08.2004р. договору купівлі-продажу 29/50 частини жилого будинку з відповідними будівлями
подвір"я АДРЕСА_1 між продавцем ОСОБА_2 і покупцем ОСОБА_3

За недоведеності позивачем
вчинення правочину - фактично укладеного між сторонами договору купівлі-продажу
- під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, позовні вимоги в
частині визнання недійсним цієї угоди з підстав за ст. 233 ЦК України,
повернення сторін в первісний майновий стан, визнання
за ОСОБА_2 права власності на 29/50 частин жилого будинку АДРЕСА_1, стягнення з
нього на користь відповідача суму еквівалентну 3тис. доларів США - не обгрунтовані
і не підлягають задоволенню.

На
підставі ст.ст. 216, 233, 235 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику по справах про
визнання угод недійсними" (з подальшими змінами і доповненнями), керуючись
ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 29/50 частини жилого
будинку з відповідними будівлями подвір"я АДРЕСА_1, посвідченого 31 серпня
2004 року за реєстр. № 3338 приватним нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу Скоробогатько О.В., укладеного між дарувальником ОСОБА_2 і
обдарованим ОСОБА_3.

Визнати
дійсним фактично укладений 31 серпня 2004 року договір купівлі-продажу 29/50 частини жилого будинку з відповідними будівлями
подвір"я АДРЕСА_1, між продавцем ОСОБА_2 і покупцем ОСОБА_3.

В
задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення
суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької
області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в
10-дений строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст.
295 ЦПК України.

Суддя ________________