Справа № 22ц - 86/2007 р.                                                  Головуючий по першій інстанції
18                                                                         Ротаєнко
апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

іменем України

11 січня
2008 року                                Колегія
суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного
суду Черкаської області в складі:

головуючого                            Іваненка В.Д.

суддів                                       Корнієнко
Н.В.,  Бабенка В.М.

при
секретарі                          Авласовій
М. Л.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 вересня
2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  СТОВ «Гарант»,  с
Городок,  Вінницької області про
стягнення боргу,  річних та судових,  -

встановила:

ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,
СТОВ «Гарант»,  с Городок,  Вінницької області про стягнення боргу,  річних та судових.

Свої
вимоги мотивує тим,  що він на протязі
травня - липня 2004 року на прохання відповідача ОСОБА_2 позичив йому,  як фізичній особі,  4 150 літрів дизпалива на суму 16 600 грн. на
проведення польових робіт в2004 році. Вартість 1 літра палива 4 грн. Передача
дизпалива підтверджується власноручним розписками,  які писав відповідач ОСОБА_2 У всіх розписках
вказано,  що відповідач зобов'язався
провести з ним розрахунок з урожаю 2004 року.

Добровільно
відповідач відмовляється з ним розрахуватися,
тому він просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 16 600 грн. вартості
дизпалива та З відсотки річних,  що
становить 996 грн.

Рішенням
Монастирищенського районного суду від 20 вересня 2007 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
СТОВ «Гарант»,  с. Городок,  Вінницької області про стягнення боргу,  річних та судових витрат.

В своїй
апеляційній скарзі ОСОБА_1,  вважаючи
незаконним   рішення суду першої
інстанції,  просить його скасувати та
ухвалити нове рішення,  яким задовольнити
його

позовні вимоги в
повному обсязі. При цьому зазначає,  що
висновки суду не відповідають обставинам справи,  а також судом порушено норми матеріального та
процесуального права.

Заслухавши
учасників судового розгляду,  вивчивши
матеріали справи та доводи апеляції,
колегія суддів вважає,  що
апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

В
судовому засіданні встановлено,  що на
протязі травня - липня 2004 року на прохання відповідача ОСОБА_2 позивач
ОСОБА_1 позичив йому,  як фізичній
особі,  4 150 літрів дизпалива,  одержавши взамін розписки про те,  що розрахунок буде проведено з урожаю 2004
року по ціні,  яка складеться на день
розрахунку (а.с. 56-60).

При
винесенні рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції вказав
на ту обставину,  що СТОВ «Гарант» не є
належним відповідачем по справі.

Далі суд
послався на норми  ст.   ст.
1047,  1053 ЦК України,  вказавши,
що в даному випадку відсутній договір позики,  а в наявності є договір купівлі-продажу,  а також те,
що правочин є неналежним,
оскільки не дотримана письмова форма його укладення,  як того
вимагає закон.

Крім
того,  суд зазначив,  що відповідач розрахувався з позивачем
виплатою останньому коштів та насінням соняшника.

Вирішення судом
даного питання таким чином є частково невірним.

Колегія
суддів погоджується про неналежність СТОВ «Гарант» бути відповідачем по справі
з підстав,  зазначених у рішенні.

Разом з
тим,  колегія вважає,  що позов ОСОБА_1 про стягнення боргу,  річних та судових витрат з ОСОБА_2 підлягає
до часткового задоволення.

Відповідно
до норми ч.1  ст.  1053 ЦК України,  за домовленістю сторін борг,  що виник із договорів купівлі-продажу,  найму майна або з іншої підстави,  може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна
боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і
здійснюється у формі,  встановленій для
договору позики ( ст.  1047 ЦК).

Позиковим
зобов'язанням може бути замінений будь-який борг. Не може бути ніяких
проблем,  якщо позиковим зобов'язанням
замінити зобов'язання щодо оплати товарів,
робіт,  послуг.

Так,  відповідно до ч.1  ст.
1047 ЦК,  договір позики укладається у письмовій формі,  якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

Проте в
частині 2 цієї статті передбачено,  що на
підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена
розписка позичальника або інший документ,
який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей,  як в даному
випадку.

Порушення
вимоги закону про просту письмову форму договору позики не тягне недійсності
договору. Тим більше,  що відповідач
визнає,  що такий договір між ним та
позивачем відбувся.

Згідно
розписок,  наданих відповідачем
ОСОБА_2,  останній взяв в борг у позивача
дизельне пальне,  яке йому необхідне було
для проведення весняно-польових робіт і зобов'язався розрахуватися «з урожаю
2004 року по ціні,  яка складеться на
день розрахунку».

Про
отримання пального в кількості 4 150 літрів та про передачу ОСОБА_1 розписок не
заперечує і сам відповідач. Більше того,
він визнає форму розрахунку в грошовому еквіваленті,  оскільки в самих розписках іде мова про можливий
розрахунок грошима,  вказавши «по
ціні,  яка складеться на день
розрахунку».

Згідно з
ст.  60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте
відповідачем не надано суду жодних доказів щодо своїх заперечень проти
позову,  де він вказує,  що ним проведено розрахунок з позивачем за
передане останнім дизпаливо.

Посилаючись
у рішенні на покази свідків,  як на
докази розрахунку відповідача з позивачем за пальне,  суд першої інстанції припустився
помилки,  оскільки відповідно до норми
ч.1  ст. 218 ЦК,
заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами. Рішення
суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Тим більше,  як пояснював позивач,  він передавав відповідачу не лише це
дизпаливо.

Тому
апелянтом вірно вказано в скарзі на дані обставини,  як на підставу скасування рішення суду першої
інстанції.

Ставлячи питання
про стягнення з відповідача коштів по ціні 4 грн. за 1 літр,  апелянт подав до апеляційної скарги довідку
ТОВ «Гонта»,  згідно якої вартість
дизельного - пального складає 4 грн. за 1 літр станом на 1.10.2007 року. В
розписках вказано,  що розрахунок буде
проводитися з урожаю 2004 року але по ціні,
яка складеться на день розрахунку. Проте,  такий розрахунок з позивачем до цього часу
так і не був проведений.

Тому при
визначенні суми,  що підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача,  слід
виходити саме з названої вартості. Вона становить 4x4150= 16 600 грн. Інші дані
щодо вартості дизельного пального в матеріалах справи відсутні.

Що
стосується стягнення 3-х відсотків річних за 2005-2006 роки,  про що просить позивач в додатковій позовній
заяві (а.с. 81),  то вони не підлягають
до задоволення.

Відповідно
до ч.2  ст. 625 ЦК України,  боржник,
який прострочив виконання грошового зобов'язання,  зобов'язаний сплатити суму боргу,  а також три проценти річних від простроченої
суми,  якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Оскільки
позивачу нараховано заборгованість,
виходячи з вартості дизпалива станом на день розгляду справи,  докази про те,  що станом на 2004 рік була така ж вартість 1
літра,  тобто 4 грн.,  позивачем не надано,  а згідно іншої довідки ТОВ «Гонта» вартість
пального в 2004 році була нижчою - в середньому 2, 20 грн.,  тому і річні не підлягають до стягнення так
як  ст. 625 ЦК встановлює
проценти лише на випадок прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно
до вимог  ст. 88 ЦПК України,  стороні,
на користь якої ухвалено рішення,
суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені
судові витрати.

Статтею
309 ЦПК передбачено скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового
рішення,  якщо при його винесенні
порушено або неправильно застосовано норми матеріального або процесуального
права.

В зв'язку з цим
та з наведених вище підстав,  колегія
вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення суду та винести нове рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись  ст.
ст. 3ОЗ,  307,  309,
314,  316 ЦПК України,  колегія суддів,  -

виpішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1,  задовольнити частково.

Рішення
Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2007 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
СТОВ «Гарант»,  с Городок,  Вінницької області про стягнення боргу,  річних та судових,  скасувати.

Позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16 600 грн. боргу,
166 грн. судового збору та 30 грн. оплачених витрат на ІТЗ розгляду
справи,  а всього 16 796 грн.

В решті частини
позову відмовити.

Рішення
може бути оскаржено до Верховного  Суду
України на протязі двох місяців з дня його проголошення.