Справа № 22-ц-1218/2008р.                                    Головуючий
по 1-ій інстанції: Комлєва В.С.
Суддя-доповідач: Кононенко О.Ю.
УХВАЛА

іменем України

21 жовтня 2008 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого: Шевченка В.А.

суддів:  Кононенко О.Ю., Гагіна М.В.

з
участю секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.

та
осіб, які беруть участь у справі - відповідача ОСОБА_1., позивача ОСОБА_2.,
його представника ОСОБА_3.,

розглянула
у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на  рішення Буринського районного суду
Сумської області від 12 серпня 2008 року

у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 1862 грн. в рахунок
відшкодування майнової шкоди,

та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по
заробітній платі  та відшкодування
моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням  Буринського районного Сумської області від 12
серпня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Вирішено
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2. 600 грн. в рахунок відшкодування
майнової шкоди, 51 грн. понесених ним витрат по сплаті судового збору та 30
грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. про стягнення з ОСОБА_2. 4500 грн.
заборгованості по заробітній платі, 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної
шкоди та 450 грн. в рахунок повернення витрат по отриманню юридичної допомоги -
відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове
рішення про відмову у позові ОСОБА_2. та про задоволення її позовних вимог.

Зазначає,
що відповідач порушив п.2 Договору про повну матеріальну відповідальність,
оскільки не створив їй умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення
повного збереження матеріальних цінностей.

На її
думку, суд безпідставно взяв до уваги як доказ результати ревізії, яка по формі
не відповідає будь-якому акту.

Крім
того, суд не врахував, що відповідач не належить до категорії працівників, з
якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну
матеріальну відповідальність.

Вважає,
що суд першої інстанції зробив передчасні висновки про наявність порушень в її
діяльності.

Апелянт
вказує, що заробітну плату вона не отримувала, оскільки у відомостях про
нарахування та виплату заробітної плати відсутні її підписи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення відповідача ОСОБА_1., яка підтримала доводи апеляційної скарги,
позивача ОСОБА_2., його представника ОСОБА_3., які заперечували проти апеляційної
скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно
ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Місцевий суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2.,
виходив з того, що відповідач допустила недостачу товаро-матеріальних
цінностей, а тому повинна відшкодувати завдану йому майнову шкоду.

Відмовляючи
у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1., суд першої інстанції правильно
встановивши обставини справи, надавши належну оцінку всім зібраним по справі
доказам, дійшов обгрунтованого висновку про те, що заробітна плата, яка
обумовлена в договорі виплачена, а тому відсутні підстави для задоволення її
позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом
першої інстанції встановлено, що у квітні 2007 року між ОСОБА_1. таОСОБА_2.
відбулася домовленість, що вона буде працювати продавцем магазину “Господар”,
що належить на праві власності ОСОБА_2.

21
квітня 2007 року ОСОБА_1 у зазначеному магазині провела прийом товару та коштів
на суму 39696,76 грн. в підзвіт (а.с.78-79).

З 04
травня по 31 травня 2007 року вона була оформлена продавцем на умовах
стажування, оскільки перебувала на обліку в Буринському центрі зайнятості як
особа, що шукає роботу.

З 01
червня 2007 року по 25 січня 2008 року ОСОБА_1 працювала продавцем магазину
“Господар” на підставі безстрокового трудового договору №100 від 01 червня 2007
року, згідно наказу №6 від 01 червня 2007 року про прийняття на роботу, та з
цього ж  часу з нею був укладений
письмовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за
незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання та
продажу (а.с.5, 6, 93).

З 08
січня по 11 січня 2008 року в магазині “Господар” була проведена ревізія, в
результаті якої виявлена недостача товаро-матеріальних цінностей на суму 1862
грн.

Наказом
№4 від 25 січня 2008 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи на підставі ст.38
КЗпП України (а.с.95).

Відповідно
до п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі,
організації, у випадках, якщо: між працівником і підприємством, установою,
організацією укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна інших цінностей,
переданих йому на зберігання або для інших цілей.

Колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив розмір завданої ОСОБА_2.
майнової шкоди в результаті недостачі товаро-матеріальних цінностей, зменшивши
його відшкодування до 600 грн. При цьому, суд керувався вимогами ч.1 ст.137
КЗпП України і обгрунтовано врахував ту обставину, що позивачем не були
створені належні умови для повного збереження матеріальних цінностей. Тому,
доводи заявника апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Твердження
апелянта про те, що проведена ревізія товаро-матеріальних цінностей не може
бути доказом недостачі, так як акт ревізії не оформлений належним чином, не
заслуговує на увагу колегії суддів, поскільки в судовому засіданні суду першої
інстанції остання сама підтвердила, що під час проведення ревізії порушень не
допускалось і до процедури її проведення претензій не має.

Як
вбачається з матеріалів справи, з клопотанням про призначення місцевим судом
бухгалтерської, або іншої експертизи в зв'язку з непогодженням з результатами
ревізії, відповідач до суду не зверталась і розмір недостачі не оспорювала.

Посилання
в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не відноситься до категорії працівників,
з якими може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність,
суперечить приписам ст.135-1 КЗпП України, поскільки виконувана нею робота
передбачена у спеціальному переліку, затвердженому у встановленому порядку і це
було враховоно судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Відповідно
до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

ОСОБА_1
на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній
платі в розмірі 4500 грн. з врахуванням індексації, належних та допустимих
письмових доказів не надала.

Факт
отримання нею заробітної плати в обумовленому в договорі розмірі
підтверджується її власноручними записами даних про отриману заробітну плату в
акті документальної перевірки, з результатами якої остання була згодна, про що
мається її підпис (а.с.84).

Посилання
апелянта на те, що відсутні її підписи в
відомостях про виплату заробітної плати цей факт не спростовують.

Відтак, відсутні підстави і для відшкодування
їй моральної шкоди.

Інші
доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, також не дають підстав для
висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

За
таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає нормам
матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування
відсутні.

Керуючись
ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 12 серпня 2008 року
залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців.

Головуючий:

Судді: