Справа
№ 2-725/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М     У К  Р А Ї Н И

16 травня 2008 року
місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької
області у складі:

головуючого судді Мироненко І.П.,

при секретарі Новиковій Г.О.,

за участю: позивачки ОСОБА_1, представника відповідача
ВАТ „МК „Азовсталь” Маєвської Н.М.,

розглянувши  у
відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до
Відкритого акціонерного товариства „МК „Азовсталь” про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час змушеного прогулу, суд -

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2008 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до відповідача ВАТ „МК „Азовсталь” про поновлення на роботі і стягнення
середнього заробітку за час змушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог
вказувала на те, що перебувала з відповідачем в трудових відносинах, працювала
токарем 1 розряду ЦРМО-2. Наказом № 2 від 04 січня 2008 року була звільнена з
роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул 09 грудня 2007 року без
поважних причин. Своє звільнення вважає незаконним, тому як раптово помер її
племінник ОСОБА_2, який на день смерті
знаходився у Підмосков'ї, вся їх сім'я
перебувала у шоковому стані.

08 грудня 2007 року вона попередила бригадира ЦРМО-2
ОСОБА_3 про те, що в їх сім'ї сталося нещастя, що можливо 09 грудня 2007 року
вона не зможе вийти на роботу у зв'язку з похоронами, і запропонувала написати
заяву про відпустку на цей день. ОСОБА_3 повідомив їй, що в цьому не має
необхідності. Похорони відбулися 09 грудня 2007 року.

12 грудня 2007 року вона вийшла на роботу у свою зміну,
перед тим як приступити до роботи написала пояснювальну записку, яку передала
майстру цеха Бутенко Б.В. Після цього було проведено зібрання працівників.

14 грудня 2007 року перед тим, як прийняти зміну, вона
ознайомила майстра Кириленко, який був присутнім на зібранні працівників, зі
свідоцтвом про поховання племінника, яке відбулося 09 грудня 2007 року. Цей
документ вона хотіла передати Бутенко Б.В., але останнього на місці не
було,  і вона залишила його секретарю. В
той же день бригадир ОСОБА_3 повернув їй свідоцтво і пояснив, що табельник його
не прийняв, тому як її не було на зібранні.

Про рішення профкому від 25 грудня 2007 року протокол №
70 вона не була ознайомлена, дізналася про нього тільки з наказу про
звільнення.

З 12 грудня 2007 року по 09 січня 2008 року вона
виконувала свої трудові обов'язки. 26 грудня 2007 року їй був виплачений аванс,
і вважала, що конфлікт вирішено. Наказ про звільнення від 04 січня 2008 року
став для неї повною несподіванкою. На її утриманні знаходиться непрацездатна
матір ОСОБА_4, 1928 року народження, робота для неї мала велике значення.

Просила поновити її на роботі на посаді токаря 1 розряду
ЦРМО-2 ВАТ „МК „Азовсталь”, стягнути середній заробіток за час змушеного
прогулу з 09 січня 2008 року.

В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені нею
вимоги.

Представник відповідача Маєвська В.М., діюча за
довіреністю, позовні вимоги не визнала і пояснила наступне. Позивачка працювала
на підприємстві відповідача з грудня 1991 року. З попереднього місця роботи
треста „Азовстальстрой” була звільнена за прогул.

Графік роботи позивачки 2 дні з 07 до 19 години, 2 дні
вихідні. 08 грудня 2007 року позивачка відпрацювала повну зміну, і про те, що
можливо не вийде на роботу, як це зазначено у позовній заяві, в.о. майстра
ОСОБА_3 не попереджала. 09 грудня 2007 року вона не вийшла на роботу, їй
неодноразово телефонували, але ніхто не відповів. 10 та 11 грудня 2007 року для
станкової дільниці, у тому числі і позивачки, були  вихідні дні.

12 грудня 2007 року в.о. майстра ОСОБА_3 подав докладну
начальнику цеху про відсутність ОСОБА_1 на роботі 09 грудня 2007 року без
попередження і ненадання виправдувальних документів. ОСОБА_1 в той же день
написала пояснення, що була на похоронах племінника, але ніяких підтверджуючих
документів не надала. Посилення в позовній заяві на те, що 14 грудня 2007 року
вона ознайомила майстра зі свідоцтвом про поховання не відповідає дійсності,
оскільки 14 грудня 2007 року був для позивачки вихідний день.

18 грудня 2007 року начальником цеху на ім'я директора по
персоналу була подана доповідна про вчинення ОСОБА_1 прогулу без поважних
причин і клопотання про її звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України. 19 грудня
2007 року адміністрацією комбінату  до
профкому ЦРМО-2  направлено листа з
проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин 09
грудня 2007 року. 25 грудня 2007 року відбулося засідання, члени профкому, які
знають позивачку по роботі, оцінивши ступень тяжкості вчиненого проступку,
обставини за яких він був вчинений, визнали причину неповажною і надали згоду
на її звільнення.

Посилення позивачки на те, що вона не була присутня на
засіданні профкому не відповідають дійсності. Згідно протоколу № 70 від 25
грудня 2007 року ОСОБА_1 не тільки була присутня, а й давала пояснення про
причини своєї відсутності на роботі, відповідала на запитання членів профкому.

Причина з якої ОСОБА_1 не вийшла на роботу не може бути
визнана поважною, оскільки між нею та покійним відсутні близькі родинні
стосунки, вона не займалася організацією його похоронів. Знаючи про те, що
будуть похорони, мала можливість завчасно попередити адміністрацію, порядок
отримання відпустки без збереження заробітної плати їй був відомий.

Підприємство виконувало свої обов'язки по відношенню до
позивачки, своєчасно і в повному обсязі виплачувало заробітну плату,
преміальні, а також преміальні на оздоровлення, проводило індексацію грошових
доходів, забезпечувало безпечні умови праці. Тоді як, позивачка не виконала
свої обов'язки, грубо порушила трудову дисципліну підприємства, вчинивши прогул
без поважних причин, не подумала про членів колективу цеху та цеху в цілому. Її
невихід на роботу, поставив станковий цех в трудне становище, оскільки 09
грудня 2007 року був вихідним днем (воскресіння) і роботу, яку мала виконувати
позивачка, довелося розподіляти між іншими працівниками.

Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі,
допитавши свідків, дослідивши наданні докази, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 перебувала з
ВАТ „МК „Азовсталь” в трудових відносинах з 13 грудня 1991 року, працювала
токарем 1 розряду ЦРМО-2 (цеху ремонту металургійного обладнання).

Наказом № 2 т.д. від 04 січня 2008 року ОСОБА_1 звільнена
з посади токаря 1 розряду ЦРМО-2 з 09 січня 2008 року зі згоди профкому на
підстав п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин 09 грудня 2007
року.

Згідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом  у разі прогулу
(в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня)
без поважних причин.

Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 1992 року, зі змінами та доповненнями „Про
практику розгляду судами трудових спорів” при звільненні за п.4 ст. 40 КЗпП
України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього
робочого дня, так і більше трьох годин протягом робочого дня без поважних
причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне
використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового
договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням
після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, поважними визнаються обставини, які виключають вину
працівника.  При такому розумінні
поважності причин п.4 ст. 40 КЗпП України не суперечить положенням п. 24
Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку
працівника як порушення трудової дисципліни (прогул є різновидом такого
порушення) при наявності вини.

Оскільки, законодавцем невизначений перелік поважних
причин відсутності на роботі, оцінка поведінки працівника щодо наявності чи
відсутності ознак вини, має вирішуватися безпосередньо власником або
уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку, виходячи з конкретних
обставин.

Обставини, які перешкоджають явки на роботу і не можуть
бути усунені самім працівником, мають бути суттєвими. Зокрема, поважними
причинами можуть бути визнанні причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід
працівника на роботу за наявності таких причин міг заподіяти працівникові або
іншим особам шкоду, яка значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власнику
невиходом на роботу.

Як встановлено судом, 09 грудня 2007 року ОСОБА_1 була
відсутня на роботі у зв'язку із похованням племінника. Ці обставини, крім
показів сторін, підтверджуються також копією свідоцтва про поховання, згідно
якої 09 грудня 2007 року було здійснено поховання ОСОБА_2.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3  показав, що 08 грудня 2007 року ОСОБА_1
говорила йому про те, що в їх сім'ї сталося нещастя, але не попереджала про
можливість невиходу на роботу у зв'язку із похоронами. 09 грудня 2007 року їй
неодноразово намагалися додзвонитися  з
тим, щоб з'ясувати причини неявки.

Свідок ОСОБА_5, голова цехового комітету, показала, що на
час проведення засідання цехового комітету у ОСОБА_1 не було документу на підтвердження
поховання племінника. Позивачка поводилася агресивно, нічого не хотіла
пояснювати.

Свідок ОСОБА_6 показав, що тіло племінника дружини
привезли в Маріуполь у вечорі в п'ятницю (07 грудня 2007 року), а похорони
відбулися 09 грудня 2007 року. Вони з дружиною були присутні на похованні.

Обставини, які повідомили свідки, позивачка ОСОБА_1 не
оспорювала і показала, що племінник ріс в неї на очах, його передчасна
смерть  у віці 33 років її шокувала. В
судовому засіданні позивачка не заперечувала того факту, що не повідомляла
ОСОБА_3 про похорони 09 грудня 2007 року. Як пояснила ОСОБА_1, через смерть
племінника вона перебувала у шоковому стані, і особисті інтереси для неї в той
час мали перевагу над трудовими. Дійсно, на час проведення засідання цехового
комітету в неї не було довідки про поховання, вона її принесла через день.

Звільнення за п.4 ст. 40 є крайнім заходом, тому при його
застосуванні мають бути враховані тяжкість вчиненого проступку, обставини, за
яких його вчинено, попередня робота і поведінка працівника.

Аналізуючи наведене суд приходить до висновку, що 09
грудня 2007 року ОСОБА_1 вчинила прогул, але з урахуванням конкретних обставин,
з поважних причин.

Відповідач, застосовуючи дисциплінарне стягнення у
вигляді звільнення, не врахував за яких обставин було вчинено порушення
трудової дисципліни,  попередню роботу і
поведінку позивачки. Дані про те, що відповідачем до ОСОБА_1 застосовувалися
будь-які інші дисциплінарні стягнення відсутні. Той факт, що у трудовій
біографії позивачки десяток років тому мало місце звільнення за прогули, не
може бути прийнято судом до уваги.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі
звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких певних обставин, ОСОБА_1 підлягає поновленню на
роботі на посаді токаря 1 розряду ЦРМО-2 ВАТ „МК „Азовсталь”.

Позивачка ОСОБА_1 була звільнена з 09 січня 2008 року, на
час вирішення справи, змушений прогул становить 4 місяці 7 днів.

Згідно довідки, наданої відповідачем середня заробітна
плата ОСОБА_1 на посаді токаря 1 розряду ЦРМО-2 ВАТ „МК „Азовсталь” становила
1460 гривен 58 копійок.

Таким чином, середній заробіток за час змушеного прогулу
складає 6317 гривен 83 копійки.

Разом з тим, як встановлено судом, ОСОБА_1  з 04 лютого 2008 року працює на ТОВ „Степ”,
за три місяці (лютий, березень та квітень 2008 року) їй була нарахована
заробітна плата в сумі  3250 гривен 24
копійки, після утримання обов'язкових відрахувань та платежів, виплачена
заробітна плата 2633 гривен 49 копійок.

За таких обставин з відповідача ВАТ „МК „Азовсталь” на
користь позивачки ОСОБА_1, з урахуванням заробітної плати отриманої за новим
місцем роботи,  підлягає стягненню
середній заробіток за час змушеного прогулу в сумі 3 684 гривні 34 копійки, із
зазначеної суми зобов'язати ВАТ „МК „Азовсталь” провести утримання і
нарахування податкових і обов'язкових платежів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ВАТ „МК
„Азовсталь” на в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 51
гривні.

На підставі п.4
ст. 40, ст. ст. 149, 235 Кодексу Законів про працю України, п. 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, із змінами та
доповненнями „Про практику розгляду судами трудових спорів”, керуючись ст. ст.
10, 60,  88, 213, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства „МК
„Азовсталь” про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час
змушеного прогулу, задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді токаря 1 розряду цеху ремонту
металургійного обладнання № 2 Відкритого акціонерного товариства „МК
„Азовсталь”.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства „МК
„Азовсталь” на користь ОСОБА_1 за час змушеного прогулу 3 684 (три тисячі
шістсот вісімдесят чотири) гривні 34 копійки, зобов'язавши ВАТ „МК „Азовсталь”
провести утримання і нарахування податкових і обов'язкових платежів із
зазначеної суми.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства „МК
„Азовсталь” в дохід держави судовий збір в сумі 51 гривні.

Рішення
суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької
області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в
10-дений строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч.4 ст.
295 ЦПК України.

Суддя ________________