АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2008 року                                                                                    м.
Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів                                               - Ващенко Л.Г.,
Фадеєнко А.Ф.,

при секретарі
- Боднар М. М.,

розглянувши
у судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника прокурора
Малиновського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третьої особи Малиновського РВ ОМУ УМВС України в
Одеській області про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним,
визнання права власності, переведення прав покупця, усунення перешкод в
користуванні майном, визнання такими, що втратили право користування жилим
приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення, відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою (поданням) прокурора Малиновського
району м. Одеси в інтересах ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.
Одеси від 21 вересня 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі
ОСОБА_1, ОСОБА_2 6 липня 1998 року звернулись
до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1. Позовні
вимоги мотивували тим, що проживали з відповідачем ОСОБА_3, який є їхнім сином,
в будинку АДРЕСА_1.
Оскільки будинок замокав у 1982
році продали такий та переселилися у придбану за договором купівлі-продажу
від 26 липня 1979 року у ОСОБА_7
на ім'я сина ОСОБА_3 1/2 частину будинку АДРЕСА_2. У
спірній частині будинку проживають і до тепер. Посилаючись на те, що спірна
частина будинку фактично придбана та перебудована за їх кошти, а син через
погіршення між ними стосунків не бажає переоформити право

Справа № 22 ц - 301 - 2008                                                           Категорія
12

Головуючий у
першій інстанції Сєвєрова Є.С.                       Доповідач
Вадовська Л.Ф.

2

власності на
частину будинку на них, позивачі на підставі ст. 22 КпШС України та ст. ст. 16,
48 Закону України
«Про власність» просили визнати за ними право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 (а.с. 4-5).

Відповідач
ОСОБА_3 позов не визнав, звернувся 13
жовтня 1998 року
разом з дружиною ОСОБА_8 в своїх інтересах та інтересах дітей ОСОБА_5,
ОСОБА_6до суду із зустрічним позовом про усунення перешкод в користуванні 1/2
частиною будинку АДРЕСА_2 як
власністю та відшкодування моральної шкоди (а.с. 18-19).

21 березня 2005 року в справу в
інтересах ОСОБА_1 вступив прокурор (а.с. 138-141).

20 березня 2007 року прокурор
уточнив позовні вимоги, пред'явивши такі в інтересах позивачів ОСОБА_1,
ОСОБА_9, та просив поновити строк позовної давності щодо визнання угоди
купівлі-продажу недійсною, просив на підставі ст. 48 ЦК із застосуванням
наслідків, передбачених ст. 60 ЦК
України в редакції 1963
року, укладений 26 липня 1979 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 визнати
частково недійсним в частині визначення покупцем ОСОБА_3, просив перевести
права покупця вказаної частини будинку за цим договором на ОСОБА_1, визнати на
підставі ст. 48 Закону України «Про власність» за ОСОБА_1 право власності на
1/2 частину будинку АДРЕСА_2,
визнати на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_8,
ОСОБА_5, ОСОБА_6такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тобто
спірною частиною будинку, та зобов'язати відповідачів не перешкоджати ОСОБА_1 в
користуванні власністю (а.с. 301-302).

Позивачі
ОСОБА_1, ОСОБА_9 пред'явлені прокурором в їх інтересах позовні вимоги
підтримали (а.с. 372 зворот).

Відповідачі
ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 уточнені позовні вимоги не визнали.

Після
уточнення зустрічних позовних вимог відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_8, їх діти
ОСОБА_5, ОСОБА_6, які стали повнолітніми, пред'явивши такі до позивачів
ОСОБА_1, ОСОБА_2
на підставі норм ЦК України,
що регулюють право власності, просили про усунення перешкод в користуванні 1/2
частиною будинку АДРЕСА_2,
вселення , відшкодування
спричиненої порушенням права власності моральної шкоди в розмірі 2 500  грн.  00
коп. кожному (а.с. 270-271).

Позивачі
ОСОБА_1, ОСОБА_2 зустрічні позовні вимоги не визнали (а.с. 372 зворот).

На
виконання ухвали апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2006 року до участі у
справі в якості співвідповідача судом була притягнута ОСОБА_7 (а.с. 208-212, 365). В ході розгляду
справи судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 є померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкова
справа щодо майна померлої не заводилась, спадкоємців, які б могли бути
правонаступниками, не виявлено (а.с. 295, 296,
298).

Представник
третьої особи пояснень та (чи) заперечень щодо позовів не надав.

Справа
розглядалася судами неодноразово.

Рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси від 21
вересня 2007 року в
задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено (а.с. 398-402).

В
апеляційній скарзі (поданні) прокурор Малиновського району м. Одеси в інтересах
ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення
пред'явлених в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 вимог.

Неправильність
рішення суду мотивовано порушенням норм матеріального та процесуального права.

3

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши
пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги (подання) з наступних підстав.

Встановлено,
що 26 липня 1979 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку по АДРЕСА_2. Договір посвідчено державним
нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано 26
липня 1979 року в реєстрі за № 3-с-705. В Одеському міському бюро технічної
інвентаризація вказана частина будинку зареєстрована на праві власності за
ОСОБА_3 14 травня 1980 року (а.с. 6-7).

6 квітня 1982 року на підставі
договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продав ОСОБА_10 житловий будинок АДРЕСА_1. Договір
посвідчено державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної
контори та зареєстровано в реєстрі за №
1-2451 (а.с. 202-203).

Рішенням
виконавчого комітету Малиновської районної ради від 2 листопада 1984 року № 822 прибудови «а»-1,
«а»-2, «а»-3 до 1/2 частини будинку по АДРЕСА_2 , як такі, що самовільно зведені ОСОБА_3, узаконено (а.с.
8).

На час
звернення до суду в спірній частині будинку були зареєстровані та проживали
власник ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_8, діти ОСОБА_5, ОСОБА_6, батько ОСОБА_1,
мати ОСОБА_2, сестра
ОСОБА_11, племінник ОСОБА_12(а.с. 59).

Позовні
вимоги про визнання договору купівлі-продажу частини будинку частково недійсним
заявлені з підстав ст. 48 ЦК
України в редакції 1963
року.

Згідно
ст. 48 ЦК України
в редакції 1963 року
недійсною підлягала визнанню угода, що не відповідала вимогам закону.

Відповідно
до роз'яснень п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 (зі змінами та
доповненнями) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» за
правилами ст. 48 ЦК України
в редакції 1963 року
підлягала визнанню недійсною угода при невідповідності такої не лише законові,
а іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої
їм компетенції, на які має бути посилання як у заявлених вимогах, так і в
рішенні суду при визнанні таких вимог обґрунтованими.

Відмовляючи
в задоволенні вимог про визнання договору купівлі-продажу частини житлового
будинку частково недійсним із заявлених підстав, суд першої інстанції виходив з
того, що спірна угода мала місце у 1979
році, на час укладення такої вимоги діючого на той час закону, а саме
статей 44, 47 ЦК України
в редакції 1963 року,
щодо письмової форми та обов'язкового нотаріального посвідчення угоди було
дотримано, право і дієздатність сторін встановлена і не оскаржена. Позивачі, та
особи, які представляли їх інтереси, не послались на порушення при укладенні
угоди інших нормативних актів і суд при розгляді справи таких порушень також не
встановив.

Висновки
суду щодо відсутності підстав для визнання угоди частково недійсною із
заявлених підстав ст. 48 ЦК
України в редакції 1963
року, як норми матеріального права, що діяла на момент виникнення спірних
відносин, є такими, що відповідають обставинам справи.

Спростовуючи
доводи позивачів щодо пороків у волевиявленні сторін при укладенні спірної
угоди, суд обгрунтовано зазначив, що сторонами в угоді купівлі-продажу частини
будинку є ОСОБА_3 та ОСОБА_7,
тому лише волевиявлення цих осіб може прийматися до уваги. Оскільки з 1979 року ні ОСОБА_3,
ні ОСОБА_7 за життя
з вимогами до суду про визнання угоди купівлі-продажу недійсною з цих, як і з
будь-яких інших підстав, не зверталися, доводи

4

щодо відсутності волі цих сторін на укладення угоди
купівлі-продажу є надуманими.

Посилання
позивачів на ту обставину, що спірна частина будинку була придбана на ім'я сина
ОСОБА_3, так як ОСОБА_1 не вправі був мати у власності два житлові будинки, суд
першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки така обставина не є
правовою підставою для визнання договору купівлі-продажу частини будинку
частково недійсним.

Спірний
договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку є нотаріально посвідченою
угодою. Законодавство, що діяло на момент укладення угоди , як і те, що діє нині,
виключає можливість встановлення нотаріально посвідченої угоди недійсною та
набуття права власності на нерухоме майно на підставі пояснень свідків. Суд
допитав заявлених свідків, дав оцінку поясненням останніх та зробив правильний
висновок щодо належності та допустимості отриманих свідчень у сенсі доказів у
справі.

Вимоги
про визнання права власності, позивачі мотивували тим, що придбання частини
будинку і послідуюче здійснення прибудов до такої було проведено лише за їх
грошові кошти, що у ОСОБА_3 на той час не було матеріальної можливості нести
такі затрати. Наданим на підтвердження цих вимог доказам, суд дав належну
оцінку і обгрунтовано зазначив, що доказування не може грунтуватися на
припущеннях та доказах, що не співпадають у часі з моментом виникнення спірних
відносин.

Відповідно
до роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 (зі змінами та
доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий будинок» члени сім'ї власника, які брали
участь у будівництві лише господарських будівель (літньої кухні, сараю тощо),
прибудові підсобних приміщень, не набувають із цих підстав права власності на
жилий будинок та інші будівлі, а вправі вимагати відшкодування витрат на
будівництво, якщо допомога в ньому була не безоплатною й розмір її перевищував
обов'язок щодо участі у витратах на утримання будинку, його ремонт, покладений
на них ст. 156 ЖК. Участь інших осіб у будівництві або купівлі жилого будинку
може створювати для них право власності на нього лише у випадку, коли вона мала
місце за підтвердженою відповідними доказами угодою із забудовником чи покупцем
про створення спільної власності на будинок.

Суд
встановив, що до придбаної у 1979
році 1/2 частини будинку було самочинно зроблено прибудови підсобних
приміщень, які у 1984 році
визнані рішенням компетентного органу та прийняті в експлуатацію. Мало місце і
зведення деяких господарських будівель. Зазначені обставини у сенсі діючого
законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у
вищезазначеній постанові, не надають підстав для визнання за позивачами права
власності на спірну частину будинку. Суду також не було надано доказів угоди
будь-кого на створення з ОСОБА_3 спільної власності у спірній частині житловому
будинку. Крім того, слід зазначити, що вимоги щодо визнання спільної власності
на частину будинку з вищезазначених підстав і не заявлялись.

ОСОБА_3
є власником 1/2 частини житлового будинку і його право проживання в такому
ґрунтується на праві власності. Право на проживання в будинку членів сім'ї
власника є похідним від права останнього. За таких обставин, суд дійшов
правильного висновку щодо відсутності правових підстав для застосування щодо
відповідачів положень ст. ст. 71, 72
ЖК України. Посилання позивачів на неприязнь в стосунках не впливає на
право власності і реалізацію такого.

Відмовляючи в
задоволенні первісного позову, суд першої інстанції врахував і ту обставину, що
угода мала місце у 1979 році,
про укладення такої було відомо позивачам. ОСОБА_1 продав належний йому будинок
у 1982 році, з
цього часу відпали підстави щодо заборони належності на праві власності кількох
будинків. В подальшому будь-які

5

обмеження щодо
кількості об'єктів нерухомості у власності однієї особи взагалі було
законодавчо знято. З позовом до суду ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись лише
у 1998 році,
тобто після спливу 19 років з
часу укладення спірної угоди. Зі змісту позовних вимог, які впродовж розгляду
справи неодноразово уточнювались, та пояснень суду вбачається, що звернення до
суду було викликано погіршенням стосунків між позивачами та ОСОБА_3 і членами
сім'ї останнього. На протязі 19
років спору щодо права власності ОСОБА_3 на частину будинку не виникало.

Слід
зазначити, що посилання позивачів на Закон України «Про власність» як правову
підставі для задоволення вимог щодо визнання права власності на частину будинку
є безпідставним, оскільки закон набрав чинності у 1991 році і на
правовідносини, що виникли раніше (у 1979
році укладено договір купівлі-продажу частини будинку, у 1984 році ухвалено
рішення компетентного органу щодо самочинних прибудов до будинку), не
розповсюджується.

Доводи
апеляційної скарги висновків суду у вирішенні первісного позову не
спростовують.

Посилання
в суді апеляційної інстанції представника позивачів на ту обставину, що суд
першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки ухвалив
рішення лише щодо вимог прокурора в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та не вирішив
вимоги самих ОСОБА_1 і ОСОБА_13, є надуманими.

Із
матеріалів справи встановлено, що прокурор в інтересах ОСОБА_1 вступив в справу
у 2005 році
після скасування судового рішення (а.с. 138-141).
В подальшому прокурор у 2007
році уточнив позовні вимоги, пред'явивши такі в інтересах ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 301-302).
Саме ці уточнені позовні вимоги були предметом останнього розгляду справи судом
першої інстанції. ОСОБА_1, ОСОБА_2
були особисто присутні при розгляді справи, повністю підтримали заявлені та
в подальшому уточнені в їх інтересах позовні вимоги, давали пояснення.
Будь-яких інших вимог вони при новому розгляді справи не заявляли. Окрім
прокурора, що брав участь у справі в інтересах позивачів, останні мали в суді
представника, який надавав правову допомогу.

Представник
позивачів в суді апеляційної інстанції послалась на порушення судом першої
інстанції вимог п.4 ч.1 ст. 311 ЦПК України, оскільки вважає, що у зв'язку зі
смертю ОСОБА_7 і відсутністю правонаступників до участі у справі має бути
залучено Одеську міську раду.

Колегія суддів
вважає, що вказані доводи є безпідставними з огляду на наступне.

Первісний
позов після уточнення такого пред'явлено про визнання договору купівлі-продажу
частини будинку недійсним частково, а саме недійсним з підстав, що насправді
покупцем є інша особа, тобто ОСОБА_1, а не ОСОБА_3. У разі доведеності таких
вимог договір підлягав би визнанню недійсним лише в частині, що стосується
покупця, і покупцем за цим договором підлягала б визнанню особа, за рахунок
коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Наслідки недійсності
частини угоди визначалися б ст. 60 ЦК
України в редакції 1963
року, яка діяла на момент укладення угоди купівлі-продажу. Згідно положень
зазначеної норми недійсні частини угоди не тягнули за собою недійсність інших
її частин. Таким чином, при визнанні угоди купівлі-продажу частини будинку
недійсним в частині, що
стосується покупця, права та обов'язки продавця, яким була ОСОБА_7, не порушувались,
оскільки в частині, що стосується продавця дійсність угоди не була спірною і
сторони за угодою, в тому числі і ОСОБА_7,
не підлягали поверненню у первісний стан. За таких обставин вважати, що
ухваленим рішенням порушені права Одеської міської ради і що така має бути
залучена до участі у справі, правових підстав не має.

Суд розглядає
спір в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми

6

правами
щодо предмета спору
на власний розсуд ( ст. 11
ЦПК України).

Посилання
в суді апеляційної інстанції представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 на те, що угода
купівлі-продажу підлягає визнанню недійсною з інших підстав, ніж ті, які
заявлено та досліджено, не може бути прийнято до уваги, оскільки суд розглядає
справу в межах заявлених позовних вимог і не вправі розпоряджатися правами та
обов'язками сторін. Ухвалене рішення не перешкоджає позивачам у зверненні до
суду про визнання угоди недійсною, визнання права власності на нерухомість з
інших підстав.

Відмовляючи
у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності
правових підстав для задоволення такого. Висновки суду в цій частині не
оскаржено. Підстав для ухвалення іншого рішення в частині вимог зустрічного
позову колегія суддів не вбачає.

Суд
першої інстанції обставини справи встановив повно і об'єктивно, доказам сторін
дав належну оцінку, висновки суду відповідають обставинам справи, ґрунтуються
на правильному застосуванні норм матеріального права та ухвалені з дотриманням
норм процесуального права.

Доводи
апеляційної скарги (подання) висновків суду не спростовують, тому рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись
ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313,
п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу (подання) прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_1
відхилити.

Рішення
Малиновського районного суду м. Одеси від 21
вересня 2007 року -залишити без
змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.