У х в а л а

і м е н е м
у к р а ї н и

3 грудня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого  Патрюка М.В.,

суддів:
Лященко Н.П.,                                                        Прокопчука
Ю.В.,

Перепічая
В.С.,                                                   Пшонки М.П.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсною відмови від спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом і визнання недійсним додаткового свідоцтва про право на
спадщину за законом за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Токмацького
районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2008 року,

в
с т а н о в и л а:

У березні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати -                ОСОБА_3 Після її смерті
відкрилась спадщина на будинок АДРЕСА_1 та 1/3 частку квартири АДРЕСА_2.
Указана квартира належала на праві приватної власності матері, йому та його
братові, ОСОБА_2, у рівних частках. На момент відкриття спадщини заповіту не
було, а спадкоємцями першої черги за законом були він і відповідач. З метою поділу
спадкового майна, відповідно до досягнутої з братом домовленості,                  9 вересня 1998 року подав
заяву про те, що претендувати через суд на спадщину не буде. 29 вересня 1998
року Чернігівською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за
законом на будинок АДРЕСА_1, а він володів спадковою квартирою, оскільки з дня
відкриття спадщини й до листопада 2006 року постійно проживав у спадковій
квартирі, тобто фактично прийняв указане спадкове майно. 9 січня 2007 року
ОСОБА_2 подав позов до нього про усунення перешкод у користуванні квартирою. У
зв'язку із цим позивач просив суд визнати недійсним додаткове свідоцтво про
право на спадщину за законом від
16 листопада 2006 року, згідно з яким
відповідач є власником 1/3 частки квартири               АДРЕСА_2.

У процесі розгляду справи позивач уточнив свої позовні
вимоги й просив суд встановити факт прийняття ним спадщини, визнати недійсною
відмову від спадщини та визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за
законом, посилаючись на те, що 9 вересня 1998 року при оформленні заяви про
відмову від спадщини нотаріусом було порушено вимоги чинного законодавства,
оскільки він мав право відмовитись від спадщини лише протягом шести місяців від
дня відкриття спадщини. Крім того, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1 він фактично
прийняв частку спадщини - 1/3 квартири АДРЕСА_2, оскільки проживав там, володів
і користувався цією квартирою.

20 липня 2007 року позивач повторно уточнив свої позовні
й просив задовольнити вищезазначені позовні вимоги, а також встановити факт
прийняття ним усієї спадщини, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті матері.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області
від 17 жовтня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 17 січня 2008 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у
справі судові рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення
повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що позивач пропустив строк на звернення до
суду з вимогами про визнання недійсною відмови від спадщини та визнання
недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом.

З такими висновками погодитися не можна, оскільки суди всупереч                 ст. ст. 213, 214 ЦПК України
неналежним чином з'ясували зміст позовних вимог та не звернули уваги на те, що
відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом має право
відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а
заява позивача від 9 вересня 1998 року (за спливом шестимісячного строку)
стосувалася питання непред'явлення вимог стосовно спадщини та що відповідно до
ст. 4 ЦПК України 1963 року відмова від права на звернення до суду є
недійсною.

За таких обставин судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, тому вони як постановлені з порушенням норм
матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 338
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від
17 жовтня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17
січня 2008 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Н.П. Лященко  В.С. Перепічай  Ю.В. Прокопчук  М.П. Пшонка