Печерський районний суд  міста Києва
Справа № 2-811-1/08
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 листопада 2008 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого:
судді   Мельника А. В.,

при секретарі:
Пшегарницькій І. Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа
Головне управління юстиції в м. Києві
про визнання недійсними договорів позики

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2. та ОСОБА_3., третя особа:
Головне управління юстиції у місті Києві в обґрунтування вимог якого зазначила,
що 30.12.2007 року на її адресу від приватного нотаріуса Петрової Т. М.
надійшли заяви ОСОБА_2., за якими вона вимагає від ОСОБА_3. повернення нібито
отриманих від нього грошових коштів за договорами позики від 18 і 31 січня 2006
року в розмірі 46 800 і 10 000 гривень відповідно.

Саме тоді ОСОБА_1 дізналася про факт підписання її чоловіком зазначених
договорів та ознайомилася з їх копіями.

Із заяв, що надішли від приватного нотаріуса договори позики від 18 і 31
січня 2006 року були посвідчено Першою київською державною нотаріальною
конторою за реєстровими № № 17-99 і 17-287 відповідно.

Позивачка вважає, що вказані договори позики є недійсними у зв'язку з
недодержанням в момент їхнього підписання та нотаріального посвідчення вимог
закону, оскільки про факт підписання її чоловіком цих договорів їй відомо не
було і своєї письмової згоди, у розумінні ст. 65 СК України, на підписання її
чоловіком договорів позики від 18 і 31 січня 2006 року вона не надавала.

Також зазначила, що у зв'язку з тим, що будь-яких інших джерел доходів крім
заробітної плати їх подружжя не має, то грошова сума в розмірі 56 800 гривень,
яку її чоловік позичив за договорами є для них великою, оскільки вона значно
перевищує сукупний розмір їх з чоловіком річної заробітної плати і тому,
згадані договори позики не можуть розглядатися як дрібні побутові.

ОСОБА_1 вважає порушеними її права як співвласника майна, що знаходиться у
спільній сумісній власності подружжя та просить суд визнати недійсними договори
позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 18 і 31 січня 2006 року, які посвідчено
Першою київською державною нотаріальною конторою в ті ж дні за реєстровими № №
17-99 і 17-287 відповідно.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов з викладених у
ньому підстав та просила позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, брали участь у справі через
своїх представників.

Представник відповідача ОСОБА_2. заперечила проти задоволення позову,
зазначивши, що ОСОБА_3 неодноразово укладав договори позики з ОСОБА_2 та її
сином ОСОБА_4.

ОСОБА_3. у 2008 році звертався до суду про визнання таких договорів позики
неукладеними з мотивів того, що він начебто не отримував за ними гроші. Однак,
рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.03.2008 року йому було
відмовлено в задоволенні заявленого позову, яке рішенням Апеляційного суду
міста Києва від 28.05.2008 року залишено без змін.

Також, на її думку, ОСОБА_3., укладаючи вказані договори позики,
усвідомлював свій обов'язок повернення грошей і вважає, що згідно ч. ч. 2, 3
ст. 65 Сімейного кодексу України, він діяв за згодою дружини.

Зазначила, що дані договори були укладені за згодою сторін і не потребують
нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації.

Представник відповідача ОСОБА_3. в судовому засіданні не заперечив проти
задоволення позову та висловив думку про те, що позовні вимог слід
задовольнити.

Третя особа в поясненнях за вихідним № 6062 від 27.06.2008 року наданих
суду (а. с. 23- 24) зазначила, що спір не зачіпає питання правомірності
процедури посвідчення договору державним нотаріусом і дотримання ним вимог
Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України, залишило вирішення спору на розсуд суду та просила
розглянути справу у відсутності свого представника.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові
докази по справі в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в судовому засіданні
встановлено, що 18 січня 2006 року ОСОБА_2. та ОСОБА_3. уклали договір позики,
який посвідчено Першою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим
№ 17-99 (а. с. 60 - 61), а 31 січня 2006 року ще один договір позики, також
посвідчений Першою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №
17-287 (а. с. 58 - 59).

За умовами першого договору, із внесеними до
нього 31.01.2006 року змінами ОСОБА_3. позичив у ОСОБА_2. 46 800 гривень
терміном до 01.04.2006 року, а за умовами другого - 10 000 гривень на такий же
термін.

Листами приватного нотаріуса Київського міського
нотаріального округу Петрової Т. М. за реєстровими № № 1769 і 1770 від
28.12.2007 року на адресу ОСОБА_3. направлено заяви ОСОБА_2. з пропозицією
повернути отримані за договорами позики грошові кошти в загальному розмірі 56
800 гривень (а. с. 8, 9).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу
ОСОБА_3. та ОСОБА_1. 14 березня 1987 року уклали шлюб, про що в книзі
реєстрації актів про укладення шлюбу Печерського відділу РАГС зроблено запис №
236; після укладення шлюбу чоловікові та дружині присвоєні прізвища «ОСОБА_1».

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові па праві спільної
сумісної власності.

Нормами статті 61 СК України, законодавець передбачив, що об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту та відніс до них заробітну плату, пенсію,
стипендію, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Гроші, як речі є об'єктами цивільних прав (ст. 177 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_3., укладаючи з ОСОБА_2 договори позики і зобов'язуючись
повернути грошові кошти в розмірі 56 800 гривень, зобов'язався повернути
грошові кошти, які знаходяться у спільній сумісній власності подружжя, тобто
наперед розпорядився майном подружжя.

Частиною 1 статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою, а згідно вимог ч. 3 ст. 65 СК України, для
укладення одним із подружжя договорів, стосовно цінного майна, згода другого з
подружжя має бути подана письмово.

Як встановлено, позивачка не надавала свою згоду на укладення її чоловіком
спірних договорів позики.

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік має право на звернення до
суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим
з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межи дрібного,
побутового.

Також, передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном,
вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом
іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК Украйни).

Враховуючи суму позики за обома договорами в розмірі 56 800 гривень, не
можна вважати, такі договори позики дрібними побутовими.

За таких обставин, коли судом встановлено, що ОСОБА_3. уклав з ОСОБА_2
договори позики без згоди своєї дружини, як того вимагає положення ч. 3 ст. 65
СК України, тобто вчинив правочин без необхідних повноважень, суд приходить до
висновку, що договори позики від 18 і 31 січня 2006 року, укладені ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 слід визнати недійсними, як такі, що виходять за межи дрібного,
побутового та укладені одним з подружжя без згоди другого.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа мас право на захист свого
цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту
цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Отже, коли зазначені договори позики укладені з порушенням закону і
порушують майнові права та інтереси позивачки, як співвласника майна, що
знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, суд приходить до висновку,
що такі договори є недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов з
відповідачів солідарно на користь позивачки підлягає стягненню 30 гривень у
відшкодування витрат на оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи та судовий збір в розмірі 568 гривень, а всього судові витрати
у сумі 598 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, ст. 369 ч. 4 ЦК України,
ст. ст. 60, 61, 65 СК України, ст. ст. 3-8, 10, 11, 60, 62, 88 ч. 1, 209,
212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Головне
управління юстиції в м. Києві  про
визнання недійсними договорів позики задовольнити повністю.

Визнати
недійсним договір позики від 18.01.2006 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчено державним
нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Петровою Т.М. за
реєстровим №17-99.

Визнати  недійсним договір позики
від 31.01.2006 року укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, який посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної
нотаріальної контори Петровою Т.М. за реєстровим №17-287.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
299 гривень 00 копійок у відшкодування судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
299 гривень 00 копійок у відшкодування судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили  після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але
апеляційна скарга не була подана протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження, рішення суду набирає законної сили після закінчення
цього строку.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заява про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подана через Печерський районний
суд міста Києва  до  Апеляційного суду міста Києва протягом
десяти  днів з дня його проголошення

Апеляційна скарга на рішення суду подається через
Печерський районний суд міста Києва до Апеляційного суду міста Києва протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий