Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

20 листопада 2008 року
місто Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.

суддів Демянчук С.В., Хилевича
С.В.

з участю секретаря
судового засідання Колесової Л.В.

апелянтів,
ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду
в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2, поданої
нею в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на рішення
Рівненського міського суду від 30 травня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1
і ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 і ОСОБА_8, треті особи - Перша Рівненська державна нотаріальна контора,
приватний нотаріус Онофрейчук С.Й. та Комунальне підприємство «Рівненське
міське бюро технічної інвентаризації», про визнання договору дарування
житлового будинку недійсним, визнання права власності на спадкове майно та
усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації і
виселення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 30 травня 2008 року ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, яка пред*явила позов в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_3
і ОСОБА_5, у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8, треті
особи - Перша Рівненська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус
Онофрейчук С.Й. та Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної
інвентаризації», про визнання договору дарування 57/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, який 11 лютого 2004 року був укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7,
недійсним, про визнання права власності на нього як на спадкове майно та про
усунення перешкод у користуванні цим будинком шляхом зняття відповідача ОСОБА_8
з реєстрації і виселення відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять апеляційний
суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення їх вимог.

Вважають, що висновки суду про те, ніби спадкодавець ОСОБА_11 не набув
права власності на 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, який йому 20
лютого 1992 року подарувала відповідачка ОСОБА_6, а тому ОСОБА_6 11 лютого 2004
року вправі була повторно дарувати спірну частину житлового будинку
відповідачці ОСОБА_7, не ґрунтуються на законі та матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі
апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Відмовляючи позивачам у задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що за життя спадкодавець ОСОБА_11 не реєстрував за
собою права власності на спірну частину будинку, подаровану йому 20 лютого 1992
року ОСОБА_6, не проживав у ньому та не використовував його за призначенням, а
тому за життя не набув права власності на нього. Через це позивачі як
спадкоємці не праві претендувати на нього як на спадкове майно.

З цих підстав
місцевий суд договір повторного дарування 11 лютого 2004 року ОСОБА_6 спірної
частини житлового будинку відповідачці ОСОБА_7 вважав законним та
обґрунтованим.

Проте погодитися з такими висновками суду першої
інстанції не можна, оскільки вони не відповідають закону та встановленим
обставинам справи.

На відміну від теперішнього ЦК України (ст. 640), статтею
129 ЦК України 1963 р., яка була чинною на час укладення договору дарування від
20.11.1992 р., було встановлено, що право власності (право оперативного  управління)
у  набувача майна за договором
виникає з моменту передачі речі, якщо
інше  не передбачено законом або
договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві,  а  так  само здача транспортній організації для відправки
набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без  зобов'язання доставки. До передачі речей
прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа  на
речі.

З договору дарування 57/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1, який 20 лютого 1992 року був укладений відповідачкою ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_11, з витягів з технічного паспорта на спірну частину будинку та
будинкової книги вбачається, що на підставі цього договору дарування ОСОБА_11
зареєстрував своє право власності на це житло у бюро технічної інвентаризації
24 лютого 1992 року, а в спірному будинку був прописаним ще з лютого 1990 року
(а. с. 47-48).

Тому за таких обставин у суду першої інстанції, на
переконання колегії суддів, не було правових і фактичних підстав вважати, що
ОСОБА_11 за життя не набув права власності на спірну частину будинку, яка була
подарована йому відповідачкою ОСОБА_6

З урахуванням того, що ОСОБА_11 за життя на підставі
договору дарування від 20.02.1992 року набув право власності на 57/100 частин
спірного будинку, а після його смерті це житло стало спадковим майном,
відповідачка ОСОБА_6 не вправі була 11 лютого 2004 року дарувати спірну частину
житлового будинку відповідачці ОСОБА_7 А тому цей договір відповідно до правил
ст.ст. 203, 215 чинного ЦК України підлягає визнанню недійсним із застосуванням
наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України.

Не могла ОСОБА_6 укладати такий договір дарування і на
підставі рішення Рівненського міського суду від 26 грудня 2003 року, оскільки
це рішення помилково було ухвалене місцевим судом за її позовом до вже
покійного на той час ОСОБА_11

Ухвалою суду першої інстанції це рішення, яким договір
дарування від 20.02.1992 року був визнаний недійсним, 12 березня 2004 року було
скасоване в порядку перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами.

Зважаючи на викладене відповідач ОСОБА_8, який
користується спірним житловим приміщенням з дозволу відповідачки ОСОБА_7,
згідно зі ст. ст. 387, 388 ЦК України підлягає виселенню з житлового будинку
АДРЕСА_1 зі зняттям його з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

ОСОБА_11 помер 9 лютого 2002 року, а тому після його
смерті його спадкоємці, які у встановленому законом порядку вчинили дії, спрямовані
на прийняття його спадщини,  вправі
претендувати на спірну частину домобудівлі, яка є її (спадщини) частиною.

З копії спадкової справи на майно померлого ОСОБА_11
вбачається, що 16 червня 1994 року спадкодавцем був складений заповіт на
користь позивача ОСОБА_1 (а. с. 4). Крім того, в нотаріальну контору після
смерті спадкодавця у встановлений законом строк із заявами про прийняття
спадщини, помимо ОСОБА_1, на користь якого був складений заповіт, також
звернулися через своїх законних представників неповнолітні діти спадкодавця -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3
р.н., ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4 р.н., а також непрацездатна мати спадкодавця -
ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5 р.н., яка відмовилася від спадщини на користь неповнолітньої
ОСОБА_12

Відповідно до ст. 535 ЦК України 1963 р., яка була чинною
на час відкриття спадщини, зазначені вище неповнолітні та непрацездатні особи
мають право на обов*язкову частку в спадщині, розмір якої, виходячи із
загальної кількості спадкоємців, для кожного з цих осіб буде складати по 1/6 х
2/3 = 1/9.

Таким чином, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н. і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н., кожен мають право на 1/9
спадкового майна ОСОБА_11, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4 р.н. - на 2/9, а позивач
ОСОБА_1, на користь якого спадкодавцем був складений заповіт, - на 4/9 спадщини
ОСОБА_11

З урахуванням того, що ОСОБА_11 за життя належало 57/100
житлового будинку АДРЕСА_1, частки спадкоємців у цьому будинковолодінні будуть
становити: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н., і ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н., по 19/300 (або по 6,33 % від усього будинковолодіння),
ОСОБА_12 - 38/300 (близько 12,67 %), ОСОБА_1 - 76/300 (або 25,33 %) від усього
житлового будинку.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 203, 215, 387,
388 чинного ЦК України ст.ст. 129, 535 ЦК України 1963 р., ст.ст. 10, 60, 303,
307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2, поданої нею в інтересах неповнолітніх
дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 30 травня 2008 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8, треті особи - Перша Рівненська державна
нотаріальна контора, приватний нотаріус Онофрейчук С.Й. та Комунальне
підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», задовольнити.

Договір дарування 57/100 домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 11 лютого 2004
року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7, який був посвідчений приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й., визнати недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/9 спадкового
майна померлого ОСОБА_11, яке (спадкове майно) складається з 57/100
домоволодіння АДРЕСА_1.

Визнати за кожним з неповнолітніх - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
р.н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н., і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н.,  - право власності на 1/9 спадкового майна
ОСОБА_11, яке (спадкове майно) складається з 57/100 домоволодіння АДРЕСА_1
(разом - на 3/9 частин спадкового майна).

Виселити відповідача ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання
іншого житлового приміщення та зняти його з реєстрації у цьому помешканні.

Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 1758,63 (одну тисячу сімсот п*ятдесят вісім) грн. понесених
судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення  і може бути оскаржене в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної
сили.

Головуючий

Судді: