Справа 22ц-2174/ 2008
р.                 Головуючий в 1-ій
інстанції Кулініч Ю.П.
Категорія цивільна.                         Доповідач Смаглюк Р.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2008 року.             Апеляційний
суд Чернігівської області

в складі: головуючого - судді Страшного М.М.,

суддів Смаглюк Р.І., Редьки А.Г.,

при секретарі Рачовій І.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні
апеляційного суду Чернігівської області в м. Чернігові апеляційну скаргу
позивача  товариства з обмеженою
відповідальністю „Полюс Плюс” на рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 21 жовтня 2008 року у справі за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю „Полюс Плюс” до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,
завданої працівником підприємству, -

встановив:

В травні 2008 року ТОВ „Полюс Плюс”
звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 8500 грн.
шкоди, заподіяної ним підприємству за таких обставин. Відповідач з 18 червня
2007 року працював у позивача водієм і між ними був укладений договір про повну
матеріальну відповідальність.

27 липня 2007 року, перебуваючи у відрядженні
в с. Степанівна Менського району, ОСОБА_2 порушив Правила дорожнього руху,
вчинив дорожньо-транспортну пригоду, в якій автомобіль „Мерседес-Бенц” отримав
механічні ушкодження. Матеріальні збитки, заподіяні автомобілю становлять 36
342 грн.62 коп., страхова компанія ЗАТ „Просто-страхування” виплатила позивачу
27 842 грн. 62 коп. Невідшкодована частина становить 8500 грн., яку ТОВ
„Полюс-Плюс” сплатило за ремонт автомобіля.

Відповідно до ст. ст. 130, 134 КзПП України
відповідач повинен дбайливо відноситись до майна позивача і нести повну
матеріальну відповідальність за завдану шкоду. Тому відповідно до вказаних норм
закону та ст.ст. 1166, 1192 ЦК України ТОВ „Полюс-Плюс” просило стягнути з
відповідача 8500 грн. шкоди.

Рішенням суду першої інстанції в позові
відмовлено. Рішення обгрунтоване тим, що договір про повну матеріальну  відповідальність є нікчемним, оскільки посада
водія не відноситься до Переліку посад та робіт, відповідно до якого з
працівниками можуть бути укладені договори про повну матеріальну
відповідальність, і не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Підстави
для покладення повної матеріальної відповідальності відповідно до ст.ст. 134,
135-1 КзПП України відсутні. Покласти на відповідача обмежену матеріальну
відповідальність в межах середнього заробітку
суд позбавлений можливості, оскільки позивачем не надані докази
середнього місячного заробітку ОСОБА_2, тому в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ „Полюс-Плюс” просить
вказане рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову,
мотивуючи тим, що судом неправильно застосовані норми матеріального права,
зокрема, суд керувався тільки норами КзПП України, в той час як позивач
посилався на необхідність застосування
судом ст.ст. 1166, 1192 ЦК України. Притягнення відповідача до
адміністративної відповідальності за ст. 124 КАП України свідчить про наявність
його вини в заподіянні шкоди, тому відповідно до ст. 1192 ЦК України вона
підлягає відшкодуванню в повному розмірі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,
пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що вона підлягає відхиленню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції відповідають
встановленим обставинам справи і нормам закону.

Так, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2
перебував у трудових відносинах з позивачем з 18 червня 2007 року. Відповідно
до наказу № 93-к від 18 червня 2007 року він був прийнятий на посаду водія/
л.с.4/. Під час виконання трудових обов”язків, перебуваючи в відрядженні, він
заподіяв підприємству шкоду, заподіявши автомобілю під його керуванням
механічні ушкодження внаслідок ДТП, яка сталася з його вини через порушення
Правил дорожнього руху / л.с.12-15, 33-42, адміністративна справа №
3-26605/07р/.

За таких обставин суд обґрунтовано прийшов до
висновку, що спірні правовідносини регулюються гл.1Х КзПП України, зокрема
ст.ст. 130, 134, 135-1, 136 КзПП України. Тому доводи апеляційної скарги щодо
неправильного застосування судом тільки норм КзПП України та безпідставного
незастосування ст.ст. 1166, 1192 ЦК України є необґрунтованими.

Підстави покладення на працівників повної
матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству,
передбачені ст. 134 КзПП України. Відповідно до п.1 вказаної статті КзПП
України однією з таких підстав є наявність письмового договору між працівником
і підприємством про взяття на себе працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих
йому для зберігання або для інших цілей. Стаття 135-1 КзПП України передбачає
укладення такого договору тільки з працівниками, які займають посади або
виконують роботи, безпосередньо зв”язані із цінностями, відповідно до Переліку
таких посад і робіт, затвердженого 28 грудня 1977 року № 447/24. Відсутність в
даному Переліку посади водія, на якій працював відповідач, свідчить про
незаконність укладення з ним договору про повну матеріальну відповідальність/
л.с. 10/.

Тому висновки суду першої інстанції про
нікчемність вказаного договору, відсутність підстав для  покладення на відповідача повної матеріальної
відповідальності  відповідають закону.

За таких обставин відповідач ОСОБА_2 може
нести відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, на загальних підставах
відповідно до ст. 132 КзПП України, тобто в розмірі прямої дійсної шкоди, але
не більше свого середнього місячного заробітку.

Апеляційним судом  встановлено, що суми 1588 грн. та 264 грн.54
коп., внесені відповідачем по прибутковим касовим ордерам 29 липня 2007 року та
14 жовтня 2007 року як матеріальна допомога підприємству, фактично були внесеними
для відшкодування заподіяної шкоди і в розмірі, що перевищує його середній
місячний заробіток / л.с.43/.

Таким чином, ОСОБА_2 добровільно відшкодував
підприємству шкоду, за яку встановлена обмежена матеріальна відповідальність.
Тому відмова в позові відповідає закону, рішення суду є законним та
обгрунтованим. Доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому вона
підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу позивача товариства з
обмеженою відповідальністю „Полюс Плюс” відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 21 жовтня 2008 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно і може бути
оскаржена до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох
місяців з дня проголошення.

Головуючий:                                              Судді: