ЛЕНІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД  МІСТА
Справа №2-162/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

(повний текст)

16 вересня 2008 р. Ленінський районний суд м. Севастополя в складі:

головуючого - судді Проценко О.І.

при секретарях - Дерепаско Л.В.,
Приходько К.С.

Резніченко О.О., Родічевій Г.В.,
Овчинниковій І.С.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Севастополі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сумісно набутого подружнього
майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2., в
якому просить провести розподіл спільно набутого подружнього майна та визнати
за нею право власності на Ѕ частку недобудованого домоволодіння АДРЕСА_1, а
також просила провести реальний розподіл зазначеного домоволодіння, виділивши
їй у користування Ѕ частку у вигляді другого поверху, та визнати за нею право
власності на Ѕ частку земельної ділянки по АДРЕСА_1, встановивши порядок її
користування між сторонами, крім того просила стягнути з відповідача на її
користь Ѕ частку вартості гаражу, розташованому у ДСК „Мотор-2”. Вимоги
мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 р. по 2003
р. у період подружнього життя ними сумісно, на загальні кошти були збудовані
гараж № 233 у ДСК „Мотор-2” та домоволодіння АДРЕСА_1, також відповідачем на
своє ім'я була приватизована земельна ділянка, на якій розташоване зазначене
домоволодіння. Враховуючи, що перелічене майно було збудоване та придбане у
власність в період подружнього життя, позивач просить провести його розподіл у
рівних частках.

У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали,
уточнили вартість гаражу ДСК „Мотор-2”, яка за оцінкою спеціаліста, складає 43
066 грн. та просили стягнути на користь позивачки в якості компенсації Ѕ
частину цієї вартості, крім цього пояснювали суду, що земельна ділянка під
будівництво домоволодіння по АДРЕСА_1, була виділена відповідачу у 1991 р.,
проте у нього не було достатньо коштів на його будівництво і тому вони разом
працювали протягом декілька років з метою придбання будівельних матеріалів, оплати
праці робочих, до того ж позивач і безпосередньо приймала активну участь у його
будівництві, здійснюючи деякі будівельні роботи, з 1996 року вони з
відповідачем проживали у недобудованому домоволодінні та були в ньому
зареєстровані, на даний час, будівництво спірного домоволодіння фактично є
завершеним, а тому підлягає реальному розподілу між сторонами, як і земельна
ділянка на якій він розташований. Звертали увагу суду на те, що відповідач
навмисно не вводить його до експлуатації щоб уникнути розподілу, а тому вважала
свої вимоги обґрунтованими, заснованими на вимогах закону, а тому підлягаючими
задоволенню у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на
те, що домоволодіння на яке претендує позивачка на даний час будівництвом не
закінчено, таким чином немає підстав для вирішення питання щодо його розподілу,
до того ж його будівництво проводилося за кошти відповідача, із
використовуванням будівельних матеріалів, які він діставав, працюючи прорабом у
військовій частині, крім того основні будівельні роботи проведені майже
повністю за власні кошти відповідача, також повністю за його власні кошти був
збудований гараж, на який претендує позивачка. Стосовно розподілу земельної
ділянки  пояснював, що відповідач набув на
неї права власності, у порядку приватизації до укладення шлюбу між сторонами, а
тому вона розподілу не підлягає.

Суд, вислухавши доводи сторін по справі, дослідивши письмові матеріали
справи, знаходить вимоги позову такими, що підлягають частковому задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

У судовому засіданні судом встановлено, що відповідно до копії державного
акту (а.с.27), на підставі рішення Севастопольської міської Ради від 15.05.1990
р., ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування домоволодіння, передано у
власність земельну ділянку АДРЕСА_1.

Згідно виписки з рішення Гагарінського районного суду м. Севастополя від
19.08.2003 р. (а.с.7), сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.05.1993
р. по 19.08.2003 р.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної
сумісної власності..., ст.69 ч.1 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної
власності.

Згідно вимогам ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами по
справі, доказуванню е підлягають.

Як вбачається з копії висновку технічної експертизи (а.с.56) та листа БТІ і
ДРОНІ СМР, право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 не зареєстровано, у
зв'язку з тим, що його не здано до експлуатації.

Відповідно до ч.2,3 ст.331 ЦК України, право власності на  новостворене нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди, тощо), виникає з момент завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майн до
експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації,
право власності виникає з моменту державної реєстрації. До  завершення будівництва (створення майна).
Особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані  в процесі цього будівництва (створення
майна).

Як встановлено в судовому засіданні та не спростовувалося сторонами по
справі, домоволодіння АДРЕСА_1 до даного часу до експлуатації не прийнято та не
зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому вимоги щодо його
реального розподілу, у порядку розподілу спільно набутого подружнього майна, не
засновані на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Водночас, суд звертає увагу на те, що вимог про визнання права власності на
матеріали, обладнання, тощо, які були використані в процесі будівництва
(створення) спірного недобудованого будинку АДРЕСА_1, відповідно до ч.3 ст. 331
ЦК України, позивач не заявляла, а тому суд розглядає справу у межах заявлених
вимог.

Посилання позивачки та її представника на те, що спірне домоволодіння
придатне для проживання, для завершення будівництва, необхідно виконати лише
незначні косметичні роботи, які відповідач навмисно ухиляється виконувати з
метою затягування часу та недопущення розподілу домоволодіння у натурі, суд не
може прийняти до уваги, як такі, що не мають правового значення.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання  за позивачем
права власності на Ѕ частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 та
встановлення порядку її користування, оскільки відповідач придбав її у
власність, на підставі рішення Севастопольської міської Ради від 15.05.1990 р.,
тобто до укладення шлюбу між сторонами, до того ж, означена земельна ділянка не
є спільним подружнім майном, нажитим подружжям у період шлюбу, право власності
на неї  відповідач набув у результаті
використання ним свого права на безоплатну приватизацію землі, а тому спірна
ділянка не може бути поділена між сторонами, як подружнє майно.

Водночас, суд вважає обґрунтованими та заснованими на законі вимоги
позивачки щодо стягнення на її користь Ѕ частку вартості гаражу у ДСК „Мотор-2”,
відповідно до довідки, наданої головою ДСК „Мотор-2” (а.с. 62), з 1994 р. за
ОСОБА_2. зареєстровано право на гараж № 233 у зазначеному кооперативі, згідно
ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної
власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з висновку спеціаліста
від 25.10.2006 року щодо визначення вартості гаражу, його оцінено у 43 066
грн., сума оцінки відповідачем протягом розгляду справи не оспорювалася, у
зв'язку з чим, суд вважає за можливе стягнути з нього Ѕ частку вартості гаражу
на користь позивачки в якості компенсації вартості її частки, яка складає 21
533 грн.

Доводи відповідача, що гараж був збудований виключно на його власні кошті
та з його матеріалу не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та не
підтверджені певними доказами, а тому не приймаються судом до уваги.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України якщо позов
задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, стягненню на користь позивачки підлягає стягненню
сума сплаченого нею  судового збору в
розмірі 215 грн., витрат по проведенню експертизи в сумі 300 грн., поштові
витрати в сумі 17,19 грн.

На підставі ст.ст.69,70 ч.1,71 Сімейного кодексу України,, ст. 331 ЦК України, керуючись
ст.ст.10,11,60,61,209, 212, 214-215 Цивільного процесуального Кодексу України,
суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Розподілити спільно нажите майно
подружжя, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
компенсацію вартості Ѕ частки гаражу №233 в ДСК „Мотор-2” в розмірі  21 533грн., судовий збір у розмірі 215
грн., витрати по проведенню експертизи в сумі 300 грн., поштові витрати в сумі
17,19 грн., всього суму в розмірі 22 065, 19 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду
міста Севастополя через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги до Ленінського районного суду м.
Севастополя.

Суддя
- підпис

КОПІЯ ВІРНА

Суддя
Ленінського районного

Суду м.
Севастополя
О.І.Проценко