У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 грудня
2008 року

м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у

цивільних  справах Верховного Суду України в складі:

Головуючого

Гнатенка
А.В.,

Суддів:

Балюка М.І.,

Гуменюка
В.І.,

Барсукової
В.М.,

Григор'євої Л.І.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1до закритого акціонерного товариства ”АІСЕ Україна” про
визнання трудового контракту та строкового трудового договору недійсними,
визнання наказів про переведення та звільнення незаконними, поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У травні 2005 року ОСОБА_1
звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 12 грудня
2000 року вона працювала у відповідача заступником
комерційного директора за укладеним з нею 30 січня 2001 року
трудовим контрактом строком
до 31 грудня 2001 року.

У період з січня по червень 2002 вона хворіла, що підтверджується
лікарняним листом виданим їй у
зв'язку з вагітністю та пологами.

З 13 червня 2002 року їй надана відпустка по догляду за дитиною до 3-х років.

Під тиском керівництва відповідача вона змушена написати
заяву про згоду на її переведення на іншу роботу на посаду керівника відділу по
підготовці продавців-консультантів з укладенням строкового трудового договору, незважаючи на те, що дане переведення погіршувало її трудові права - знижувало у посаді та у
заробітній платі.

За цією заявою наказом від 1 жовтня 2002 року № 35/4-ос з нею був  укладений строковий трудовий договір з 1
жовтня 2002 року по 1 жовтня
2003 року про роботу на посаді керівника відділу по підготовці продавців
- консультантів та вона з 1 жовтня 2002 року перервала відпустку по догляду за
дитиною і приступила до роботи на зазначеній посаді керівника відділу по
підготовці працівників - консультантів.

У серпні 2003 року відповідачем прийнято рішення про
ліквідацію відділу  по  підготовці
продавців-консультантів, у зв'язку із чим  був
виданий наказ від 29 серпня 2003 року № 37-ос про переведення її без її згоди на посаду провідного спеціаліста відділу по
обслуговуванню клієнтів у центральному офісі із збереження посадового окладу з
29 жовтня 2003 року та наказом від 30 жовтня 2003 року                  № 42-ос, у зв'язку з
ліквідацією відділу по навчанню продавців - консультантів і змінами в
організації виробництва і праці, її також без її згоди призначили на посаду
фахівця з контролю за роботою продавців-консультантів у                                    м.
Дніпропетровську.

Не погоджуючись із вказаними наказами вона до роботи не приступила і наказом від 14 червня 2004
року № 55 її звільнили з роботи - з посади керівника  відділу по підготовці продавців за п. 6 ст.
36 КЗпП України.

Вважаючи наказ про звільнення № 55 від 14 червня 2004
року і попередні накази про переведення на іншу роботу незаконними, просила
позовні вимоги задовольнити, поновити її на посаді заступника комерційного
директора, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також визнати
незаконними укладений з нею 3 січня 2001 року контракт і 1 жовтня 2002
року  строковий  трудовий
договір.

Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 листопада 2007 року позовні вимоги задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на
роботі на посаді керівника відділу по
підготовці продавців-консультантів ЗАТ “АІСЕ Україна”. Визнано трудовий
контракт від 3 січня 2001 року, строковий договір від 1 жовтня 2002 року, наказ
від 30 жовтня  2003 року та наказ від 14
червня 2004 року недійсними. Строковий трудовий договір визнано таким, що
укладений на невизначений строк. Стягнуто на користь позивачки 300 284 грн. 50
коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу та               3 000 грн. у рахунок
відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову  відмовлено.

Рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від 28 травня              2008 року рішення Амур -
Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2007
року в частині стягнення на користь позивачки заробітної плати за час
вимушеного прогулу змінено та  ухвалено у
цій частині нове рішення про стягнення на користь ОСОБА_1   283 728 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу.
В іншій частині рішення суду  залишено
без змін.

У касаційній скарзі закрите акціонерне товариство ”АІСЕ
Україна” ставить питання про скасування рішень судів першої та апеляційної
інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог,
у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Касаційна  скарга підлягає задоволенню  частково з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1та визнаючи накази від 29 серпня 2003 року і 30 жовтня 2003 року
недійними, суди виходили із того, що зазначені накази про переведення її на
посаду провідного спеціаліста відділу по обслуговуванню клієнтів у центральному
офісі та про призначення на посаду
фахівця з контролю за роботою продавців - консультантів у м.
Дніпропетровську видані у порушення вимог чинного трудового законодавства
України, зокрема  відповідачем не було у
відповідності до вимог ст. 32 КЗпП України отримано згоди позивачки на її
переведення; визнаючи укладений 3 січня 2001 року трудовий контракт недійсним,
суди виходили із того, що посада заступника комерційного директора не входить
до числа тих посад та тих працівників, з якими відповідно до вимог ст. 21 КЗпП
України та ст. 65 ЦК України (в рішенні описка - замість ГК помилково зазначено
ЦК) може бути укладений контракт; строковий трудовий договір не міг бути
укладений, оскільки ця посада носила постійних характер та переукладався, тому
є таким, що укладений на невизначений строк; стягуючи на користь позивачки
заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, суди виходили із
того, що її звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавств чим
завдано моральної шкоди, яка у відповідності до вимог                       ст. 237 - 1 КЗпП  України підлягає відшкодуванню.

Проте, погодитися з ухваленими
рішеннями не можна за таких підстав.

Судом встановлено, що 3 січня 2001
року з позивачкою було укладено
контракт, на посаду заступника комерційного директора строком до 31
грудня          2001 року.

1 жовтня 2002 року з нею укладено
строковий  трудовий договір строком на
один рік на посаду керівника відділу з підготовки продавців - консультантів, на
якій  вона  працювала та до звільнення не оспорювала.

Статтею 233 КЗпП України
передбачені строки звернення до суду за
вирішенням трудових спорів - в
тримісячний строк з дня, коли він дізнався  або
повинен  був  дізнатися
про порушення свого права, а у
справах про  звільнення - в
місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі  трудової книжки.

Поновлюючи строки звернення до
суду, суди посилалися на її стан здоров'я, вагітність тощо, як на поважні  причини його пропуску.

Проте судами не враховано, що
позивачка працювала за укладеним з нею
контрактом та строковим трудовим договором до кінця його закінчення і
до  звільнення ніяких претензій до
роботодавця не заявляла.

Тому судом безпідставно та у
порушення вимог ст. 234 КЗпП України ОСОБА_1поновлені ці строки.

Крім того, судом неправильно
застосована ч. 2 ст. 39 - 1 КЗпП України, зокрема за висновками суду строковий
трудовий договір переукладався, тому вважається таким, що  укладений на
невизначений  строк.

Так, за трудовим контрактом
позивачка займала посаду заступника
комерційного директора, а за
строковим  трудовим договором -
посаду  керівника  відділу по
підготовці  продавців -
консультантів. Тобто, строкові трудові договори укладалися з позивачкою по
одній посаді один раз та не переукладалися.

Не можна погодитися і з висновками
суду про те, що за  характером
роботи  посада керівника відділу по
підготовці  продавців-консультантів є постійною  і тому не можна було укладати з нею по цій
посаді строковий  трудовий договір.

Ці
висновки є  необґрунтованими.

Як зазначав представник
відповідача, посади у товаристві вводилися за необхідністю на поточний рік та в
залежності від фінансової спроможності
товариства тощо.

Також не враховано пояснення
представника відповідача про те, що
виконуючи положення ст. 184 КЗпП України вони намагалися
працевлаштувати  позивачку після
закінчення з нею строкового
трудового  договору, проте  вона
від  цього відмовилася, а записи у
її трудовій книжці про причини звільнення не
перешкоджали її подальшому працевлаштуванню, що нею ї було самостійно
зроблено.

Суди  цих
пояснень  також  безпідставно
не прийняли до уваги.

За таких підстав  рішення судів
першої та  апеляційної інстанцій
підлягають скасуванню з передачею справи на новий  розгляд до суду  першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л
а :

Касаційну скаргу закритого
акціонерного товариства ”АІСЕ Україна” задовольнити частково.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 листопада 2007 року та рішення апеляційного суду апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 травня
2008 року скасувати, а
справу  передати на новий  розгляд до суду  першої інстанції.

Ухвала оскарженню  не
підлягає.

Головуючий                                                                     А.В. Гнатенко

Судді:                                                                                 М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк

Л.І. Григор'єва