У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

3 грудня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного

Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня
2007 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом.

Зазначала, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1395
га по АДРЕСА_2, яка межує із земельною ділянкою, що знаходиться в користуванні
ОСОБА_2

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю межа
між цими земельними ділянками повинна проходити по прямій лінії, однак
батькоОСОБА_2самочинно встановив металеву огорожу, яка неправильно розмежовує
їхні земельні ділянки.

Посилаючись на зазначене та доповнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд
поновити строк на звернення до суду за захистом порушеного права,
зобов'язатиОСОБА_2усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою,
зобов'язати відповідачку перенести встановлену металеву огорожу між будинками
відповідно до правовстановлюючих документів, а також не чинити їй перешкод у
зрізанні груші, що росте на межі їхніх земельних ділянок.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від                     31 серпня 2007 року позов
задоволено частково: поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду;
зобов'язаноОСОБА_2перенести металеву огорожу між будинками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2
по прямій лінії довжиною 46,74 м, паралельно на відстані 5 м від житлового
будинку АДРЕСА_1 і на відстані 1 м від гаража-літньої кухні, що відносяться до
будинку АДРЕСА_2 а в решті вимог позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2007
року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення
місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд виходив із того, що строк на
звернення до суду ОСОБА_1 пропустила з поважних причин; межа між ділянками
сторін підлягає встановленню відповідно до правовстановлюючих документів, а
саме: паралельно будинкуОСОБА_2на відстані 5 м і паралельно гаража-літньої
кухні позивачки на відстані 1 м на протязі
46,74 м.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд дійшов висновку, що у випадку проведення межі між
будинками сторін паралельно житловому будинкуОСОБА_2на відстані 5 м і
паралельно гаража-літній кухні позивачки на відстані 1 м через усю земельну
ділянку площа земельної ділянки ОСОБА_1збільшиться й буде становити 0,1479 га,
хоча їй у приватну власність передано 0,1395 га землі.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги
і заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення  строку
позовної давності тощо),  які
мають значення для вирішення справи,
та  докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи справу, місцевий суд установив, що на підставі рішення
виконавчого комітету Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 30 жовтня 1997 року ОСОБА_1 отримала
державні акти на право приватної власності на землю: на земельну ділянку площею 0,10 га для
обслуговування житлового будинку і господарських
споруд та на земельну ділянку площею 0,0395 га
для  ведення  підсобного
господарства
-  по  вул. Вітовського,  27   у
м. Надвірна Івано-Франківської області

ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19
грудня 2003 року є власником будинку АДРЕСА_1. Цей будинок розташований на
земельній ділянці площею 0,1270 га, яка служить для його обслуговування. Право
власності чи право користування на свою земельну ділянкуОСОБА_2у встановленому
законом порядку не оформила.

За висновком спільного засідання комісії Надвірнянської районної державної
адміністрації з питань земельних ресурсів та узгоджувальної комісії з
врегулювання земельних відносин Надвірнянської міської ради Івано-Франківської
області від 10 липня 2007 року межа між земельними ділянками
ОСОБА_1таОСОБА_2повинна проходити по прямій лінії паралельно існуючому будинку
АДРЕСА_1 на відстані 5 метрів і довжиною 40 метрів у глиб їхніх присадибних
ділянок та далі примикати до існуючої огорожі згідно зі схемою.

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд у порушення вимог ст.ст.
213, 214, 303 ЦПК України не взяв до уваги як висновок цієї комісії, так і
висновок будівельно-технічної експертизи Івано-Франківського обласного бюро
технічної інвентаризації, згідно з яким ОСОБА_1
користується  земельною ділянкою
площею 0,1379 га, хоча їй на праві приватної власності належить земельна
ділянка площею 0,1395 га; існуюча огорожа знаходиться на віддалі 0,8 м від
належного ОСОБА_1 гаража-літньої кухні з фасаду та на віддалі 0,2 м від задньої
стіни гаража-літньої кухні, тоді як на підставі державних актів на право
приватної власності на землю межа між будинками сторін повинна проходити
паралельно житлового будинку відповідачки на віддалі 5,0 м і паралельно
гаража-літньої кухні позивачки на віддалі 1 м довжиною 46,74 м.

Таким чином, апеляційний суд не звернув уваги на ту
обставину, що для відповідності площі земельної ділянки позивачки
правовстановлюючим документам межа між земельними ділянками сторін повинна
проходити по прямій лінії не через усю довжину суміжних ділянок, а лише
впродовж 46,74 м, як визначив суд першої інстанції.

Установивши  на  підставі
доказів,  яким  було дано належну оцінку, факт невідповідності
межі між ділянками ОСОБА_1та ОСОБА_2, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку
про часткове задоволення позову.

Таким чином, суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши обставини
справи й визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно
застосував правові норми та ухвалив законне й справедливе рішення.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом   скасовано судове рішення, ухвалене згідно із
законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної  інстанції
і  залишає  в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2007
року скасувати, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської
області від  31 серпня 2007 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М.
Лихута

Л.І.
Охрімчук

Я.М. Романюк