Справа № 22ц-61
Головуючий по 1 інстанції
Категорія 22   Казидуб
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2008 р. Колегія суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого   Захарової А.Ф.

суддів   Демченко
В.А.,  Скіця М.І.

при секретарі  Шанауріній І.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги Державного
Казначейства України. УМВС України в Черкаській області на рішення Придніпровського
районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2007 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до
Державного Казначейства України,
Управління міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,  завданої незаконними діями органів досудового
слідства.

Вивчивши матеріали справи; вислухавши представників
Державного Казначейства України,  УМВС
України в Черкаській області,  які
підтримали доводи апеляційних скарг,  та
ОСОБА_1,  яка на ці доводи заперечувала,  судова палата,  -

встановила:

В липні 2004 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління МВС
України в Черкаській області,  Державного
казначейства України про відшкодування шкоди,
завданої органами досудового слідства.

Вказувала,  що 09 січня 2001 року
прокурором Придніпровського району м. Черкаси відносно неї було порушено
кримінальну справу за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2,  а розслідування цієї справи доручено
районному відділу УМВС України в Черкаській області. Під час проведення
слідства обвинувачення неодноразово змінювалось,  а постанови,
які виносились органами слідства,
скасовувались з направленням справи на додаткове розслідування 8 січня
2002 року кримінальну справу закрито на підставі пункту 2 ст. 6 КПК України за
відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину. Зважаючи на те,  що незаконними діями органів досудового
слідства їй було спричинено матеріальну та моральну шкоду,  позивачка просила стягнути з Державного
Казначейства України на її користь 7000 грн. витрат на лікування та юридичну
допомогу,  а також 100000 грн. на
відшкодування спричиненої моральної шкоди відповідно до Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди,  завданої
громадянинові незаконними діями органів дізнання,  попереднього слідства,  прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року.

Справа
неодноразово розглядалась різними судовими інстанціями.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2007 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державного
Казначейства України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду,  завдану незаконними діями органу досудового
слідства в розмірі 1000 грн. та моральну шкоду,
завдану незаконними діями органу досудового слідства в розмірі 25000
грн.

В апеляційній скарзі на це рішення Державне казначейство України просить
його скасувати як таке,  що не відповідає
нормам матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

УМВС України в Черкаській області теж подало апеляційну скаргу
на рішення суду,  в якій,  вважаючи,
що суд надав неналежну оцінку доказам по справі,  просив його скасувати та ухвалити нове
рішення,  - про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Обговоривши матеріали справи,  судова
палата вважає,  що апеляційні скарги не
підлягають до задоволення.

Встановлено,  що
постановою від 09.01.2001 року прокурором Придніпровського району м. Черкаси по
матеріалах перевірки заяви ОСОБА_2 була порушена кримінальна справа за ст. 102
КК України (КК 1960 року).

22 лютого 2001 року ОСОБА_3 було пред'явлено обвинувачення у вчиненні
01.10.2001 року злісного хуліганства відносно ОСОБА_2,  тобто за ч. 2 ст. 206 КК України (ар. 55
кримінальної справи).

Спочатку порушену кримінальну справу було направлено для розслідування в
Придніпровський РВ УМВС,  а потім,  з 06.02.2001 року - СВ Черкаського РВ УМВС
України в Черкаській області ( ар. 46 кримінальної справи № за
звинуваченням ОСОБА_1 за ст.ст. 142 ч. 1, 206 ч. 2 КК України).

18.05.2001 року відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа за ч. 1
ст. 142 КК України,  а саме по факту
нападу на ОСОБА_23 метою заволодіння індивідуальним майном,  поєднаного з насильством,  небезпечним для життя чи здоров'я особи,  яка зазнала нападу,  і 24.05.2001 року їй було пред'явлено обвинувачення
в скоєнні злочинів,  передбачених ч. 2
ст. 206 та ч. 1 ст. 142 КК України (1960 року),
а згідно КК України,  прийнятого
Верховною Радою України 5 квітня 2001 року,
це відповідно ст. 296 ч. 1 та ст. 187 ч. 1 (ар. 88,  94 кримінальної справи).

Постановою слідчого прокуратури Черкаського району від 08 січня 2002 року
кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за ознаками ст.ст. 187,  ч. 1,
296 ч. 1 КК України закрита за відсутністю складу злочийу.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,  завданої

громадянинові незаконними діями органів дізнання,  попереднього слідства ,  прокуратури і

суду» підлягає відшкодуванню шкода,
завдана громадянинові внаслідок незаконного

засудження,  незаконного притягнення
як обвинуваченого,  незаконного взяття і
тримання під

вартою,  незаконного проведення в
ході розслідування чи судового розгляду кримінальної

справи обшуку,  виїмки,  незаконного накладення арешту на майно,  незаконного

відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій,  що обмежують права

громадян.

Згідно ч. II ст. 1 цього закону у випадках,  зазначених у ч. 1 цієї статті,  завдана шкода відшкодовується в повному
обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання,  попереднього слідства,  прокуратури і суду.

Такі ж положення
містяться і в ч. 1 ст. 1176 ЦК
України від 16 січня 2003 року.

Посилаючись на вищевикладені положення закону,  на постанову про закриття відносно неї
кримінальної справи за відсутністю складу злочину,  ОСОБА_1 і звернулася з даним позовом до суду.

Проаналізувавши наведені /обставини справи,  суд,
на думку судової палати,
обґрунтовано прийшов до висновку про те,
що органами досудового слідства,
а саме працівниками УМВС України в Черкаській області внаслідок
незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного
притягнення як обвинуваченої в скоєнні злочинів,  передбачених ч. 2 ст. 206 та ч. 1 ст. 142 КК
України (1960 року) суттєво порушили права позивачки ОСОБА_1 як громадянки
України,  внаслідок чого їй завдана
шкода,  яка відповідно до Положення «Про
застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,  завданої громадянинові незаконними діями
органів дізнання,  попереднього слідства,

прокуратури і
суду» відшкодовується в повному обсязі,
незалежно від вини посадових осіб органів дізнання,  досудового слідства,  прокуратури і суду.

Встановлено,  що в ході розслідування
кримінальної справи в домоволодінні позивачки був проведений незаконний
обшук,  де в якості понятих були залучені
її сусіди,  що спричинило моральні страждання,  а також цьому сприяла і публікація в газеті
«Місто» № 29 (383) за 18.07.2002 року про хід розслідування даної справи.

Судом встановлено,
що в результаті порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи і
проведення тривалий час слідства з неодноразовими допитами,  а також здійсненням інших слідчих дій,  в тому числі зводин віч-на-віч,  відтворення обстановки та обставин події,  тощо,
погіршився стан її здоров'я. Як свідчать виписка з медичної картки
ОСОБА_1 та виписка на адресу поліклініки за місцем проживання на ар. спр.
22,  23 (т. 2),  вже в березні 2001 року вона потрапила на
стаціонарне лікування неврологічного відділення Першої Черкаської міської
лікарні з діагнозом хронічна дисциркуляторна гіпертонічна і а/с енцефалопатія
Н2-загострення,  .гіпертонічна хвороба
2ст.,  кризовий перебіг,  міокардіодистрофія ХСНІ. Перебувала тут на
лікуванні з 05 березня по 16 березня 2001 року,
потім продовжила стаціонарне лікування у 2-ому терапевтичному відділенні
по 04 квітня 2001 року,  після чого
залишена на диспансерному обліку у невропатолога і терапевта.

З справи вбачається,  що незаконно
розпочата справа неодноразово органами досудового слідства закривалась,  ці постанови також неодноразово скасовувались
вищестоящими органами,  в зв'язку з чим
позивачка неодноразово письмово і в усній формі зверталася до різних інстанцій
з метою відновлення своїх прав,
справедливості. Звідси,  суд
правильно зазначає,  що на позивачку був
вчинений психологічний тиск,  була
надіслана за місцем роботи інформація про порушену кримінальну справу,  що в цілому призвело до порушення її
нормативних життєвих зв'язків,
погіршення відносин з оточуючими ,
знайомими,  колегами,  вона постійно відчувала душевний
дискомфорт,  біль,  страждання,
переживання,  приниження та страх,
що позбавило її можливості реалізації
своїх звичок,  бажань і вимагає від неї
додаткових зусиль для організації свого життя. Правильно суд вказує на те,  що результатом душевних переживань і
страждань позивачки стало погіршення її здоров'я ,  оскільки із матеріалів справи
вбачається,  що в період проведення
досудового слідства по справі ОСОБА_1 неодноразово перебувала на лікуванні як
стаціонарному так і амбулаторному в різних лікарських установах м. Черкаси (
ар. спр. 24-37 т. 2,  ар. спр. 2-23 т. 2)
і їй була визначена II група інвалідності загального захворювання в травні 2002
року ( ар. спр. 178-179 т. 1),  а в
квітні 2004 року така ж група інвалідності їй була встановлена безстроково з
основним діагнозом гіпертонічна хвороба,
хронічна дисциркуляторна енцефалопатія,
неспецифічний виразковий коліт,
та рядом супутніх діагнозів ( ар. спр. 2-6 т. 2). На лікування були
витрачені і витрачаються значні кошти,
однак позивачка не зберегла чеків,
квитанцій,  за якими купляла
ліки,  тому такі матеріальні її витрати
нічим не підтверджені,  і тому суд
стягнув»на користь позивачки у відшкодування спричиненої матеріальної шкоди
тільки 1000 грн.,  витрачених нею на
надання юридичної допомоги,  про що є в
справі належні докази.

Все вищенаведене вказує на те,  що
позивачці спричинена значна моральна шкода внаслідок незаконного проведення
слідчих дій щодо неї,  в зв'язку з якими
вона неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні і стала інвалідом 2-ої
групи,  а крім того,  страждала від зниження престижу,  ділової репутації,  що вимушено вносило зміни у її життєві та
виробничі стосунки. Враховуючи глибину душевних страждань ОСОБА_1 внаслідок
неправомірних дій щодо»неї з боку органів досудового слідства та враховуючи
рекомендації п. п. 9 -10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди»,  суд,  на думку судової палати,  правомірно визначив суму у відшкодування
моральної шкоди позивачці в обсязі 25000 грн.

Суд оцінив критично твердження представників відповідачів
про відсутність підстав для задоволення позову по причині наявності в діях
позивачки злочину,  передбаченого ч. 2

ст. 125 КК України,  вказуючи,
що (посилання в постанові на формальну наявність в діях позивачки складу
злочину не є обставиною,  яка підтверджує
наявність в діях складу злочину,  так як
кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 125 КК України порушена не
була,  обвинувачення в скоєнні даного
злочину їй не пред'являлось.

В постанові слідчого прокуратури Черкаського району від
08 січня 2002 року,  якою закрита
кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину,  передбаченого ст. ст. 187 ч. 1,  296 ч. 1 КК України за відсутністю складу
злочину автор постанови вказав,  що в
діях ОСОБА_1 формально вбачаються ознаки злочину ,  передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України (умисне
легке тілесне ушкодження,  що спричинило
короткочасний розлад здоров'я або незначну втрату працездатності),  а згідно ст. 27 КПК України попереднє
слідство по справі вказаної категорії не проводиться.

В засіданні суду і в засіданні апеляційної інстанції було з'ясовано,  що з заявою про притягнення позивачки до
кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України ніхто до суду не
звертався,  а справи про злочини,  передбачені ст. 125 КК України порушуються не
інакше як за скаргою потерпілого,  якому
і належить в такому разі право підтримувати обвинувачення. Таким чином,  слідство по даній статті (ч. 2 ст. 125 КК
України) не тільки не проводилося,  а й
не могло проводитися за вказаних обставин,
тому необгрунтовані посилання відповідачів в апеляційних скаргах на
те,  що кримінальна справа відносно
ОСОБА_1 була закрита в зв'язку з тим,  що
досудове слідство по даній категорії справ (ст. 125 КК України) не проводиться.
Матеріали кримінальної справи по звинуваченню ОСОБА_1 за ст.ст. 187 ч. 1,  296 ч. 1 КК України не мають даних про
перекваліфікацію дій обвинуваченої за ст. 125 ч. II КК
України.

В зв'язку з цим суд правильно критично оцінив посилання відповідачів на
відсутність підстав щодо задоволення позову і відповідно до Положення про
застосування закону України «Про порядок відшкодування шкоди,  завданої громадянинові незаконними діями
органів дізнання,  попереднього
слідства,  прокуратури і суду»,  затвердженого наказом Міністерства
юстиції,  генеральної прокуратури та
міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5,  3, 41 визнав повну реабілітацію ОСОБА_1

На користь цього вказує і положення ст. 1176 ЦК України ,  в ч.3
якої зазначено про те,  що право на
відшкодування шкоди не виникає,  якщо
кримінальну справу закрито на підставі закону про амністію або акта про
помилування.

Правильно вказано в рішенні і про те,
що відшкодування завданої позивачці шкоди відповідно до Закону України
«Про'порядок відшкодування шкоди,  завданої
громадянинові незаконними діями органів дізнання,  досудового слідства,  прокуратури і суду» необхідно проводити в
порядку,  встановленому ст. 33 Закону
України «Про державний бюджет України на 2007 рік» за рахунок коштів державного
бюджету шляхом списання їх Державним казначейством України за вимогою Державною
виконавчої служби України.

Таке рішення суду відповідає матеріалам справи,  вимогам закону і підстав для його зміни чи
скасування та задоволення апеляційних скарг,
- не вбачається.

Керуючись ст.ст.
303,  304, 307,  308,
314 ЦПК України,  судова
палата,  -

ухвалила:

Апеляційні скарги Державного Казначейства України та УМВС України в
Черкаській області відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2007
року,  -залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України на протязі двохмісячного строку.