Справа № 22-8312008                          Головуючий 1 інстанції
41                                                                   Доповідач     Молчанов
УХВАЛА

Іменем України

28 січня
2008 року.      Апеляційний суд Донецької
області

у
складі:    Головуючої        Стельмах Н.С.

Суддів     Молчанова
С. І.

Звягінценої
О.М.

при
секретарі Шилковій Ю.О.

розглянув
у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1,  з заявою
прокурора про приєднання до апеляційної скарги позивача,  на рішення Київського районного суду м.  Донецька від 12.11.2007 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до 3 воєнізованого гірничорятувального загону м.  Макіївка про стягнення зарплати за затримку
розрахунку.

Заслухавши
доповідача,  прояснення позивача
ОСОБА_1,  який просив апеляційну скаргу
задовольнити,  рішення суду
скасувати,  новим рішенням задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі,
перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи

ВСТАНОВИВ

В
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення
Київського районного суду м.  Донецька
від 12.11.2007 року,  на його думку,  суд неправильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
вирішив питання по суті спору частково,
на той час,  як права позивача
порушені,  він не отримав своєчасно суми
належні йому при розрахунку з підприємства,
відповідач повинен сплатити йому середню зарплату за час затримки у
розміру 40414 гривен,  до дня рішення
суду,  суд помилково задовольнив його
вимоги частково,  тому просив рішення
суду скасувати і справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд
першої інстанції встановив,  що 2.07.2007
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом де вказував,  що працював у відповідача до 12.03.2002 року.
Відповідач звільнив його з порушенням закону,
рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 26.09.2003 року його порушене право було захищено,  суд змінив формулювання звільнення,

стягнув на його
користь моральну шкоду,  відмовив у
задоволені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки
розрахунку.

Суму
боргу по зарплаті 1075 гривен відповідач сплатив позивачу лише 30.05.2003 року.
Вважає,  що затримка з негайною виплатою
йому сум належних при розрахунку 1075 гривен стала з вини відповідача,  який повинен відшкодувати йому заробітну плату,  а також за час затримки розрахунку 40414
гривен до вирішення спору по суті на підставі
ст.  117 КЗпП України.

Рішенням
Київського районного суду м.  Донецька
від 12.11.2007 року позов задоволено частково,
на користь позивача з підприємства стягнуто 932 гривні з розрахунку
недоплат по зарплаті та судові витрати. У задоволені інших вимог суд відмовив.

Апеляційний
суд вважає,  що скарга не підлягає
задоволенню,  рішення суду не підлягає
скасуванню з таких підстав:

Відповідно
до вимог  ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і обгрунтованим,
ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин,  на які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,  підтверджених
тими доказами,  які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно
із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України,  що міститься в п. 1 постанови "Про
судове рішення" № 11 від 29 грудня 1976 року,  рішення є законним тоді,  коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини,  вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних правовідносин,  а за їх відсутності - на підставі
закону,  що регулює подібні
відносини,  або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обгрунтованим
вважається рішення,  в якому повно
відображені обставини,  що мають значення
для справи,  висновки суду про
встановленні обставини і правові наслідки є вичерпними,  відповідають дійсності і підтверджуються
достовірними доказами,  дослідженими в
судовому засіданні.

Суд
першої інстанції встановив,  що позивач
звільнився з загону 12.03.2002 року. Багатократно звертався до суду за захистом
порушених прав,  у тому чисті про
стягнення невиплаченої зарплати та середнього заробітку за час затримки виплат
сум при звільненні на підставі вимог
ст.  117 КЗпП України.

Суд
прийняв до уваги,  що позивач не прийшов
до відповідача у липні 2005 року отримати суму донарахованої зарплати з своєї
волі,  вважаючи,  що сума зарплати нарахована незаконно,  вважав,
що відповідач повинен нарахувати йому середній заробіток за час затримки
виплати зарплати з моменту звільнення у 2002 році до часу вирішення спору у
суді,  що зроблено позивачем з порушенням
вимог  ст.  233 КЗпП України про строк звернення до суду
у три місяці за захистом порушеного права,
підстав вважати,  що цей строку
пропущено позивачем з поважних причин не вбачається,  тому немає підстав застосовувати вимоги  ст.
234 Кодексу.

Позивач
мав можливість звернутися до суду за позовом за захистом порушеного права у
2005 році,  на той момент,  як йому стало відомо про порушення його
права,  але не зробив цього,  посилаючись на чисельні звернення до органів
прокуратури,  що не є поважною причиною
для поновлення строку.

Відповідач
самостійно нарахував позивачу суми невиплаченої зарплати ,  компенсації та вихідної допомоги,  яка не є зарплатою,  а є державною гарантією працівника,  не входить до складової зарплати,  тому позивач не має можливості включати цю
суму до розрахунку середньої зарплати.

Відповідно
до роз, яснень,  що містяться у п. 4
Постанові Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 „ Про практику
розгляду судами трудових спорів „ із змінами та доповненнями,  встановлені
ст.  ст.  228,
233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від
заяви сторін. У кожному випадку суд зобов, язаний перевірити і обговорити
причину пропуску цих строків,  а також
навести у рішенні мотиви,  але при цьому
суд зобов, язаний перевірити усі обставини спарви,  права і обов, язки сторін.

Суд
встановив,  що загін добровільно до
нарахував позивачу зарплату за тренування у респіраторі,  повідомив позивача письмово про цю
обставину,  запропонував отримати
зарплату,  про що є відповідні письмові
докази,  про що не заперечує
позивач,  але зважуючи на те,  що позивач не забажав отримати ці суми
добровільно,  вважаючи розмір сум
замалими,  суд правильно прийшов до
висновку про відсутність вини загону у порушені прав позивача.

При
таких обставинах,  суд першої інстанції
прийняв рішення по суті спору з додержанням вимог матеріального і
процесуального права,  що відповідно
до  ст.
307 ч. 1 п. 1 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Оскільки
апеляційним судом не встановлено порушень або неправильного застосування судом
першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального
права та невідповідності висновків суду обставинам справи,  то підстав для задоволення скарги і

Рішенням
Київського районного суду від 26.09.2003 року змінено формулювання звільнення
позивача,  стягнута на його користь
моральна шкода,  у позові про стягнення
середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено. а.с.  47-48 .

Рішенням
того ж суду від 21.12.2004 року задоволені вимоги позивача про стягнення боргу
по зарплаті 1075 гривен,  та компенсація
за несвоєчасну виплату боргу 242 гривні,
ухвалою апеляційного суду Донецької області від 1.03.2005 року рішення
суду залишено без змін. а.с.  45 .

Суд
частково задовольнив вимоги позивача,  на
підставі діючого на момент вказаних правовідносин закону,  а саме
ст.  116 КЗпП України,  стягнув ті суми заробітку,  які позивачу нараховані до 2005 року,  але не отримані ним з його розсуду.

Відповідач
виконав свої обов, язки,  10.01.2008 року
перерахував на особистий рахунок позивача суму боргу 932, 86 гривен,  про що надав апеляційному суду відповідну
довідку.

Суд
першої інстанції додержав вимог магсріального права при вирішенні справи,  застосував до спірних правовідносин норми
матеріального права,  які підлягали
застосування,  що відповідно до
вимог  ст.  307 ч. 1 п. 1 є підставою для залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Суд
першої інстанції правильно встановив,  що
позивач 29.05.2003 року отримав суми 1075 гривен,  які стягнуті рішенням суду від 26.09.2003 року.

У липні
2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу по
зарплаті,  яка донарахована відповідачем
добровільно,  це не отримана зарплата 283
гривні,  компенсація за несвоєчасну
виплату зарплати та вихідна допомога,
усього 932 гривні.

Відповідач
повідомив позивача про нарахування частини зарплати,  запропонував позивачу з, явитися до
бухгалтерії,  та отримати зарплату,  про що у справі є лист відповідача до
позивача надісланий йому належним чином.
а.с.  14 .

Позивач
пояснив апеляційному суду,  що отримував
листа,  але не з, являвся до
відповідача,  так як його не влаштовувала
сума нарахувань. Позові заявлено на 40414 гривен.

Суд
першої інстанції правильно відмовив позивачу у задоволені позовних вимог,  так як позивач наполягав на відповідальності
відповідача за затримку розрахунку при звільненні на підставі вимог  ст.
117 ЦПК України.

скасування
судового рішення з ухваленням нового про задоволення позову немає.

Керуючись ч 1 п
1  ст. 307,   ст.
308,  313,  315 ЦПК України

УХВАЛИВ

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Київського районного суду м.  Донецька
від 12.11.2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили негайно і може бути оскаржено
безпосередньо до Верховного Суду України у касаційному порядку протягом двох
місяців з дня проголошення ухвали