Справа № 2 - 407/2008
м е н е м       У к р а ї н и
23 жовтня 2008 року Балаклавський  районний суд міста Севастополя  в складі:
головуючого -             судді
при секретарі -                     Нежмединовій Д.С.,
представника позивача -     ОСОБА_1,
представника відповідача - ОСОБА_2.,
у відкритому судовому засіданні (в залі суду ) в місті Севастополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3до ОСОБА_4,
господарства про визнання приватизації недійсною,
ОСОБА_3. в січні 2008 року звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідачів, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_4.
порушив її житлові права та її неповнолітньої доньки при приватизації квартири
АДРЕСА_1, оскільки приватизація здійснюється в спільну часткову власність з
письмової згоди всіх повнолітніх членів сім”ї, постійно мешкаючих в квартирі, в
тому числі тимчасово відсутніх.
В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав,
просив визнати приватизацію квартири АДРЕСА_1 недійсною та скасувати її.
ОСОБА_4. та його представник позовні
при цьому пояснили, що дана квартира була надана Севастопольським державним
лісомисливським господарством матері відповідачки - ОСОБА_5., яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона (ОСОБА_3.) мешкає з 2000 року в м.Воркута разом зі своїм
чоловіком, до м.Севастополя приїзджає у відпустку та мешкає в цей час у своєї свекрухи - ОСОБА_6.
Рішенням
Балаклавського районного суду м.Севастополя від 07.03.2008 р. ОСОБА_3. та
ОСОБА_7 визнані втратившими право користування жилим приміщенням. Зазначене
рішення ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 04 вересня 2008 року залишене
без змін. Таким чином, підстави для визнання приватизації недійсною відсутні.

Представник
Севастопольського державного лісомисливського господарства у судове засідання не з'явився, повідомлений
належним чином, покладався
на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його
представника, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм
правовідносини.

Відповідачі ОСОБА_3., ОСОБА_7, були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 з
2000 року. Там не мешкають з 2000 року, оскільки з цього часу мешкають постійно
в м.Воркута Російської Федерації. Відповідачка разом з донькою на час
відпустки, тобто на 2-3 місяці приїздила до м.Севастополя та проживала в
квартирі матері свого чоловіка - ОСОБА_6., до відповідача заходила в гості.

Рішенням
Балаклавського районного суду м.Севастополя від 07.03.2008 р. ОСОБА_3. та
ОСОБА_7 визнані втратившими право користування жилим приміщенням. Зазначене
рішення ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 04 вересня 2008 року
залишене без змін.

Згідно
зі ст.29 ЦК України, місцем проживання неповнолітніх дітей визнається місце
проживання їх батьків.

Згідно з
п.п.1,4 ст.5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду” право
на приватизацію квартири має наймач та члени його сім”ї, які постійно
проживають з ним в цій квартирі, або за якими зберігається право на житло.

Оскільки
позивачка ОСОБА_3. та її донька визнані втратившими право  користування жилою площею в квартирі, то
відповідно й права на її приватизацію не набули.

Відповідно
до ч.2 ст.15 Закону України „Про власність” наймач житлового приміщення в
будинку державного житлового фонду має право придбати у власність відповідну
квартиру шляхом викупу чи з других підстав, передбачених законодавством
України.

Згідно з
ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим, якщо незаконність
його придбання не встановлена судом.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач
ОСОБА_4. зареєстрував право власності за собою без порушення вимог ст.5 Закону
України „Про приватизацію державного житлового фонду”, яка пов”язує право на
приватизацію тільки з фактом постійного проживання в квартирі.

Факт
того, що ОСОБА_3. та її донька ОСОБА_7 постійно мешкають в м.Воркута Російської
Федерації встановлений рішенням Балаклавського районного суд м.Севастополя від
07.03.2008 року та не заперечувався представником позивачки.

Реєстрація
місця проживання особи згідно зі ст.6 Закону України „Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в Україні” повинна відбуватися за фактичним
місцем проживання. Тому реєстрація позивачки з залежними від неї особами в кв.
АДРЕСА_1 суперечить даній нормі закону.

Згідно з
ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов”язана ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких
обставин, суд вважає, що позовні вимоги Богданової О.Г. не обгрунтовані та не
підлягають задоволенню.

Судові
витрати відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує стороні на користь якої
ухвалено рішення з другої сторони понесені нею витрати і документально
підтверджені.

На підставі вище
викладеного, керуючись ст.29 ЦК України, ст.6 Закону України „Про свободу
пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”, ст.5 Закону України
„Про приватизацію державного житлового фонду”, ст.ст.60, 88, 213-215, 218 ЦПК
України, суд -

в
и р і ш и в :

позовні вимоги ОСОБА_3до ОСОБА_4, Севастопольського державного лісомисливського господарства про визнання
приватизації недійсною -
залишити без задоволення.

Рішення
суду може бути оскаржене до апеляційного суду міста Севастополя через
Балаклавський районний суд міста Севастополя шляхом подання в 10-денний термін
з моменту проголошення рішення, заяви про апеляційне оскарження рішення суду й
подання в термін 20 днів після цього апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст.
295 ЦПК України.

СУДДЯ: