Справа № 2-177/2008 рік
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

17
квітня 2008 року     Ріпкинський районний
суд Чернігівської області

у складі: головуючого - судді
Жовток Є.А.

при секретарі Нерус Н.І.

з участю представника позивача-відповідча Даценко О.І.

відповідача-позивача ОСОБА_1

представника відповідача-позивача ОСОБА_2,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Ріпки справу за   позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» доОСОБА_1 про розірвання договору позики і
стягнення заборгованості за договором, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1до
ТОВ «Орлан-Транс-Груп», про визнання договору позики недійсним і стягнення  коштів, сплачених за договором позики,

В С Т А Н О В И
В :

ТОВ
«Орлан-Транс-Груп» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, зазначивши, 09.12.2005
року між товариством та ОСОБА_1, був укладений договір позики № 68-В, у
відповідності до якого, товариство надало свойому працівнику ОСОБА_1 позику у
розмірі 3358 грн. 32 коп., з умовою її повернення упродовж 12 місяців. Пунктом
5 вказаного договору було передбачено дострокове повернення позики у випадку
звільнення позичальника з роботи у позивача. На момент звільнення позичальника
з роботи 07.02.2006 року, зобов”язання взяте на себе ОСОБА_1 було виконано
частково, у розмірі 1165 грн.13 коп. Таким чином, позивач просить стягнути з
відповідача 2373 грн. 19 коп. в якості в відшкодування заборгованості за
договором позики та 82 грн. в якості відшкодування понесених судових витрат, а
всього 2455,19 грн.

ОСОБА_1 звернувся до суду із
зустрічною позовною заявою до ТОВ «Орлан-Транс-Груп», зазначивши, що договір
позики від 09.12.2005 року № 68-В з ТОВ «Орлан-Транс-Груп» був підписаний без
його волевиявлення, під психологічним тиском, без мети настання відповідних
правових наслідків. Грошей чи інших матеріальних цінностей ОСОБА_1 від ТОВ
“Орлан-Транс-Груп” не отримував. Таким чином, ОСОБА_1 просить визнати договір
позики недійсним, відмовити в задоволенні первісних позовних вимог та стягнути
з ТОВ “Орлан-Транс-Груп” 1165 грн. 13 коп. сплачених в рахунок погашення
заборгованості за договором позики, а також 85 грн. в якості відшкодування
судових витрат.

В
судовому засіданні представник ТОВ “Орлан-Транс-Груп”, як представник позивача,
підтримав вимоги заявлені до ОСОБА_1 про розірвання договору позики та стягнення
заборгованості за договором, вказавши, що між товариством, та ОСОБА_1, як
працівником ТОВ “Орлан-Транс-Груп”, був укладений договір позики, котрий
ОСОБА_1 підписав та, 09.12.2005 року, отримав за видатковим касовим ордером
3358 грн. 32 коп. Із вказаної суми ОСОБА_1 повернув товариству 1165 грн. 13
коп. звільнившись з підприємства за власним бажанням 07.02.2006 року. Оскільки
договором  передбачено дострокове
повернення позики у випадку звільнення особи з підприємства, а ОСОБА_1
звільнившись з роботи, свого зобов”язання у повному обсязі не виконав,
представник ТОВ “Орлан-Транс-Груп” просить достроково розірвати договір
укладений між сторонами та стягнути з відповідача залишок заборгованості та
судові витрати понесені по справі.

Як
представник відповідача, у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору позики, стягнення коштів сплачених за договором, а також
судових витрат, представник ТОВ “Орлан-Транс-Груп” вказав на безпідставність
вимог ОСОБА_1, тому що останній не надав суду доказів  про
примушування до підписання договору. В той же час, статутом ТОВ
“Орлан-Транс-Груп”, чинним на момент укладення угоди між сторонами, передбачено
надання товариством фінансових послуг, в тому числі і позик, а підписи ОСОБА_1
під договором позики та видатковим касовим ордером, свідчать про дійсність
волевиявлення сторін та виконання взятих на себе зобов”язань зі сторони ТОВ
“Орлан-Транс-Груп” у повному обсязі. Крім того, прибуткові касові ордери про
перерахування ОСОБА_1 коштів в рахунок повернення позики, свідчать про часткове
виконання позичальником взятих на себез зобов”язань.

В
судовому засіданні ОСОБА_1, як відповідач, та його представник ОСОБА_2, вимог,
заявлених ТОВ “Орлан-Транс-Груп”, не визнали, вказавши, що підписання договору
позики між сторонами, не мало на меті
настання відповідних правових наслідків, а було спрямоване на стягнення
з ОСОБА_1 коштів, сплачених ТОВ “Орлан-Транс-Груп”, як штраф за порушення
правил міжнародних автоперевезень. Посадові особи ТОВ “Орлан-Транс-Груп” чинили
на ОСОБА_1 психологічний тиск, погрожуючи не поверненням трудової книжки після
того, як останній написав заяву про звільнення з роботи. ОСОБА_1 підписав
договір позики та робив власноручні написи у прибутковому касовому ордері про
те, що отримав в якості позики 3538 грн. 32 коп., однак коштів фактично не
отримував. Вподальшому   з ОСОБА_1 були
утримані кошти в розмірі 1165 грн. 13 коп. за ніби-то повернуту частину позики.

Як
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1, а також його представник ОСОБА_2, свої
вимоги про визнання недійсним договору, укладеного між сторонами, підтримали та
просили стягнути з ТОВ “Орлан-Транс-Груп” 1165 грн. 13 коп., отриманих в
рахунок погашення боргу за договором позики та 85 грн. судових витрат. На
підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 та його представник вказували на  психологічний тиск, який чинився відносно
ОСОБА_1 посадовими особами підприємства, на відсутність спрямованості правочину
щодо настання реальних правових наслідків. Крім того, представник ОСОБА_1 в
судовому засіданні зазначила, що згідно Єдиного державного реєстру, предметом
діяльності ТОВ “Орлан-Транс-Груп” є роздрібна торгівля пальним та організація
автомобільного вантажного перевезення. Таким чином, надання позик суперечить
статутній діяльності підприємства.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що первісний позов ТОВ “Олан-Транс-Груп”
підлягає задоволенню, а зустрічні вимоги, заявлені ОСОБА_1, необхідно
відхилити.

У відповідності до ч.2 ст.10
Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов”язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_1, з 28.01.2005 року по
07.02.2006 року, працював водієм ТОВ "Орлан-Транс-Груп" по
перевезенню вантажів і на нього була покладена повна матеріальна
відповідальність.

З договору позики № 68-В, укладеного між сторонами 09.12.2005 року,
вбачається, що товариство надало свойому працівнику ОСОБА_1 позику у розмірі
3358 грн. 32 коп., з умовою її повернення упродовж 12 місяців. Пунктом 5 вказаного
договору передбачено дострокове повернення позики у випадку звільнення
позичальника з роботи у ТОВ «Орлан-Транс-Груп», незалежно від підстав
звільнення.

В судовому засіданні сторони
визнали той факт, що ОСОБА_1 підписував договір № 68-В від 09.12.2005 року,
згідно якого товариство надало йому позику у розмірі 3538 грн. 32 коп., а
позичальник зобов'язався повернути таку ж суму коштів упродовж 12 місяців з
моменту її отримання.

Крім
того, сторони не оспорювали той факт, що ОСОБА_1 власноручно виконав напис у
видатковому касовому ордері № 4323 від 09.12.2005 року про отримання від ТОВ
"Орлан-Транс-Груп", в якості позики, 3538 грн. 32 коп.

Згідно ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Суд вважає, що ТОВ “Орлан-Транс-Груп", належними та допустимими
засобами доказування, довело в судовому засіданні факт укладення договору
позики з  ОСОБА_1 та факт повного
виконання договору зі сторони позичальника.

З прибуткових касових ордерів № 3357 від 09.12.2005 року, № 3759 від
22.12.2005 року та № 3886 від 07.02.2006 року вбачається, що ОСОБА_1
повернув  ТОВ “Орлан-Транс-Груп"
частину позики на загальну суму 1165 грн. 13 коп.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 як сторона у договорі
позики, також виконав частину своїх зобов”язань перед ТОВ
“Орлан-Транс-Груп".

Наказом № 23-К від 07.02.2006 року
ОСОБА_1, за власним бажанням, був звільнений з роботи у ТОВ "Орлан-Транс-Груп".

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому договором.

З картки рахунку № 3775 від 29.06.2006 року вбачається, що заборгованість
ОСОБА_1 за договором позики становить 2373,19 грн. і сторони в судовому
засіданні не заперечували того факту, що ОСОБА_1 не повернув ТОВ
"Орлан-Транс-Груп" вказану частину позики.

Суд приходить до висновку, що у відповідності до п.5 Договору, укладеного
між сторонами, у ОСОБА_1 з 07.02.2006 року виникло зобов”язання перед ТОВ
“Орлан-Транс-Груп" щодо дострокового повернення залишку позики у розмірі
2373 грн. 19 коп.

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов”язання, настають правові
наслідки у вигляді відшкодування збитків.

У відповідності до ч.2 ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною.

Таким чином, суд вважає що вимоги ТОВ “Орлан-Транс-Груп", заявлені до
ОСОБА_1 про розірвання договору позики та стягнення заборгованості за
договором, є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1, заявлені до ТОВ «Орлан-Транс-Груп», про
визнання недійсним договору позики та стягнення коштів сплачених за договором,
задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Частиною 1 ст.231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою
проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного
тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Частинами 3,5 ст.203 ЦК України
передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати
його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання
правових наслідків.

Суд вважає, що ТОВ «Орлан-Транс-Груп» довело в судовому засіданні  волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору
позики та повне реальне настання правових наслідків правочину, в частині взятих
на себе позикодавцем зобов”язань.

Суд критично ставиться до пояснень ОСОБА_1 та його представника про
застосування психологічного тиску, з метою спонукати ОСОБА_1 укласти договір,
не спрямований на реальне настання правових наслідків.

ОСОБА_1 в судовому засіданні
пояснив, що особисто підписав договір та касовий ордер про отримання коштів, а
вподальшому перераховував підприємству кошти на відшкодування позики.

Як на причини примушування його укласти договір позики, ОСОБА_1 вказує на
застосування штрафних санкцій відносно ТОВ “Орлан-Транс-Груп" під час
здійснення міжнародних автоперевезень.
Оскільки підприємство було оштрафоване на території іноземної держави,
його керівництво мало намір відшкодувати свої збитки за рахунок ОСОБА_1, як
водія транспортного засобу.

На підтвердження своїх доводів
ОСОБА_1 надав в судове засідання копії документів, виконаних іноземною мовою.
Вказаним документам суд, за відсутності перекладу на мову, котрою ведеться
судочинство, позбавлений можливості дати оцінку.

ОСОБА_1 і його представником, в
судовому засіданні не було заявлено клопотань про виклик свідків, котрі
підтвердили б обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Пояснення представника ОСОБА_1 про те, що на ОСОБА_1 чинився психологічний
тиск, суд також не може прийняти як достовірні та допустимі, оскільки ОСОБА_2,
не будучи безпосереднім очевидцем укладення угоди, дізналася про певні
обставини зі слів ОСОБА_1

Крім того, суд приймає до уваги що ОСОБА_1, припинивши трудові відносини з
ТОВ “Орлан-Транс-Груп" та 20.03.2006 року отримавши трудову книжку, не
будучи підпорядкованим та іншим чином залежним від керівництва підприємства,
тривалий час не вживав заходів щодо судового врегулювання спору, та не
звертався до правоохоронних органів із заявами про неправомірні дії вчинені
відносно нього.

Суд вважає безпідставними доводи
представника ОСОБА_1 про те, що надання позичок, суперечить статутній
діяльності ТОВ “Орлан-Транс-Груп", у зв”язку з тим, що предметом
діяльності товариства, згідно відомостей, зазначених у Єдиному державному
реєстрі, є торгівля пальним та організація автомобільного вантажного
перевезення.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру ТОВ “Орлан-Транс-Груп", до
видів діяльності товариства віднесені також грошове та фінансове посередництво,
а пунктом п.3.2.2. ст.3 Статуту товариства, передбачено надання фінансових
послуг (лізингу, надання порук та позик фінансовими активами, інші операції,
які можуть надаватися не фінансовими установами).

Таким чином, ОСОБА_1 та його представник, не довели в судовому засіданні
належними та допустимими засобами доказування, факту примушування зі
сторони  ТОВ “Орлан-Транс-Груп" до
підписання договору позики без мети настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст.88 ЦПК України, з ОСОБА_1, як з відповідача,  підлягають стягненню понесені  ТОВ “Орлан-Транс-Груп" судові витрати.

Керуючись ст.ст.10, 57, 209, 212, 215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов
ТОВ «Орлан-Транс-Груп» до ОСОБА_1- задовольнити.

Розірвати
договір позики № 68-В, укладений 09.12.2005 року між ТОВ «Орлан-Транс-Груп» та
ОСОБА_1

Стягнути
з ОСОБА_1на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп»
заборгованість за договором позики у розмірі 2373 грн. 19 коп., а також судові
витрати у розмірі 81 грн., а всього 2454 грн. 19 коп.

В
задоволенні позову ОСОБА_1до ТОВ «Орлан-Транс-Груп», про визнання недійсним
договору позики № 68-В, укладеного 09.12.2005 року між ОСОБА_1 і
ТОВ«Орлан-Транс-Груп», а також про стягнення коштів, сплачених за договором
позики - відмовити.

Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Заява
про апеляційне оскарження рішення може бути подана до апеляційного суду
Чернігівської області, через Ріпкинський районний суд, протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Апеляційна скарга на
рішення може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області, через
Ріпкинський районний суд, протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Повний
текст рішення виготовлено 22.04.2008 року.

Суддя                                                                                   Є.А. Жовток