Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2008 року                                                  м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області  в складі:

головуючого-судді:
Попович С. С.

секретаря:                          Черкес У.О.

адвоката ОСОБА_3

сторін та представників сторін :
позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті
Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно з
яким позивач просить стягнути  з
відповідача 5044 гривні 38 коп. у відшкодування матеріальної шкоди заподіяної
внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за пошкодження автомобіля та у зв'язку
з цим же 5000 гривень у відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свою позицію
по суті спору тим, що 18 грудня 2007 року в м. Івано-Франіквську на вул. П.
Орлика автомобіль яким керував відповідач зіткнувся з автомобілем яким керував
позивач, автомобілю позивача було спричинено ряд механічних ушкоджень, а саме :
пошкоджено переднє ліве крило, бампер передній, розламано ковпак лівого колеса,
погнутий обод переднього колеса,
постановою судді Івано-Франківського міського суду від 15 січня 2008
року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення по
факту зіткнення з автомобілем позивача і накладено адміністративне стягнення у
вигляді штрафу, тим самим визнано його винним у дорожньо-транспортній пригоді,
штраф відповідач сплатив, -

встановив:

Відповідач та його представник
позову не визнали та по суті спору вважають, що відповідач не винен у порушенні
Правил дорожнього руху, що привели до дорожньо-транспортної пригоди, а
відповідач також пояснив, що вважає, що винні у ДПТ обидві сторони, що він не
згіден з сумою яка підлягає до відшкодування в частині стягнення матеріальної
шкоди, що він згіден відшкодувати приблизно 2500 гривень, що не слід було
міняти крило, що його достатньо було виправити, і що вартість яку просить
стягнути позивач не відповідає дійсній вартості, що внаслідок ДТП позивачу
моральшу шкоду не заподіяно, і що його вимога в цій частині нічим не
підтверджується. Постанову судді про притягнення до адмінвідповідальності
відповідач оскаржував в порядку нагляду, але йому в такому відмовили. Тому з
другого боку він розуміє, що ніяких інших доказів з цього приводу він суду
надати не може.

Вислухавши
сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов слід
задовольнити частково виходячи з наступного.

Обидві
сторони визнали той факт, що 18 грудня 2007 року мала місце
дорожньо-транспортна пригода в ході якої відбулось зіткнення автомобілів якими
керували сторони по справі. Той факт, якого не визнає відповідач, хто є винним
у порушенні Правил дорожнього руху в тій пригоді, підтверджується постановою
судді Івано-Франківського міського суду від 15 січня 2008 року, яка також
підтверджує факт ДТП і з якої вбачається, що відповідач, керуючи автомобілем
Ніссан-Альмера, порушив Правила дорожнього руху, зокрема п. 14.2 Правил..., за що
був визнаний винним у вчиненні адмінправопорушення передбаченого ст. 124 КпАП
України і на нього було накладено штраф ( а.с. 3, 27 ). А ст. 61 ч. 4 ЦПК
України передбачає, що постанова суду у справі про адмінправопорушення є
обов”язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій
особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці події
та чи вчинені вони цією особою. Тобто, вказана постанова судді має преюдиційне
значення при вирішенні даного спору і нічого іншого не треба досліджувати для
того щоб визначитись хто є винуватцем у вказаній вище дорожньо-транспортній
пригоді. Тому позиція відповідача про те, що він не є винуватцем
дорожньо-транспортної пригоди не відповідає дійсним обставинам справи.

Позивач
надав суду висновок спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження від
21 грудня 2007 року який підтверджує, що вартість матеріального збитку ( шкоди
), завданого власнику автомобіля в результаті ДТП з врахуванням втрати товарної
вартості ( ВТВ ) спричинений автомобілю Шевролет-Лацетті, 2006 року випуску,
реєстраційни номерний знак НОМЕР_1 ( яким керував за дорученням позивач )
внаслідок його пошкодження під час ДТП складає 4694 гривні 38 коп.  ( а.с. 4-12 ). При цьому
спеціаліст-автотоварознвець виходив з того, що необхідно ремонтувати переднє
ліве крило яке має вмятини по ободу, пофарбувати передній бампер, замінити
ковпак лівого колеса, обкатати погнутий обод диску переднього колеса ( а.с. 8
). Позивачем по тексту позову неправильно включено до вартості матеріального
збитку також і вартість суми сплаченої за проведення експретизи, така сума теж
підлягає відшкодуванню, але не як матеріальний збиток заподіяний автомобілю, а
як судові витрати по справі.

Позивач
надав суду також і квитанцію до прибуткового касового ордеру № 5 від 28 грудня
2007 року ( а.с. 43 ) з якої вбачається що ним за фактично виконані роботи по
ремонту автомобіля сплачено 2513 гривень. А з акту виконаних робіт від 28
грудня 2008 року видно, що фактично мала місце заміна переднього лівого крила,
а не його ремонт, заміна лівого бокового дзеркала, про що не вказав
спеціаліст-автотоварознавець ( а.с. 43, зворот ).

Посилаючись
на ці документи відповідач та його представник вважають суму яку просить
стягнути позивач завищеною. Проте така їх позиція не відповідає дійсним
обставинам по справі. Дійсно спеціаліст-автотоварознавець вказав, що переднє
крило слід ремонтувати, а фактично позивач поміняв крило на нове як він та його
представник пояснили за рекомендацією спеціалістів котрі проводили ремонт
виходячи з того, що при ремонті крила не можна буде належно його вирівняти і
будуть проглядатись дефекти. Дійсно спеціаліст-автотоварознавець не вказав про
необхідність заміни зеркала заднього виду, а позивачем це фактично зроблено.
Тобто, спеціаліст-автотоварознавець не порахував у вартість шкоди яку слід
відшкодовувати вартісь вказаних деталей та роботу по їх встановленню. Але
позивач разом з тим просить стягнути у його користь шкоду по розрахунку
вказаного спеціаліста, а не виходячи з фактично понесених затрат. В той же час
спеціаліст-автотоварознавець суму збитку порахував з врахуванням втрати
автомобілем яким керував позивач в тому числі і втрати товарного виду (
автомобіль перебував у експлуатації з дати випуску трохи більше як півтора року
), і суд вважає, що позивач підставно взяв за основу саме цю суму до
відшкодування оскільки він має на таке право виходячи з вимог чинного
цивільного законодавства, про що буде зазначено нижче.

Позивач
надав суду довідку відділу ДАІ в якій зазначено, що 18 грудня 2007 року під час
дорожньо-транспортної пригоди з автомобілем яким він керував такі деталі кузова
отримали механічні ушкодження : передній бампер, переднє ліве крило, ліве
зеркало заднього виду, ковпак переднього лівого колеса ( а.с. 41 ).

Дійсно
у довідці ВДАІ не вказано про те, що механічні ушкодження отримав обод диску
переднього колеса, але про це є зазначено в протоколі огляду транспортного
засобу ( автомобіля позивача ) від 21 грудня 2007 року ( а.с. 8 ) і суд
виходить з того, що в акті ВДАІ є зазначено про пошкодження ковпака, а те що
про обод не вказано, бо під пошкодженим ковпаком не було цього видно і тільки
після при детальному огляді спеціалістом це було виявлено, і це не може бути
підставою для відмови у відшкодуванні в цій частині шкоди тільки по такій
підставі.

Копія
довіреності на право керування транспортним засобом від 12 серпня  2007 року ( а.с. 26 ) та копія свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу підтверджуює, що власником пошкодженого
автомобіля є ОСОБА_5, а позивач керує та розпоряджається цим автомобілем і має
в тому числі і право подавати відповідні заяви при спричиненні транспортному
засобу  шкоди в результаті ДТП,
одержувати за таке кошти.

Копія
довіреності на право керування транспортим засобом від 24 грудня 2006 року та
копія свідоцтва про реєстраціє транспортного засобу підтверджує, що власником
автомобіля Ніссан-Альмера, яким керував відповідач є ОСОБА_6, відповідач
керував транспортним засобом котрим було спричинено шкоду автомобіляю котрим
керував позивач на підставі довіреності.

Ст.
22 Цивільного Кодексу України передбачає, що особа, якій завдано збитків в
результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До
збитків включаються в тому числі втрати, яких особа зазнала у зв”язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить
зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки ). Збитки
відшкодовуються в повному обсязі. Ст. 1166 Цивільного Кодексу України
передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної чи
юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала.
Відповідно до ст. 1187 Цивільного Кодексу України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується особою яка на відповідній правовій підставі
( право власності, договір підряду, оренди тощо, в тому числі і довіреності )
володіє транспортним засобом. У ст. 1192 Цивільного Кодексу України зазначено,
що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов”язати
особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати
завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на
момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення
пошкодженої речі. Повне відшкодування шкоди передбачає і стягнення шкоди у
зв”язку з втратою автомобілем товарного виду.

Як
роз”яснив Верховний Суд України у п. 4 Постанови Пленуму № 6 від 27 березня
1992 року ( з послідуючитми змінами та доповненнями ) “Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” під володільцем
джерела підвищеної небезпеки ( яка як несе відповідальність за вчинене так і
має право на відшкодування заподіяної шкоди ) розуміється юридична особа або
громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу
права власності, повного господарського відання або з інших підстав ( договору
оренди, довіреності тощо ). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки
особа яка керує транспортним засобом в силу трудових відносин. Тому,
відповідно, позивач хоч і не є власником пошкодженого автомобіля, але як такий,
що керує автомобілем на підставі довіреності, вправі ставити вимогу про
стягнення у його користь заподіяної шкоди. А відповідальність повинен нести
саме відповідач.

Ст.
1167 Цивільного Кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній
особі неправомірними діями відшкодовується особою, що її завдала, за наявності
її вини.

Визначаючись
у питанні стягнення моральної шкоди з відповідача у користь позивача суд
враховує те, що в основі своїх вимог у цій частині позивач важає, що моральна
шкода спричинена йому саме фактом ДТП, його наслідками, неможливістю
користуватись автомобілем певний період часу ( зі слів самого позивача
приблизно 9-10 днів ) коли автомобіль знаходився у ремонті, стражданнями у
зв”язку з цим. А ці обставини знайшли певне підтвердження дослідженими судом
доказами. І суд приходить до висновку про те, що дійсно сам по собі факт ДТП внаслідок
якого позивач протягом певного часу не мав можливості користуватись автомобілем
за призначенням, змушений був споглядати на ушкоджений автомобіль, який
фактично є новим, 2006 року випуску, автомобіль внаслідок ДТП втратив свій
первинний вигляд, а відповідач при цьому не бажав добровільно відшкодувати
заподіяну матеріальну шкоду, призвів до моральних страждань позивача у зв”язку
з чим у його користь слід стягнути у відшкодування моральної шкоди з
врахуванням фактичних обставин по справі 3000 гривень, що є частково
співрозмірним спричиненій матеріальній шкоді, а у відшкодування решти суми по
підставах зазчених у заяві слід відмовити за недоведеністю вимог.

Аналіз
досліджених судом доказів дає в сукупності підстави прийти до висновку про те,
що позивач, котрий керував автомобілем на законних підставах, вправі отримати
від відповідача, що керував іншим транспортним засобом як джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодування вказаних грошових сум виходячи з того, що відповідач є
винним у спричиненні такої шкоди,  факт
ДТП сторони  не заперечують, вина
відповідача підтверджується вказаною вище постановою судді, а вартість збитків
висновком спеціаліста. Відповідач висновок експерта не спростовував ніякими
іншими доказами.

З
відповідача також слід стягнути і судові витрати по справі які в загальному
становлять 1346 гривень 50 копю. При цьому суд враховує, що як вбачається з
пояснень сторін адвокат ОСОБА_3 надавав позивачу правову допомогу і в ході
підготовки справи до слухання, тому слід стягнути всю суму сплачену у його
користь згідно долученої квитанції.

На підставі викладеного, ст.ст.
3.4,10,11,57-61 ЦПК України, ст.ст. 22,1166,1167,1187,1192 Цивільного Кодексу
України, керуючись ст.ст. 208-218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути
з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди заподіяної
внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 18 грудня 2007 року,
4694 гривні 38 копійок та у відшкодування моральної шкоди у зв”язку з цим же
3000 гривень, стягнути судові витрати по справі в сумі 1346 гривень 50 коп.

У
стягненні решти суми у відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської
області може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення,
апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження через суд першої інстанції. Рішення набирає
законної сили після закінчення строку подачі заяви на апеляційне оскарження, якщо
заяву про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання заяви про
апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, рішення
суду набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя:
Попович С. С.

Копія вірна