Справа 2-0190/2008 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М     У К
Р А Ї Н И

“27” червня
2008  року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої:      судді                                 Ткаченко І.
Ю.

при секретарі:
Шаботинець С. В.

за участю позивача:                                   ОСОБА_1

представника позивачки:                          ОСОБА_5

представника відповідача:                        Нагорного Є.

третіх осіб:
ОСОБА_2, ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну
справу  за позовом ОСОБА_1ДО ВИКОНАВЧОГО
КОМІТЕТУ КРАСНОГВАРДІЙСЬКОГО РАЙОНУ М. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА, ТРЕТІ ОСОБИ - ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2007 року позивачка
пред'явила позов до відповідача й просила визнати угоду укладену 22 травня 1999
року на квартиру АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську дійсною та визнати за нею право
власності на вказану квартиру. У липні 2007 року позивачка уточнила свої
позовні вимоги та просила визнати угоду укладену 22 травня 1999 року на
квартиру АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську дійсною, а також визнати за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, яка складається з 8/50
частин домоволодіння і включає будівлі та споруди: Б - сарай, В - літню кухню,
Г - сарай дощатий, Д - вбиральню, 1,4,5 - огородження. В обґрунтування свого
позову позивачка зазначила, що у квартирі АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську
мешкала ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про
смерть виданим відділом РАГС виконкому Кіровської районної Ради народних
депутатів м. Дніпропетровська від 18 березня 1997 року, актовий запис № 476.
Після її смерті свідоцтво про право на спадщину га 8/50 частин вищевказаного
домоволодіння отримав її чоловік ОСОБА_7. На початку 1999 року стан здоров'я
ОСОБА_7 погіршився, та йому були потрібні гроші на лікування і він вирішив
продати домоволодіння по АДРЕСА_1(8/50 частин), сам він у той час мешкав за
адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_2. Так як позивачка, двоє її дітей та
чоловік, з 1990 року, мешкали у зазначеному домоволодінні, то він запропонував
його купити. Від його імені було видано доручення на розпорядження майном на
ім'я ОСОБА_2, яка і продала позивачці АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, а саме
позначені у технічному паспорті відповідними літерами - Б - сарай, В - літню
кухню, Г - сарай дощатий, Д - вбиральню, 1,4,5 - огородження. Позивачка
передала ОСОБА_2 гроші у розмірі 2000 гривень та вони оформили домашню угоду, а
юридично домовилися оформити це пізніше, коли стан здоров'я ОСОБА_7 покращиться.
Але тому що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, доручення вже не було дійсне, і
документи нотаріально оформити вони не змогли, але угода була виконана у
повному обсязі обома сторонами.

Позивачка у судовому засіданні свої позовні
вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити,  пояснивши, що вона уклала домашню угоду з
ОСОБА_2 у травні 1999 року, згідно якої придбала 8/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, але нотаріально угоду не посвідчили, через те,
що у неї не було коштів, у квартирі не проживала і не проживає через
відсутність у ній належних умов, а проживала у времянці, розташованій у дворі
домоволодіння, гроші відповідно домашньої угоди були передані ОСОБА_2 частками
- спочатку 1000 гривень, а потім ще  1000
гривень.

У судовому засіданні представник позивачки
ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача
Нагорний Є.В. позовні вимоги не визнав, та зазначив що відповідно до свідоцтва про право на спадщину та технічної
документації на домоволодіння, складеної 21 листопада 1997 року, у володінні
померлого ОСОБА_7 не перебували будівлі зазначені у домашній угоді і на які
позивачка просить визнати право власності, а також не надано доказів щодо
виконання сторонами своїх зобов'язань відповідно до домашньої угоди.

У судовому засіданні третя особа - ОСОБА_2
пояснила, що вона доглядала за ОСОБА_7 та за його дорученням уклала домашню
угоду з ОСОБА_1 про купівлю-продаж квартири № 3 та інших надвірних споруд у будинку
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську за 2000 гривень. Гроші від ОСОБА_1 вона отримала
частками, але в повному обсязі, ОСОБА_1 після купівлі квартири в ній не
проживала, бо квартира непридатна для проживання, ОСОБА_1 з сім'єю проживала та
проживає у времянці, розташованій у дворі домоволодіння, правовстановлюючих
документів на яку немає. Нотаріально домашню угоду не посвідчили через те, що
їй необхідно було доглядати за хворими родичами, а коли помер ОСОБА_7, то
доручення, яке він їй видав на продаж квартири, вже було недійсне.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у судовому
засіданні пояснили, що вони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську, вже тривалий час у квартирі № 3 того ж будинку, де раніше
проживав ОСОБА_7 ніхто не проживає, не проводить ремонт будівлі, внаслідок чого
остання прийшла до повної непридатності до проживання, та руйнується, що
викликає у них побутові незручності та призводить до матеріальних витрат.
Позивачка з сім'єю проживала та проживає у времянці, яка знаходиться у них у
дворі, правовстановлюючих документів на яку ні вони, ні позивачка не мають.

Вислухавши позивачку, її представника,
представника відповідача, третіх осіб, свідків, вивчивши матеріали справи, суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, не заборонених законом, у тому числі, по
угодах, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає з закону або незаконність набування права власності не встановлена
судом. Згідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає чи зобов'язується передати майно (товар) у власність іншій
стороні (покупцю), а інша сторона приймає чи зобов'язується прийняти майно
(товар) та сплатити за нього визначену грошову суму.

В судовому засіданні встановлено, ОСОБА_1 з
сім'єю проживала у времянці, яка розташована на території домоволодіння
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську. 22 травня 1999 року між ОСОБА_2, діючої за
дорученням від ОСОБА_7, та ОСОБА_1, у присутності двох свідків - ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, було укладено домашню угоду про купівлю-продаж квартири № 3, житлової
времянки та інших надвірних будівель у будинку АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську,
вартістю 2000 гривень, із зазначенням що угода буде нотаріально посвідчена тоді
коли будуть готові документи.
Нотаріально вказана угода посвідчена не була.

На підставі ч.2 ст. 220
ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд
може визнати такий договір дійсним.

З тексту домашньої угоди, наданої суду, вбачається, що
ОСОБА_2та  ОСОБА_1 уклали домашню угоду,
згідно якої ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняла квартиру № 3, житлову времянку та інші надвірні будівлі у будинку
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську за 2000 грн.,
нотаріальне посвідчення угоди повинно було здійснитися після підготовки
документів. Зазначену в угоді суму грошових коштів ОСОБА_1 повністю сплатила
ОСОБА_2,  але істотні умови договору
сторонами виконані не були, позивачка після укладання угоди не прийняла
відповідно до домашньої угоди купівлі-продажу майно придбане нею і не
заселилася у квартиру, за житлово-комунальні послуги не сплачувала, а
продовжила проживати у времянці, що підтверджується поясненнями свідків, третіх
осіб та визнано самою позивачкою, тому судом довідка про проживання позивачки з
сім'єю у квартирі № 3 за вищевказаною адресою до уваги не приймається. Також в
судовому засіданні не встановлено, що б одна із сторін ухилялася від
нотаріального посвідчення договору, як зазначено в тексті угоди, нотаріальне посвідчення відбудеться  після підготовки документів, однак в судовому
засіданні позивачка пояснила, що договір оформлено не було через відсутність у
неї коштів, а третя особа ОСОБА_2 зазначила, що договір посвідчено не було
через те, що вона доглядала за хворими родичами, що протирічить умовам,
зазначеним у домашній угоді, і не може бути визнано судом, як ухилення однієї
із сторін від нотаріального посвідчення договору. Крім того,  в позовній заяві не зазначено та в судовому
засіданні не встановлено, що ОСОБА_7 на праві власності належали
споруди, зазначені у домашній угоді, із наданого суду свідоцтва про право на
спадщину вбачається, що він був власником 8/50 частин зазначеного
домоволодіння, а всі будівлі та споруди, розташовані на присадибній земельній
ділянці, а саме: Б - сарай, В - літню кухню, Г - сарай дощатий, Д - вбиральню,
1,4,5 - огородження, на які позивачка просить визнати за нею право власності,
йому особисто не належали.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана надати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень, а із ч.
1 ст. 11 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи на підставі доказів,
наданих сторонами та іншими учасниками процесу. Таким чином, законних підстав
для задоволення  позовних вимог  - немає.

На
підставі викладеного і керуючись ст. 220, 328, 655 ЦК України, ст. 10,11, 60,
88, 131, 213, 215 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1ДО ВИКОНАВЧОГО КОМІТЕТУ КРАСНОГВАРДІЙСЬКОГО РАЙОНУ М.
ДНІПРОПЕТРОВСЬКА, ТРЕТІ ОСОБИ - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4ПРО ВИЗНАННЯ ДОГОВОРУ
КУПІВЛІ-ПРОДАЖУ ДІЙСНИМ ТА ВИЗНАННЯ ПРАВА ВЛАСНОСТІ -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене  до апеляційного суду Дніпропетровської
області через районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом
подачі заяви про апеляційне оскарження та подачі протягом 20 днів з дня подачі
заяви апеляційної скарги, або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя
І. Ю. Ткаченко