У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17 вересня 2008 року                                                                                              м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого          Гнатенка А.В.,

суддів:                      Балюка
М.І., Барсукової В.М.,

Гуменюка
В.І., Луспеника Д.Д., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про усунення перешкод у користуванні жилим
будинком та земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником
ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 10
квітня 2008 року,

в
с т а н о в и л а:

У червні 2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним  позовом, посилаючись на те, що з 1978 року є власницею
жилого будинку АДРЕСА_1. Рішенням виконкому Запорізької міської
ради №16 від 11 травня 1957 року за належним їй будинком закріплена земельна ділянка
площею 306 кв.м. Відповідач є власником сусіднього будинку АДРЕСА_1, між ними стали виникати постійні суперечки з приводу користування
земельними ділянками, які між собою межують та раніше були єдиною земельною ділянкою.
У зв'язку з тим, що відповідач у березні 2006 року зруйнував встановлений нею на
відстані 1 м. від стіни його будинку паркан та чинить перешкоди в користуванні будинком
і земельною ділянкою, просила усунути перешкоди у користуванні будинком та земельною
ділянкою, зобов'язати відповідача звільнити частину земельної ділянки, не перешкоджати
встановленню паркану та не ламати його в майбутньому.

Рішенням Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 19 листопада 2007 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області
від 10 квітня 2008 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2007 року скасовано
та ухвалено нове, яким зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 жилим будинком та земельною ділянкою, розташованих по АДРЕСА_1. Зобов'язано відповідача не перешкоджати позивачці у встановленні
паркану довжиною 17 м. на межі між земельними ділянками будинків АДРЕСА_1 на відстані 1 метра від стіни належних позивачці жилого будинку
літ ”А”, жилих прибудов “А-1”, “А-2”. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 з посиланням на порушення апеляційним
судом норм матеріального та процесуального права просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі законне та обґрунтоване рішення першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального та процесуального права чи порушення норм процесуального
права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції
та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний
суд виходив з того, що ОСОБА_2 порушив межу суміжного землекористування,
яка на думку суду була визначена між спірними земельними ділянками відповідно до
висновку генерального плану забудови кварталу, а саме плану спірної земельної ділянки
від 24.08.1957 року, складеного управлінням головного архітектора м. Запоріжжя,
на відстані 1,0 м. від стіни жилого будинку ОСОБА_1 літ “А”, жилих прибудов
“А -1”, “А-2”.

Проте погодитись з таким висновком
суду апеляційної інстанції не можна, оскільки до нього суд дійшов з порушенням норм
матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право користування на земельну
ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної
реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж
в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Матеріали справи не містять доказів того, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 були встановлені в натурі.

Суд апеляційної інстанції на це уваги не
звернув, а тому безпідставно, в порушення вимог ст. 58 ЦПК України щодо належності доказів, послався на висновок генерального плану
забудови кварталу та план спірної земельної ділянки від 24.08.1957 року, складений
управлінням головного архітектора м. Запоріжжя.

Тим самим, апеляційний суд в
порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України
не встановив та у рішенні не зазначив, який розмір земельної ділянки відповідно
до правовстановлюючих документів закріплений за будинком позивачки, оскільки за рішенням виконкому Запорізької міської ради №16 від
11.05.1957 р. за будинком закріплена
земельна ділянка площею 306 кв.м., а за
договором від 19.07.1957 р. купівлі-продажу будинку ОСОБА_1 розмір земельної
ділянки становить 298 кв.м. (а.с. 9-10). Такий же розмір визначений на експлікації з схеми плану будівельного
кварталу від 1.10.1985 р. (а.с. 11).

Причини розбіжностей судом не з'ясовані та не
усунені.

При цьому, слід виходити з того, що у разі коли при встановленні меж земельних
ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у власність,
з фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою
радою.

Не можна погодитись і з висновками суду
першої інстанції, оскільки визнавши за позивачкою право на користування земельною
ділянкою площею 298 кв.м. та відмовивши в позивачці у
позові, суд фактично не вирішив
спір по суті, не з'ясував порушено чи не порушено право позивачки щодо користування
та належного обслуговування будинку. Крім того,
суд відмовив в позові
саме з причини розбіжності між площею закріпленої за будинком земельної ділянки
та площею ділянки, яка перебуває в фактичному користуванні позивачки, так само не
з'ясувавши причин таких розбіжностей.

За таких обставин, які свідчать про те, що судами неповно
з'ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,
рішення постановлені з порушенням  норм
процесуального і матеріального права,
вони не можуть вважатися законними й обґрунтованими, а тому відповідно
до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - направленню на
новий розгляд до суду першої інстанції, в ході якого слід з'ясувати зазначене
вище та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 19 листопада 2007 року та рішення апеляційного суду Запорізької області
від 10 квітня 2008 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                          А.В. Гнатенко

Судді:                                                                      М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк

Д.Д. Луспеник