У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючий                  Гнатенко А.В.,

суддів:                              Григор'євої
Л.І.,           Гуменюка В.І.,

Барсукової В.М.,
Луспеника Д.Д.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про відшкодування вартості будівельних матеріалів, за касаційною
скаргою  ОСОБА_4 на рішення    Снятинського    районного
суду    Івано-Франківської   області від 24 січня 2008 року  та
ухвалу  апеляційного   суду
Івано-Франківської   області   від
19 березня 2008 року,

встановила:

У травні 2007 року позивачі звернулися до суду із
зазначеним позовом та просили відшкодувати вартість будівельних матеріалів, які
вони придбали для будівництва жилого будинку відповідачів, а саме по 30 966
грн. з кожного на користь   позивачки ОСОБА_1 та по 3
175 грн. - на користь позивача ОСОБА_2.

Рішенням Снятинського
районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2008 року, залишеним без змін ухвалою  апеляційного   суду
Івано-Франківської   області   від
19 березня 2008 року, позов задоволено частково. Стягнуто   з
ОСОБА_3  та   ОСОБА_4 на користь   ОСОБА_1 по 24 728 грн. вартості будівельних
матеріалів, по 247 грн. 28 коп. судового збору та по 16 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; на користь ОСОБА_2 по 3 175
грн.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати  зазначені судові
рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами  встановлено,  що на підставі свідоцтва про право власності
від 29  серпня  2006
року  ОСОБА_3  є
власником  будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням   Снятинського районного
суду Івано-Франківської області від 1 лютого 2006 року розірвано шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, укладений ними 19 жовтня 1995 року ( а.с. 110).

Заявляючи  в  суді
в  травні  2007 року
вимоги  про стягнення з ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 вартість будівельних матеріалів, позивачі посилалися на те, що під час
будівництва спірного будинку, яке тривало з 1992 року до 2006 року, ними були
придбані й передані відповідачам будівельні матеріали, які використані ними при
здійсненні будівництва.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 і ОСОБА_2  надали суду накладні та рахунки-фактури про
придбання ними будівельних матеріалів протягом 1988-1997 років, довідки про
вартість будівельних матеріалів та угоди від 15 липня 1995 року між ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 та від 27 травня 1996 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про передачу цих
будівельних матеріалів відповідачам і зобов'язання останніх оплатити їх
вартість після завершення будівництва ( а.с. 32, 33).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив із підтвердження факту використання відповідачами  будівельних
матеріалів угодами від 15 липня 1995 року та від 27 травня 1996 року і
їхнього обов'язку відшкодувати позивачам вартість цих будівельних матеріалів.

Проте з таким висновком судових інстанцій погодитися не можна, оскільки
суди дійшли їх із порушенням норм матеріального й процесуального права.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення повинен був
встановити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам не відповідають.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилалася на те, що надані позивачами
накладні та інші довідки про придбання ними протягом 1988-1997 років
будівельних матеріалів не є доказом їх використання під час будівництва
спірного будинку, а зміст угод від 15 липня 1995 року та від 27 травня 1996
року свідчить про їх оформлення після пред'явлення нею позову в суді про поділ
будинку.

Усупереч вимогам ст. ст. 213. 214 ЦПК України суд належним чином
заперечення відповідачки ОСОБА_4 не перевірив і оцінки не дав.

Крім того, стягуючи на користь позивачів вартість будівельних матеріалів у
сумі 55 806 грн., суд не дав оцінки запереченням ОСОБА_4, що ця сума складає
більше половини вартості всього будинку, вартість якого 93 499 грн. 73 коп., за
висновком судової будівельно-технічної експертизи від 25 квітня 2007 року, у
той час як судовим рішенням від 7 вересня 2007 року встановлено, що будівництво
другого поверху будинку завершено нею без участі ОСОБА_1 і вартість цих робіт
становить 27%  вартості всього будинку.

На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_4 заявила клопотання про допит
свідків, яке було задоволено, однак суд не вжив заходів для їх виклику   (а.с. 49).

Крім того, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідачів на користь
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вартості будівельних матеріалів, суд не з'ясував, коли
завершено будівництво спірного будинку та чи дотримано позивачами строк   звернення
до   суду,    передбачений    ст.
71  ЦК України  Української РСР 1963 року з урахуванням п. 6
Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, за яким правила Цивільного
кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до
набрання чинності цим Кодексом.

За таких обставин, ураховуючи, що судом першої інстанції неправильно
застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення справи, і ці порушення не були усунені
апеляційним судом, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення
Снятинського    районного    суду
Івано-Франківської   області від
24 січня 2008 року  та  ухвалу
апеляційного   суду   Івано-Франківської   області
від   19 березня 2008 року
скасувати, справу передати  на новий
розгляд до Снятинського    районного    суду
Івано-Франківської   області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк

Д.Д. Луспеник