Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:             Барсукової В.М.,                                 Луспеника Д.Д.,
Жайворонок Т.Є.,                                Лященко Н.П.,-
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Національної акціонерної страхової компанії (далі
- НАСК) “Оранта”, військової прокуратури Військово - Морських Сил України,
Генеральної прокуратури України, Міністерства оборони України про стягнення
суми страхового відшкодування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Залізничного районного суду
м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 19 лютого 2007 року та
ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 25 липня          2007 року,
в с т а н о в и л а:
У травні 2004 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до НАСК “Оранта”,
військової прокуратури Військово - Морських Сил України, Генеральної
прокуратури України, Міністерства оборони України про стягнення страхового
відшкодування за державним обов'язковим особистим страхуванням працівників
прокуратури у розмірі 82 840 грн. 32 коп.
Позивач посилався на те, що з 3 серпня 1976 року він працював в органах
військової прокуратури. 17 листопада 2003 року його було звільнено за станом
здоров'я з посади військового прокурора Сімферопольського гарнізону.
Згідно з висновком МСЕК він був визнаний інвалідом 2 групи із втратою 80%
працездатності в результаті захворювання, пов'язаного з виконанням  службових обов'язків.
Позивач вказував, що відповідно до п. 7 Порядку і умов державного
обов'язкового особистого страхування працівників прокуратури, розмір страхового
відшкодування визначається у відсотковому відношенні від ступеня втрати застрахованим
працездатності до його десятирічного грошового утримання по останній посаді, що
в грошовому еквіваленті складає 82 840 грн. 32 коп.
Рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 19 лютого 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 25 липня 2007 року,              в задоволенні позовним вимог
ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у справі
судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та відповідати на запитання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення у справі ухвалено з порушенням цих норм.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову, районний суд
виходив з того, що оскільки прокурор та інші службовці військових прокуратур є
військовослужбовцями, на яких поширюються передбачені законодавством України
соціальні гарантії для осіб офіцерського складу Збройних Сил, страхування
військових прокурорів повинно здійснюватися згідно Постанови Кабінету Міністрів
України  від 19 серпня 1992 року № 488
“Про умови державного обов'язкового особистого страхування військовослужбовців
і військовозобов'язаних, призваних на збори і порядок виплат їм та членам їх
сімей страхових сум”. До таких осіб відноситься і позивач. Однак, оскільки
останній не звертався до НАСК “Оранта” з заявою про відшкодування йому саме
виплат страхових сум передбачених вищезазначеною постановою і в суді  таких вимог не заявляв, суд  з цих підстав відмовив йому в задоволенні
позову.

З таким висновком погодився апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін.

Однак із такими висновками погодитися не можна, оскільки суди дійшли їх із
порушенням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 4 ст. 50 Закону України “Про прокуратуру” передбачено, що життя і
здоров'я працівників прокуратури підлягають обов'язковому державному
страхуванню за рахунок коштів відповідних бюджетів на суму десятирічного
грошового утримання за останньою посадою, порядок і умови страхування
встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Обґрунтовуючи рішення положеннями ст. 461 Закону України “Про
прокуратуру” суд не врахував змісту цієї норми, положення якої про те, що
військовослужбовці військових прокуратур проходять службу відповідно до Закону
України  “Про загальний військовий
обов'язок і військову службу” та інших законодавчих актів України, якими
встановлені правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види
забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних
Сил України, стосується лише тих особливостей, які не можуть бути притаманні
проходженню служби іншими працівниками прокуратури, зокрема відмінностей,
пов'язаних з наявністю офіцерського звання і порядком його присвоєння, порядком
отримання продовольчого та речового забезпечення, обмундирування, надання
певних пільг і компенсацій, передбачених саме для військовослужбовців, тощо, а
правовідносини із страхування не відносяться до цих особливостей.

Про необхідність такого застосування цієї норми свідчить і рішення
Конституційного Суду України від 25 жовтня 2007 року № 10-рп/2007, в якому  зазначено, що прокуратура України становить
єдину систему органів, до якої належать і військові прокурори. Порядок та умови
обов'язкового державного страхування життя і здоров'я працівників прокуратури встановлені Постановою Кабінету Міністрів України
“Про затвердження Порядку та умов державного обов'язкового особистого
страхування працівників прокуратури від 19 серпня 1992 року № 486 (далі -
Постанова     № 486) та, що
страхувальником при настанні страхових подій згідно з п. 3 Постанови № 486 є
Генеральна прокуратура України.

За таких обставин, які свідчать про те, що судові рішення ухвалені не на
основі повно і всебічно з'ясованих обставин, їх не можна визнати законними і
обґрунтованими, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Керуючись ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 19 лютого 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим від 25 липня 2007 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

В.М. Барсукова

Т.Є. Жайворонок

Д.Д. Луспеник

Н.П. Лященко