Справа 22ц-1153/2008
Головуючий  у першій інстанції
Категорія - цивільна                                    Хандога
Доповідач - суддя Горобець Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н
Е М   У К Р А Ї Н И

08 серпня   2008  року  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ  у складі :

Головуючого судді
Коренькової З.Д.

Суддів:                                                 Зінченко З.Д., Горобець Т.В.

При секретарі
Коваленко Ю.В.

З участю    представника  позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2,   представника
відповідача  -  Бахметова М.І., представника третьої особи -
адвоката ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного  суду в м. Чернігові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1  на
рішення Ніжинського міськрайонного суду  Чернігівської
області від 12 травня  2008 року   по справі за позовом ОСОБА_1   до Товариства з обмеженою відповідальністю
„Будівельні товари” про  поновлення на
роботі, стягнення  середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

В с т а н о в и в :

В позові до ТОВ „ Будівельні товари” ОСОБА_1
просила поновити її на роботі в товаристві на посаді заступника директора ,
стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу
та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що звільнення
її з роботи по ст. 40 п.4  КЗпП України
проведено незаконно, оскільки прогулів вона не вчиняла, акти про відсутність її
на роботі в січні-лютому 2008 року неправдиві,
крім того вказує , що  при  звільненні було допущено порушення п.2.8
Положення про Дирекцію товариства , яким встановлено, що   член Дирекції  ( яким вона являлась) міг бути
звільнений  лише Загальними зборами.
Позивачка також зазначала, що незаконними діями
директора товариства їй завдано моральну шкоду, яка полягає в
загостренні її  хвороби, втраті душевного
спокою , нормальних життєвих зв”язків.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю. Суд першої інстанції дійшов
висновку, що звільнення позивачки  проведено
з дотриманням п. 6.3 Положення про Дирекцію товариства, так як п.2.8  цього Положення в конкретному випадку не
підлягав застосуванню. Не встановивши порушень законодавства при звільненні,  суд відхилив
позовні вимоги  про стягнення
середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В апеляційній скарзі позивачка
просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення з задоволенням її
позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої
інстанції ст. 147-1 КЗпП України , а саме, що звільнення мало здійснюватись з
додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.
Доводами апеляційної скарги є також посилання на п.6.3 Статуту товариства ,
згідно якого  до складу Дирекції входять
директор та його заступник,  та на п.
2.1, а також пункт 3.3 Положення про дирекцію, відповідно до яких,  право звільнення та прийняття на роботу будь
якого працівника  одноособово директор не
має.

В судовому засіданні апеляційного
суду  представник позивачки  апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на
доводи викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Представники відповідача та третьої
особи апеляційну скаргу не визнали, а рішення суду першої інстанції вважають
законним та обґрунтованим. Свої доводи обґрунтовують посиланням на   п.6.3 Положення про дирекцію, який в
конкретному випадку , на їх думку, підлягав застосуванню. Крім того,
звертається увага суду на п.4.1 Положення про Дирекцію, згідно якого  Загальними зборами звільненим  до закінчення строку повноважень може
бути  лише директор, а звільнення
загальними зборами будь якого члена дирекції ,за змістом п.2.8 Положення
можливе  в конкретно зазначених  випадках , а саме  - у разі його некомпетентності, зловживання
посадовим становищем, або вчинення інших дій чи бездіяльності, що заподіюють
шкоду інтересам ТОВ вцілому чи його учасникам.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги і заперечень на неї, апеляційний суд ,
перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції  в межах, визначених ст. 303 ЦПК України,
приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню ,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, виходив з того, що остання  є
заступником директора , ОСОБА_4 - директором   ТОВ „ Будівельні товари” , яке створене
двома засновниками - ОСОБА_1 та ОСОБА_4
шляхом перетворення з  ПП ПТФ „
Будівельні товари”.  Статутні  внески кожного засновника  рівнозначні. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 являються
членами дирекції товариства, яка діє відповідно до Положення про дирекцію.

Суд визнав, що звільнення ОСОБА_1
проведено за допущені нею прогули ( ст.40п.4 КЗпП України) , а не з підстав,
зазначених в п.2.8 Положення про дирекцію, на які посилається позивачка.
Порядок звільнення з підстав, визначених ст. 40 п.4 КЗпП України  , суд вважає
врегульованим  п.6.3 Положення про
дирекцію, тобто - має відбуватись згідно чинного законодавства. Вважаючи
встановленим факт допущених позивачкою прогулів без поважних причин і  неспростовність  нею цих фактів ,суд дійшов  висновку про правомірність її  звільнення
наказом директора від 20 лютого 2008 року № 2.

Проте, з таким висновком
не може погодитись апеляційний суд.

Відповідно до вимог ст. 309 ч. 1
п. 3,4 ЦПК України  підставами для
скасування  рішення суду першої інстанції
та ухвалення нового рішення чи зміни його є неправильне застосування норм
матеріального або процесуального права та невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Виходячи з роз”яснень , даних в
п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України
„ Про практику розгляду судами трудових спорів” звільнення працівника за
підставами, передбаченими п.4 ст.40 КЗпП України є дисциплінарним стягненням. Отже,
висновки суду першої інстанції  , щодо
правомірності звільнення позивачки суперечать положенням  ст. 147-1 КЗпП України, яка встановлює, що
право застосування дисциплінарних стягнень мають органи( орган) яким  надано право прийняття на роботу ( обрання,
затвердження , призначення на посаду), а працівники, які займають виборні
посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу який їх обрав. В
матеріалах справи знаходиться  копія
протоколу зборів учасників  ТОВ „
Будівельні товари” , з якої вбачається, що ОСОБА_1 призначена на посаду заступника
директора товариства рішенням загальних зборів від 29.11.2000 року( а.с.89),
отже право її звільнення  з займаної
посади належить лише Загальним зборам. Проте, названі обставини та вимоги
чинного законодавства  залишились поза
увагою суду першої інстанції, що і призвело до помилкового рішення.

Вирішуючи питання про поновлення на
роботі працівника в зв”язку з його незаконним
звільненням, суд має вирішити питання про стягнення  з відповідача середньомісячного заробітку за
весь час  вимушеного прогулу.

Позивачка в судовому засіданні  уточнила вимоги  та, враховуючи, що їй заробітна плата не
нараховувалась і не виплачувалась за весь період роботи, просила розрахунок
суми для стягнення здійснити,  виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати, встановленої  Законом України „ Про Державний бюджет
України на 2008 рік”.

Вирішуючи питання щодо можливості
задоволення вимог позивачки в цій частині, апеляційний суд приймає до уваги, що
факт існування трудових правовідносин між
позивачкою та ТОВ „ Будівельні товари” , а також  факт не нарахування їй заробітної плати
протягом  всього  періоду з часу поновлення на роботі  рішенням суду від 07.06.2004 року,   відповідачем визнається, отже,  в силу ст. 61 ЦПК України не потребує
доведення.   Також,  в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України  не потребує доведення  , як
такий, що встановлений рішенням
суду від 22.10.2007 року, той факт, що за відсутності  даних про нарахування та виплату заробітної
плати працівнику та  визначеного  в установленому порядку посадового окладу
заступника директора товариства,
заробітна плата  підлягає
виплаті  позивачці за весь  період роботи в розмірі, не нижчому від
мінімальної заробітної плати, гарантованої ст.3
Закону України „ Про оплату праці”
та ст. 95 КЗпП України , тобто, виходячи з мінімального розміру,  встановленого   Законом України  „ Про Державний бюджет України” на  відповідний рік .

Ст. 27  Закону України „ Про оплату праці”  передбачено, що порядок обчислення середньої
заробітної плати встановлюється Постановою Кабінету Міністрів України, а в
конкретному випадку, це Постанова  № 100
від 08 лютого 1995 року. Відповідно до положень п.1 п.п.2 та п.111п.п.4 абз.4
вказаної Постанови Кабінету Міністрів України,
апеляційний суд вважає за можливе розрахунок середньої заробітної плати
ОСОБА_1 провести таким чином:

В
листопаді  та грудні 2007 року
мінімальна заробітна плата  Законом
України  „ Про Державний бюджет України
на 2007 рік”  визначена в розмірі 460
грн.

Тобто, середньомісячна зарплата за 2
останніх повних місяці роботи становить 460 грн. , середньоденна -  21 грн . ( 460 : 22)

З роботи позивачку звільнено з
10.01.2008 року, тобто час її вимушеного прогулу до дня судового рішення про
поновлення на роботі становить  6
місяців  21  день  ,
або 153 робочі дні.( 22Х6 +21). Таким чином, до стягнення підлягає 153х21=3213
грн.

Що стосується вимог позивачки про
стягнення моральної шкоди, апеляційний суд приходить до висновку , що в цій
частині рішення суду є законним та обґрунтованим, так як   доказів на обґрунтування таких вимог
позивачкою не надано. Наявна у справі копія
виписки з амбулаторної карти стаціонарного хворого  свідчить , що місцем своєї роботи сама
позивачка вважає приватну підприємницьку діяльність ( а.с.50), і це  узгоджується з наявною в справі копією
свідоцтва про реєстрацію суб”єкта підприємницької діяльності( а.с.85), а крім
того,  виписка з амбулаторної карти  не містить належним чином оформленого
висновку про зв”язок захворювання з обставинами , на які вказує позивачка.

На підставі ст. 308 ЦПК України
рішення суду в зазначеній частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 303,
307,309 ч.1  ,313,314,316,317,319,324 ЦПК
України, ст. 147-1 , 232,235 , 237-1 КЗпП України, апеляційний суд,

В и р і ш и в :

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1  задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області  від 12 травня
2008 року  в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення  середньомісячного заробітку за час вимушеного
прогулу, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на
роботі в ТОВ „ Будівельні товари”  на
посаді заступника директора з 10 січня 2008 року

Стягнути з  Товариства з обмеженою відповідальністю „
Будівельні товари” на користь ОСОБА_1 3213 грн.  середньомісячного заробітку за час вимушеного
прогулу.

В іншій частині
рішення  Ніжинського  міськрайонного суду залишити без змін.

Рішення в частині
поновлення на  роботі  та стягнення одномісячної заробітної  плати підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення , але може бути оскаржене в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом  двох
місяців з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                    Судді