УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

30 липня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,

Лященко  Н.П.,

Костенка А.В.,

Перепічая В.С., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на
частину будинку; за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Голосіївська районна у м. Києві
державна адміністрація, Київська міська рада, Київське міське управління
юстиції, про продовження строку прийняття спадщини та визнання права власності
на частину будинку в порядку спадкування; за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2004 року ОСОБА_1. пред'явила в суді позов до
Київської міської ради про визнання за нею права власності на &frac34; частини будинковолодіння, що
розташоване по АДРЕСА_1 в м. Києві.

Зазначала, що спірну &frac34;
частину будинковолодіння, що розташоване на земельній
ділянці розміром 1820 кв.м отримала у спадщину за заповітом ОСОБА_9. після
смерті в 1946 році ОСОБА_10.

У 1973 році позивачка одружилася з онуком ОСОБА_9. -
ОСОБА_11. і з того часу на правах члена сім'ї вселилася в спірну частину
будинку в якому мешкає по цей час. Від шлюбу у них народилися двоє дітей. Її
чоловік помер у 1997 році.

Батьки чоловіка - ОСОБА_6. та ОСОБА_12., які також
проживали у спірній частині будинку, у 1971 році отримали квартиру АДРЕСА_2в м.
Києві.

Вона ж до цього часу мешкає в будинку. У 1997 року
зробила капітальний ремонт в ньому, сплачує комунальні платежі та податок на
землю.

Посилаючись на те, що особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право власності на це майно за набувальною
давністю, позивачка з підстав ст. 344 ЦК України просила задовольнити позов:
визнати за нею право власності на &frac34; частини будинковолодіння та 920 кв.м земельної ділянки,
якою вона користується.

У грудні 2005 року в суді пред'явив позов ОСОБА_2. до
ОСОБА_1., ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6., про надання
додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності на &frac12; частину будинку в порядку
спадкування.

Зазначав, що його
бабусі ОСОБА_9. належала частина будинку АДРЕСА_1 в м. Києві, що розташований
на земельній ділянці площею 1061 кв.м.

8 лютого 1977 року ОСОБА_9. склала заповіт, посвідчений
Другою Київською державною нотаріальною
конторою, яким заповідала все своє майно йому та своєму чоловіку -
ОСОБА_13 в рівних частках.

ОСОБА_13. помер у 1977 році., а ОСОБА_9. померла у 1992
році.

На день смерті ОСОБА_9. не скасовувала складений нею
заповіт та не вносила до нього будь-яких змін.

Про наявність заповіту йому стало відомо тільки у червні
2005 року під час судового розгляду позову ОСОБА_1.

Посилаючись на те, що строк для прийняття спадщини ним
пропущено з поважних причин, позивач просив суд визначити додатковий строк на
прийняття спадщини та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку
АДРЕСА_1 в м. Києві.

Ухвалою Голсіївського районного суду м. Києва від 10
травня 2006 року зазначені позови об'єднано в одне провадження.

24 травня 2006 року ОСОБА_1. заявила позовні вимоги до
ОСОБА_2. про визнання права власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в м.
Києві.

Зазначала, що з 1973 року вона постійно проживає, а з
1975 року зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 в м. Києві, після
реєстрації шлюбу зі ОСОБА_11., онуком ОСОБА_9.

Відповідно до рішення виконкому Київської міської ради
від 29 липня 1988 року № 767 «Про надання жилих приміщень громадянам, будинки
яких підлягають зносу за планом реконструкції м. Києва» та у зв'язку з тим, що
зазначений будинок за планом реконструкції міста підлягав знесенню, ОСОБА_9.
було надано квартиру АДРЕСА_3 в м. Києві.

ОСОБА_9. вселилася в надану їй квартиру, де стала
постійно проживати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9. померла.

Посилаючись на те, що вона понад тридцяти років постійно
проживає у зазначеному будинку, сплачує комунальні платежі та податок на землю,
іншого житла не має, зробила капітальний ремонт будинку, позивачка з підстав
ст.  344 ЦК України просила задовольнити
позов.

Рішенням Голосіївського районного суду м.
Києва від 19 червня 2006 року позов ОСОБА_1. задоволено: визнано за ОСОБА_1. право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в м. Києві. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2. відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2006 року рішення районного
суду скасовано і постановлено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1.
відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_2. задоволено: продовжено ОСОБА_2. строк на
прийняття спадщини на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Києві за
заповітом ОСОБА_9., посвідченого Другою Київською нотаріальною конторою від 8
лютого 1977 року за реєстровим №2-3792; визнано за ОСОБА_2. право власності на
1/3 чистину зазначеного житлового будинку.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2. та продовжуючи йому строк на
прийняття спадщини на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Києві,
апеляційний суд не звернув уваги на те, що такі вимоги позивачем взагалі не
заявлялись.

Як вбачається з поданої ним позовної заяви (а.с. 64 - 65) та його пояснень
в судовому засіданні ним заявлялися вимоги про надання додаткового строку для
прийняття спадщини на підставі ст. 1272 ЦК України.

Крім того, доводи суду в цій частині є суперечливими.

Продовжуючи строк для прийняття спадщини, суд робить висновок, що його пропущено
позивачем з поважних причин, оскільки йому було не відомо про заповіт бабусі
1977 року. І тут же зазначає, що ОСОБА_2. у шестимісячний термін як спадкоємець
за заповітом фактично вступив у володіння спадковим майном, отримавши від своєї
матері килим, що належав бабусі.

При цьому доводи суду щодо поважності причин припуску строку не
підтверджені належними доказами.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду в зазначеній частині не
можна визнати законним і обґрунтованим й воно підлягає скасуванню.

Не може залишатися в цій частині в силі і рішення суду першої інстанції,
оскільки суд належним чином не з'ясував характер та суть заявлених ОСОБА_2.
вимог, норми права якими вони регулюються та хто має відповідати за позовом.

Зокрема, до відносин спадкування правила ЦК України застосовуються, якщо
спадщина відкрилася після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року), а також
якщо спадщина відкрилася до цієї дати, але не була прийнята ніким зі
спадкоємців (пункти 1, 5 прикінцевих та перехідних положень ЦК України). У
випадках відкриття спадщини до 1 січня 2004 року необхідно застосовувати чинне
на час її відкриття законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР, у тому
числі щодо прийняття спадщини, прав спадкоємців тощо.

Застосувавши до спірних правовідносин ЦК України, суд не навів відповідних
доводів такому рішенню.

Крім того, суд належним чином не з'ясував чи входить спірна частина будинку
до спадкової маси, чи не було в установленому законом порядку припинено право
власності ОСОБА_9. на неї, з огляду на прийняті виконавчим комітетом Київської
міської Ради народних депутатів відповідні рішення про відведення земельної
ділянки на якій розташовано будинок для житлового та культурного будівництва
ГловУКБ, про відселення громадян з ділянки забудови, надання жилих приміщень
громадянам, будинки яких підлягали знесенню по плану реконструкції м. Києва та
отримання у зв'язку з цим ОСОБА_9. в 1988 році АДРЕСА_3 в м. Києві.

З огляду на викладене, судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2. про
надання додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності
на частину будинку в порядку спадкування підлягають скасуванню, а справа -
передачі в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1. про визнання за нею права власності
на 1/3 частину будинку за набувальною давністю, то рішення апеляційного суду в
цій частині відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його
скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності на це майно.

Проте цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року і зворотної сили не
має.

Відповідно до п. 8 його прикінцевих та перехідних положень правила
зазначеної статті поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося
за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Отже апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з цих
підстав позов ОСОБА_1. не може бути задоволено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2006 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2006 року в частині
позовних вимог ОСОБА_2. про надання додаткового строку для прийняття спадщини
та визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування скасувати,
а справу передати в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті - рішення апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2006 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню
не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай