Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
Головуючого - Яреми А.Г.,
Суддів:               Балюка
Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до приватного малого підприємства (далі - ПМП)
«Норма» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час
в с т а н о в и л а :
У лютому 2007 року ОСОБА_1. звернувся до суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що він працював у відповідача на посаді директора дочірнього
підприємства (далі - ДП) «Норма-торг», з 17 листопада 2006 року перебував у
відпустці, однак 27 листопада 2007 року випадково дізнався про те, що його
звільнено з роботи з                 18
листопада 2006 року; звільнення незаконне, оскільки в наказі взагалі не
зазначено підстав звільнення, йому не видано трудову книжку, не проведено
розрахунку при звільненні, копію наказу вручено лише 27 листопада 2006 року.
Позивач просив поновити
йому строк на звернення до суду, поновити його на роботі та стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 24 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Хмельницької області від 11 грудня 2007 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1.
просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий
апеляційний розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково
з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач з 1
жовтня 2003 року працював директором                    ДП «Норма-торг», наказами
від 5 травня 2006 року та від 6 червня 2006 року йому було оголошено догани, з
17 листопада 2006 року ОСОБА_1. вийшов у відпустку тривалістю 14 календарних
днів. Наказом ПМП «Норма» від 18 листопада 2006 року його було звільнено з
роботи.

Також встановлено, що редакція
наказу про звільнення в копії, виданій             ОСОБА_1. і наданій суду позивачем
(наказ № 15), взагалі не містить вказівки на підстави його звільнення з роботи
й суттєво відрізняється від редакції наказу № 5, наданого суду ПМП «Норма», із
зазначенням підстав звільнення ОСОБА_1. - пункт 3 статті            40 КЗпП України, крім того,
встановлено, що з 27 листопада 2006 року по 10 січня                  2007 року, з 16 січня 2007
року по 5 лютого 2007 року позивач хворів, про що свідчать листки
непрацездатності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд узяв до
уваги наказ № 5 від
18 листопада 2006 року саме в редакції, наданій відповідачем, і виходив
із того, що  звільнення ОСОБА_1. на
підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України є незаконним, однак він без поважних
причин пропустив визначений статтею 233 КЗпП України строк на звернення до
суду, оскільки з наказом про звільнення № 5 був ознайомлений                         18 листопада 2006
року, а до суду звернувся лише 9 лютого 2007 року; при цьому суд зазначив, що
причини пропуску ОСОБА_1. строку терміном до 9 січня 2007 року є поважними, а з
10 січня 2007 року по 15 січня 2007 року та з 5 лютого 2007 року по 8 лютого
2008 року - не поважні.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна.

Відповідно до частини 1 статті
233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового
спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, початком перебігу
місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на
роботі  слід вважати  день вручення наказу про звільнення або день
видачі трудової книжки.

Суд у
порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не
звернув, зосередився лише на тому, що позивач був ознайомлений з наказом             18 листопада 2006 року, однак
належним чином не визначився з днем початку перебігу
місячного строку для звернення до суду, не встановив та не зазначив у
рішенні коли ОСОБА_1. було вручено наказ про його
звільнення або видано трудову книжку з огляду на те, що для вирішення
питання про законність звільнення позивача судом узято до уваги саме наказ № 5
від 18 листопада 2006 року в редакції, наданій ПМП «Норма» безпосередньо суду,
й не прийнято як доказ копію наказу № 15 про звільнення, яку пред'явив суду
ОСОБА_1.

Крім того, статтею 234 КЗпП
України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених
статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний
суд може поновити ці строки.

З огляду на наведене, в разі
пропуску строку на звернення до суду з'ясуванню підлягають причини такого
пропуску й за наявності поважних причин цього підлягає поновленню загальний
строк; законом не передбачено, що в такому випадку оцінюванню з точки зору
поважності підлягають виключно окремі часові проміжки з початку перебігу строку
до дня звернення до суду.

В обґрунтування клопотання про
поновлення строку на звернення до суду, позивач зазначав, що ксерокопію наказу
про звільнення одержав 27 листопада 2006 року, в той же день захворів та
лікувався до 10 січня 2007 року, про що свідчать листки непрацездатності, крім
того, із заявою про незаконне звільнення він звернувся до територіальної
державної інспекції праці в Хмельницькій області, з якої 3 лютого 2007 року
одержав відповідь з рекомендацією звернутися до суду.

Суд зазначені пояснення залишив
поза увагою, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з
пропуском позивачем строку на звернення до суду без поважних причин, при цьому
питання поважності причин розглядав виключно фрагментарно й зазначив, що причини пропуску ОСОБА_1. строку терміном до 9 січня 2007 року
є поважними, разом з тим з 10 січня 2007 року по 15 січня 2007 року та з 5
лютого 2007 року по 8 лютого 2008 року - не поважні.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог статей 303,           315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 24 вересня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду
Хмельницької області від 11 грудня 2007 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
М.І.Балюк

В.А.Мазурок

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін