У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2008 року                                                              м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Балюка М.І.,

Григор'євої Л.І.,

Барсукової В.М.,

Данчука В.Г.,-

розглянувши  в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя, визнання права власності на 2/3 частини жилого будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2008 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2005 року
ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним
позовом, який у процесі розгляду справи уточнювала, змінювала.
Посилалась на те, що з грудня 1991 року знаходиться з відповідачем у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають синаОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження. 15 червня 2000
року за спільні кошти вони придбали житловий АДРЕСА_1, з якого в 2004 році
відповідач її та дитину вигнав і перешкоджає їм користуватися будинком. Просила
визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку з урахуванням
інтересів дитини.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від                   2 листопада 2007 року позов
задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_1 та ОСОБА_2. право власності в рівних частках кожному по &frac12; частині житлового
будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою:АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного
суду Харківської області від 23 січня 2008 року рішення суду першої інстанції
змінено, визнано право власності за ОСОБА_1 на 2/3 частини, а за ОСОБА_2. на
1/3 частину  житлового АДРЕСА_1

У касаційній скарзі
ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам
справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши
матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає,
що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції та визнаючи за позивачкою право власності на 2/3 частини спірного
будинку, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не
враховано, що розмір аліментів стягнений за рішенням суду з відповідача явно
недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини, а також не
врахував, що під час шлюбу сторін, за кошти подружжя придбано відповідачем три
автомобілі без укладення договорів купівлі-продажу, за тривалий час не
проживання позивачки у спірному будинку відповідач приховав (вивіз) спільно
придбане майно.

З такими висновками суду апеляційної інстанції
погодитися не можна.

Відповідно до правил ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд необмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або
порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції цих вимог закону не врахував, вийшов за межі заявлених позовних вимог
та доводів апеляційної скарги, зазначивши в рішенні про те, що суд першої
інстанції не врахував, що під час шлюбу сторін, за кошти подружжя придбано
відповідачем три автомобілі без укладення договорів купівлі-продажу, а також за
тривалий час не проживання позивачки у спірному будинку відповідач приховав
(вивіз) спільно придбане майно, оскільки позивачка в обгрунтування своїх
позовних вимог та доводів апеляційної скарги на ці обставини не посилалася і
вони не були предметом судового розгляду.

Щодо висновків апеляційного суду
про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що аліменти в розмірі
250 грн., які виплачує відповідач на утримання сина, явно недостатні для
забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини і не покривають половину
затрат, які несе позивачка на виховання та утримання сина, то ці обставини були
предметом судового розгляду і суд першої інстанції дав їм належну правову
оцінку та в сукупності з іншими зібраними в справі доказами дійшов правомірного
висновку про відсутність правових підстав для збільшення частки позивачки в
спільному майні подружжя. Житлові інтереси неповнолітньої дитини, яка проживає
разом з позивачкою, при визнані за ОСОБА_1 права власності на 12 частину
спірного будинку, житловою площею 87,7 кв.м. не порушуються.

У силу ст. 339 ЦПК
України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За викладених обставин
рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню,  рішення суду першої інстанції як  законне та обгрунтоване - залишенню в силі.

Керуючись
ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення
апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2008 року скасувати, залишити в силі
рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від  2 листопада 2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.В. Гнатенко

Судді:

М.І. Балюк

В.М.Барсукова

Л.І. Григор'єва

В.Г. Данчук