Справа № 2-110/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 липня 2008 року
Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді:                 Католікяна
М.О.,

при секретарі:              Дятленко
М.О.,

з участю:

- представника позивача ОСОБА_3

- представника відповідача Ігнатова А.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Придніпровська
залізниця», третя особа - ОСОБА_2, про поновлення позовної давності, визнання
наказу про звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, визнання
запису у трудовій книжці недійсним, зобов'язання видати новий наказ про
звільнення,

установив:

14 травня 2007 року позивач звернувся до
суду із цим позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що із серпня
1996 року він працював у відповідача на різних посадах. У червні 2006 року
позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення його за згодою
сторін. Згодом на вимогу відповідача він переписав цю заяву, змінивши підставу
звільнення на власне бажання, і позивача було звільнено. Позивач вважає, що
таким чином було порушено його трудові права, і підставу звільнення необхідно
змінити. Крім того, позивач дотепер не отримав заробітну плату за березень та
липень 2005 року в сумі 1 696,40 грн. Вказані обставини явилися причиною
звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості
по заробітній платі в сумі 1 696,40 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі
1 000,00 грн., визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування,
визнання запису про звільнення у трудовій книжці недійсним, зобов'язання
відповідача видати новий наказ про звільнення за згодою сторін (а.с.а.с. 3, 4,
14, 16, 17).

01
квітня 2008 року позивач уточнив позовні вимоги та просив, у тому числі
поновити строк позовної давності щодо вимог про визнання наказу незаконним та
його скасування, визнання запису про звільнення недійсним, зобов'язання видати
новий наказ, а також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 35 424,00 грн. Крім того, позивач зменшив свої вимоги в
частині стягнення заборгованості по заробітній платі, прохаючи стягнути
заборгованість за березень 2005 року в сумі 984,00 грн. (а.с. 184).

15
липня 2008 року суд своєю ухвалою за заявами позивача та його представника
залишив без розгляду позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній
платі, відшкодування моральної шкоди та стягнення середньої заробітної плати за
час затримки розрахунку при звільненні.

У
судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги у повному
обсязі, пояснивши, що строк давності минув з поважних причин (домовленість з
відповідачем про незвернення до суду тощо).

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та просив
суд застосувати правила позовної давності.

Вислухавши
пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи,
матеріали цивільної справи № 2-205/08 за позовом ДП «Придніпровська залізниця»
до ОСОБА_1 про стягнення коштів на навчання, суд дійшов висновку про те, що
позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом
було встановлено, що 01.08.1996 р. за наказом № 421/к від 31.07.1996 р.
позивача за його заявою було прийнято на посаду монтера колії з чотирьохзмінним
стажуванням (а.с. 23).

03
лютого 1997 року за наказом № 50/к за заявою позивача його було переведено на
посаду монтера колії (а.с. 24).

Того
ж дня за наказом № 52/к за заявою позивача його було переведено на посаду
бригадира колії (а.с. 25).

24
вересня 1997 року за наказом № 425/к за заявою позивача його було переведено на
посаду шляхового майстра (а.с. 27).

03
листопада 1997 року за наказом № 478/к за заявою позивача його було переведено
на посаду виконуючого обов'язки дорожнього майстра (а.с. 26).

19
липня 2004 року за наказом № 271/ос від 21.07.2004 р. за заявою позивача його
було призначено на посаду виконуючого обов'язку бригадира колії 7 околотку
(а.с. 28).

12
серпня 2004 року за наказом № 319/ос від 11.08.2004 р. за заявою позивача його
було переведено на посаду майстра шляхового (а.с. 29).

05
травня 2005 року за наказом № 124/ос позивача за його заявою було переведено на
посаду монтера колії (а.с. 30).

20
липня 2005 року за наказом № 240/ос від 21.07.2005 р. позивача за його заявою
було звільнено у зв'язку з переведенням до ПЧ-6 (а.с. 33).

25
липня 2005 року за наказом № 167 о/с позивача було прийнято на посаду бригадира
підприємств залізничного транспорту та метрополітенів (а.с. 35).

26
червня 2006 року позивача за наказом № 198 о/с було звільнено за власним
бажанням, про що свідчить копія трудової книжки позивача (а.с.а.с. 5, 87).

Того
ж дня позивача за наказом № 1 було прийнято на посаду генерального директора
ТОВ «НВФ «ЮСА-Інтербудсервіс», що підтверджується копією трудової книжки
позивача (а.с. 87).

Вказані
вище спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України.

В
силу ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи
міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен
був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в
місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Відповідно
до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених
ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд
може поновити ці строки.

Судом
було встановлено, що про своє звільнення 26.06.2006 р., як і про видання
відповідного наказу, позивач дізнався того ж дня, про що свідчать матеріали
справи та визнавальні пояснення позивача.

Крім
того, у день звільнення позивачу була видана трудова книжка, що також не
оспорювалося позивачем у судових засіданнях. Про цей факт додатково свідчить
те, що того ж дня позивач уклав трудовий договір з ТОВ «НВФ
«ЮСА-Інтербудсервіс», і до його трудової книжки був внесений відповідний запис.

Таким
чином, у розумінні ст. 233 КЗпП України місячний строк, передбачений для
звернення до суду за захистом трудового права, пов'язаного зі звільненням,
почав свій перебіг 27.06.2006 р., проте позивач звернувся до суду із цим
позовом 14.05.2007 р. (з порушенням строку), тобто більш ніж за 10 місяців.

Обґрунтовуючи
вимогу про поновлення позовної давності, позивач послався на наявність усної
домовленості з відповідачем, за умовами якої сторони зобов'язались не
звертатися до судів із взаємними претензіями, проте, на думку, суду ця причина
взагалі не має ознаки поважності. До того ж згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України
відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Ураховуючи
викладене, суд вважає, що позовна вимога про поновлення строку позовної
давності не може бути задоволена, у зв'язку з чим не може бути задоволена також
і решта позовних вимог.

Суд
також критично ставиться і до тверджень позивача про те, що спочатку він
звертався до відповідача із заявою про звільнення за згодою сторін, а тому його
необхідно було звільнити саме з цим формулюванням, оскільки згодом він особисто
звернувся з новою заявою про звільнення за власним бажанням (це підтверджується
текстами позовних заяв, і ніким не оспорювалося), тобто виявив бажання
звільнитися саме за цією підставою. У свою чергу доказів на те, що позивача
змусили звернутися з новою заявою, у судових засіданнях добуто не було.

У
порядку ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне віднести судові витрати на
рахунок держави.

Керуючись
ст. 233, 234 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 3 - 8, 10, 11, 18, 57 -
60, 79, 81, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

ОСОБА_1
у позові до Державного підприємства «Придніпровська залізниця», третя особа -
ОСОБА_2, про поновлення позовної давності, визнання наказу про звільнення
незаконним, скасування наказу про звільнення, визнання запису у трудовій книжці
недійсним, зобов'язання видати новий наказ про звільнення відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом десяти
днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження.

Головуючий
суддя: