Справа №22- 983-2008р.                                    Головуючий
у 1 інстанції : Остапчук Л.В.
Доповідач : Григоренко М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

18 вересня  2008 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Рівненської області у складі :

головуючого судді  Буцяка З.І.,

суддів  Григоренка М.П., Демянчук С.В.

при секретареві судового засідання  Колесовій Л.В., за участю представника
позивачів ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_7, розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника
позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на рішення
Рівненського районного суду від 02 квітня 2008 року у справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, виконкому Рівненської районної ради,
третьої особи на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського районного
нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання права власності на будинок, визнання
свідоцтва про право власності на будинок частково недійсним, визнання договору
дарування частково недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Рівненського районного суду від 02 квітня 2008 року у задоволенні позовних
вимог позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено, у зв'язку із
пропуском строку позовної давності.

Вважаючи
дане рішення незаконним, через невідповідність висновків суду обставинам
справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав
встановленими та неправильне застосування судом норм матеріального права,
представник позивачів в своїй апеляційній скарзі вказав, що суд першої
інстанції безпідставно дійшов висновку про пропуск позивачами строку позовної
давності, оскільки ті дізнались про порушення свого права лише у липні 2004
року, так як їм  дійсно було відомо про
наміри ОСОБА_9 подарувати будинок відповідачу, але чи було оформлено  відповідний договір їм стало відомо лише
через два місяці після смерті останньої.

Також
представник позивачів зазначила, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 мають
право на свою частку у спірному будинковолодінні, так як це будинковолодіння
входило до складу майна колгоспного двору, членами якого вони були на момент
прийняття Закону України „Про власність” і даний Закон не передбачав обов'язку
членів колгоспного двору заявляти вимоги на свої права в майні колгоспного
двору, якщо ці права ніким не оспорені
чи не визнані.

Крім
того, укладений договір дарування спірного будинковолодіння не відповідав
вимогам чинного законодавства і порушував права неповнолітньої на той час
ОСОБА_4

У
зв'язку із викладеним представник позивачів просить скасувати оскаржуване
рішення та ухвалите нове рішення, яким визнати частково недійсним договір
дарування, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного
нотаріального округу ОСОБА_8 23.12.2000 року № 1910, визнати за позивачами
право спільної власності  на 34 частки
спірного будинковолодіння.

В ході
апеляційного розгляду справи представник позивачів підтримала свою апеляційну
скаргу і наполягала на її задоволенні, а представник відповідача просила
апеляційний суд відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників
сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи,
апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає
задоволенню.

Приймаючи
рішення про відмову у задоволенні позову позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що останні пропустили строк
позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, без поважних
причин, тому що на протязі трьох років після прийняття Закону України „Про  власність” від 15.04.1991 року позивачі  не заявляли вимоги на свої права в майні
колгоспного двору,  їм було відомо про
оформлення ОСОБА_9 свідоцтва про право особистої власності на спірне будинковолодіння
на своє ім'я та про дарування нею спірного будинковолодіння ОСОБА_6 в 2000
році.

Проте, колегія
суддів вважає, що дане рішення підлягає скасуванню, з ухваленням у справі
нового рішення, через невідповідність висновків суду обставинам справи.

Так, з довідки
Грушвицької сільської ради Рівненського району Рівненської області від 1
вересня 2004 року (а.с.6) вбачається, що станом на 1 січня 1991 року
будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,  входило до складу майна колгоспного двору,
головою якого був ОСОБА_10, 1923 р.н., а членам цього колгоспного двору були:

- ОСОБА_9, 1928
р.н., дружина;

- ОСОБА_1, 1957
р.н., донька;

- ОСОБА_2, 1955
р.н., зять;

-  ОСОБА_3, 1977 р.н., онук;

- ОСОБА_4, 1984
р.н., онука

Із вищевказаних
осіб, станом на 1 вересня 2004 року у вказаному будинковолодінні є
зареєстрованими і продовжують проживати:

- ОСОБА_1;

- ОСОБА_2;

-  ОСОБА_3;

- ОСОБА_4.

Відповідно до
свідоцтва про смерть (а.с.36) ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із свідоцтва про
право особистої власності на будинковолодіння
від 24 грудня 1991 року (а.с.35) вбачається, що будинковолодіння, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належало на праві особистої власності
колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_9.

З огляду на те,
що момент набрання чинності Закону України
„Про  власність” від 15.04.1991
року, спірне будинковолодіння належало до суспільної групи - колгоспний двір і
позивачі були членами цього колгоспного двору, а також приймаючи до уваги те,
що останній ніколи із цього будинковолодіння не вибували до іншого постійного
місця проживання, тому колегія суддів вважає, що будинковолодіння, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, із прийняттям вищевказаного Закону, стало
спільною сумісною власністю ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
і частка кожного із них становила 16.

Після смерті
ОСОБА_10, відповідно до чинного на той час ЦК України, фактично вступивши у
володіння, долю останнього успадкували лише його дружина - ОСОБА_9 та донька -
ОСОБА_1, тому, на розсуд колегії судді,
доля першої у спірному будинковолодінні збільшилась до 14 частки і саме
тільки цю частку та мала право подарувати ОСОБА_6.

В зв'язку із чим, договір
дарування, який був укладений  23 грудня
2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, в частині дарування 34 частин будинковолодіння,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом
Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_8 23.12.2000 року № 1910, є
незаконним.

Таким чином,
позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є підставними і підлягають
задоволенню, при цьому апеляційний суд також вважає, що останнім не було
пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав,
оскільки будучи спочатку членами колгоспного двору, а з прийняттям Закону
України „ Про власність” ставши фактично співвласниками спірного
будинковолодіння, у позивачів була відсутня потреба доводити це своє право, в
тому числі і в судовому порядку, до тієї пори доки їм не стало відомо про
відчуження ОСОБА_9  всього
будинковолодіння  на користь ОСОБА_6, а
це їм стало відомо, як вбачається із матеріалів справи,  лише у 2004 році, коли відповідач звернулась
до суду  із позовом про їх виселення.

Та обставина, що
ще при житті ОСОБА_9 повідомляла позивачів про свої наміри щодо розпорядження
своїм майном, на розсуд колегії суддів, ще не давало позивачам підстав для
звернення до суду із позовом.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303, 309,  313-314,316 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну  скаргу
представника позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - адвоката
ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду
від 02 квітня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Визнати недійсним договір
дарування, який був укладений  23 грудня
2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, в частині дарування 34 частин
будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_8 23.12.2000 року
№ 1910.

Визнати
за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право спільної власності  на 34 частки
будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

14
спірного будинковолодіння залишити у власності ОСОБА_6.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також  особи,
які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх   права,
свободи   чи  обов'язки,
мають  право  оскаржити
у касаційному порядку рішення
апеляційного суду до Верховного Суду України протягом двох місяців
починаючи з дня набрання ним  законної
сили.

Головуючий  :

Судді  :