У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня  2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Григор'євої Л.І.,

суддів:                             Гуменюка
В.І.,                 Косенка В.Й.,

Жайворонок Т.Є.,            Пшонки
М.П., -

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав власника,
звільнення земельної ділянки та зобов'язання знести самочинні будови, за
касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 березня 2008 року,

встановила:

У травні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги
тим, що  згідно з державним актом на право
приватної власності на землю, виданим 9 вересня 2002 року на підставі рішення Києво-Святошинської
районної державної адміністрації від 7 серпня 2002 року, їй належить на праві приватної
власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва
площею 2, 918 га на території Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району
Київської області.

18 квітня 2003 року вона уклала з відповідачем договір оренди
вказаної земельної ділянки строком на 4 роки 6 місяців без зміни цільового призначення
землі. Проте відповідач самочинно, без її дозволу та дозволу державних органів,
побудував на 2 га ділянки комплекс теплиць для вирощування квітів із використанням
спеціального обладнання. Просила суд зобов'язати відповідача використовувати земельну
ділянку за призначенням  та знести самочинно
зведені ним будівлі. У подальшому уточнила позовні вимоги та просила не чинити перешкоди
в користуванні земельною ділянкою та зазначивши, що строк, на який був укладений
договір оренди, закінчився, просила зобов'язати відповідача звільнити земельну ділянку
та повернути їй.

ОСОБА_2, посилаючись на усну домовленість
про викуп орендованої ділянки, просив зобов'язати ОСОБА_1 укласти попередній договір купівлі-продажу
вказаної земельної ділянки відповідно до ст. ст. 635, 641-642, 644 ЦК України. У
процесі розгляду судом справи доповнив зустрічний позов вимогою переукласти договір
оренди цієї земельної ділянки на період до остаточного вирішення спору в цій справі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області
від 24 грудня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 березня
2008 року, рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі
ОСОБА_2, посилаючись
на порушення норм процесуального права - чч. 1, 2, 4 ст. 10, ст. 212, чч. 1, 2 ст.
215 ЦПК України, неправильне застосування судами норм ст. ст. 409-410 ЦК України,
ч. 1 ст. 25, ст. ст. 15, 23 Закону України “Про оренду землі”,  просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і  передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про зобов'язання ОСОБА_2 усунути
перешкоди в користуванні земельною ділянкою та звільнити її шляхом знесення всіх
наявних на ній будівель і споруд, суди виходили з того, що відповідач використовував
земельну ділянку не за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського
виробництва, та що будівлі і споруди зведені ним у порушення вимог ст. 25 Закону
України “Про оренду землі”, прав власника земельної ділянки й умов договору оренди,
самочинно, без згоди власника.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_2 про зобов'язання ОСОБА_1 укласти
з ним попередній договір купівлі-продажу орендованої земельної ділянки, суди виходили
з того, що ця вимога не ґрунтується на законі та що строк договору оренди закінчився
і згода власника земельної ділянки на його поновлення відсутня.

Проте з таким висновком не можна погодитись, оскільки суди
дійшли його з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Так, відповідно до ст. ст. 13-15 Закону України “Про оренду
землі” договір оренди земельної ділянки - це договір укладений у письмові формі,
за яким орендодавець на визначених сторонами умовах зобов'язаний  за плату передати орендареві земельну ділянку
у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати
земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з вимогами ст. ст. 24, 25 цього Закону орендодавець
має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням
згідно з договором оренди.  Орендар земельної
ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору
оренди землі; за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством
порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати
багаторічні насадження; отримувати продукцію і доходи; здійснювати в установленому
законодавством порядку за письмовою згодою орендодавця будівництво водогосподарських
споруд та меліоративних систем.

Судами встановлено, що згідно з державним актом на право приватної
власності на землю від 9 вересня 2002 року, виданим на підставі рішення Києво-Святошинської
районної державної адміністрації від 7 серпня 2002 року № 276,  ОСОБА_1  надано в приватну
власність земельну ділянку площею 2, 918 га для ведення товарного сільськогосподарського
виробництва.

16 квітня 2003 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір
оренди зазначеної земельної ділянки строком на 4 роки 6 місяців без зміни її цільового
призначення.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначав, що використовував
орендовану земельну ділянку згідно з домовленістю з власником земельної ділянки
та без зміни її цільового призначення - для ведення товарного сільськогосподарського
виробництва, а саме для вирощування квітів.

На підтвердження цих доводів посилався на розроблену на підставі
постанови Кабінету Міністрів України № 326 ( а.с. 28) Класифікацію видів економічної
діяльності (розділ 01.12. підклас 01.12.0), відповідно до якої вирощування квітів,
розсади, насіння квітів відноситься до групи рослинництво (01.1), класифікації А
- сільське господарство, мисливство та пов'язані з ними послуги.

Крім того, ОСОБА_2 указував на факт згоди власника земельної ділянки на зведення
ним виробничих будівель і споруд, призначених для вирощування квітів, з урахуванням
їх домовленості при укладенні договору оренди про наступну передачу йому у власність
орендованої земельної ділянки після закінчення терміну дії договору оренди та скасування
мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення.

Із зустрічного позову вбачається, що вимога укласти попередній
договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки обґрунтована ст. ст. 635,
641-642, 644 ЦК України.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі
сторін майбутнього договору (ст. 641 ЦК України ).

Згідно зі ст. 642 ЦК України в разі, якщо особа, яка одержала
пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно
до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала
роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти
договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти
договір або не встановлено законом.

На  підтвердження  факту домовленості про продаж земельної ділянки
та згоду відповідачки  ОСОБА_2 посилався
на розписку від 24 квітня 2006 року, видану йому ОСОБА_1, про отримання нею 6 тис. доларів
США в рахунок плати за земельну ділянку площею 2, 97 га, яка їй належить на праві
приватної власності, та відсутність у неї інших матеріальних претензій дог ОСОБА_2 за цю земельну
ділянку (а.с. 15). Суд не дав оцінки зазначеним обставинам, у тому числі доводам
ОСОБА_1 про те,
що зазначена в розписці сума грошей є орендною платою (при тому, що розмір орендної
плати за об'єкт складав за договором 50 грн. за 1 місяць).

Також заявив клопотання (яке судом було відхилене з підстав
достатності доказів у справі) про допит у судовому засіданні свідків землевпорядника
Княжицької  сільської   ради
ОСОБА_3,  зятя позивачки, ОСОБА_4, та адвоката ОСОБА_5, у присутності
якого ОСОБА_1 видала ОСОБА_2 розписку
від 24 квітня 2006 року, з метою з'ясування дійсного характеру правовідносин сторін
та усунення протиріч із приводу реєстрації Княжицькою сільською радою різних за
змістом договорів оренди спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на  які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень, а ст. 27 ЦПК України надає право особам,
які беруть участь у справі, та зобов'язує їх подавати докази на підтвердження своїх
вимог і заперечень.

Статтею 10 ЦПК України
передбачено цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які
мають рівні права щодо подання доказів, а суд має сприяти сторонам у здійсненні
їхніх прав та всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться
мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині
рішення мають бути зазначені мотиви, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази,
якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові
акти, назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого
вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

У порушення зазначених процесуальних норм права суд не сприяв
всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та здійсненню прав сторін з метою
дотримання рівного права на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом
їх переконливості; не встановив дійсного характеру правовідносин сторін, змісту
їх прав і обов'язків у цих правовідносинах, зокрема щодо матеріальних претензій
сторін, та не дав належної оцінки всім зібраним у справі доказам відповідно до вимог
ст. 212 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, відповідно до ст. 338 ЦПК України судове рішення
підлягає обов'язковому скасуванню з передачею справи на новий розгляд, якщо суд
розглянув не всі вимоги і цей недолік не був або не міг бути усунений ухваленням
додаткового рішення. Інші випадки порушення або неправильного застосування норм
процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду за умови,
що це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що 23 червня 2007 року ОСОБА_2 заявив зустрічний
позов про зобов'язання укласти попередній договір купівлі-продажу, а в процесі розгляду
справи 24 грудня 2007 року подав заяву про зміну (доповнення) позову вимогою
про зобов'язання переукласти договір оренди земельної ділянки, яка була прийнята
судом до розгляду в доповненнях  після закінчення
з'ясування судом обставин справи та перевірки їх доказами (а.с. 133, 149 зв. -
150).

Це процесуальне порушення позбавило суд першої інстанції належним
чином з'ясувати зміст заяви ОСОБА_2,  доповнені чи змінені
ним позовні вимоги, предмет та підставу заявлених ним позовних вимог, перевірити
доказами зазначені ним обставини та ухвалити рішення щодо цих вимог.

Не з'ясувавши зазначених обставин, у порушення вимог ст. ст.
11, 213, 214. 215 ЦПК України суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову ОСОБА_2 у позові
про зобов'язання укласти договір оренди.

У той же час апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 заявлені
вимоги про зобов'язання укласти попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки
та що саме ці вимоги вирішувалися судом першої інстанції, і вважав рішення суду
законним і обґрунтованим у частині відмови ОСОБА_2 в цьому позові.

Таким чином, ураховуючи, що судом першої інстанції допущені
порушення норм матеріального й процесуального права і ці порушення не були усунені
апеляційним судом, та одночасно апеляційний суд допустив порушення цих норм, ухвалені
судові рішення на підставі ч. 3 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Києво-Святошинського
районного  суду Київської області
від 24 грудня 2007 року  та  ухвалу
апеляційного  суду  Київської
області     від   28 березня 2008 року скасувати, передати
справу на новий розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської
області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                   Л.І.
Григор'єва

Судді:
В.І. Гуменюк

Т.Є.
Жайворонок

В.Й. Косенко

М.П. Пшонка