Справа № ____2-1956 ____
У Х В А Л А

17
липня 2008р.

Суддя Свердловського міського суду
Луганської області Бабенко С.Ш.,

розглянувши матеріали позовної заяви
ОСОБА_1до Свердловської міської ради, Бірюковської селищної ради про визнання
права на земельну частку (пай), -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Свердловського
міського суду з позовною заявою до Свердловської міської ради, Бірюковської
селищної ради про визнання права на земельну частку (пай) в обґрунтування вимог
зазначивши, що він у 1990 році був прийнятий
на роботу у колгосп «Родина» трактористом. У 1993 році колгосп реорганізований в КСП "Батьківщина".
Позивач, як робітник цього підприємства,
став членом КСП "Батьківщина", у якому працював до 22.09.1994р.
У зв'язку з реорганізацією земля колгоспу
була передана з державної у колективну власність членам КСП
"Батьківщина", до числа яких входив і позивач. Факт передачі землі з держаної власності у
власність членам КСП "Батьківщина" підтверджується Державним актом на
право колективної власності на землю. Невід'ємною
частиною названого Державного акту був «Список членів КСП
"Батьківщина"», який містив перелік П.І.П. конкретно визначених осіб
й закріплював, яким саме особам-членам КСП земля передана у колективну
власність.

До списку
осіб членів КСП "Батьківщина", який є Додатком до державного акту на
право колективної власності на землю КСП "Батьківщина" позивач, як
член КСП, був включений, про що свідчить лист Свердловського міського
управління земельних ресурсів від 17.08.2006р. № 07/1492.

Відповідно до п.2 Указу Президента України «Про порядок
паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам
і організаціям» від 5 серпня 1995р., право на земельну долю (пай) мають члени
колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського
кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі
пенсіонери, які раніш працювали в ньому та залишаються членами вказаного
підприємства, кооперативу, товариства згідно зі списком, що додається до
державного акту на право колективної власності на землю.

Вказана
норма закону кореспондується зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»,
право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних
сільськогосподарських підприємству сільськогосподарських кооперативів,
сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі
радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, які одержали
сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку.

Таким чином, як вважає позивач, він відповідно
до закону набув та має право на одержання у приватну власність земельної частки
(паю) з числа земель колишнього КСП "Батьківщина".

Пункт 2 Указу Президента України «Про невідкладні заходи
з прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського
виробництва" від 10.11.1994р. встановлює, що кожному члену
сільськогосподарського підприємства, кооперативу, товариства видається
сертифікат на право на земельну частку (пай), в якому зазначаються вартість та
розмір земельного паю в умовних кадастрових гектарах.

Вказана норма законодавства встановлює, що набуте за
законом право на земельну частку (пай) повинно документально оформлюватися і
документом, якій посвідчує таке право, являється сертифікат на право на
земельну частку (пай).

В
порушення названого законодавства позивач вважає, що незаконно був позбавлений
наданого йому законом  права на земельну
частку (пай),  а саме  23.08.1996р.
на загальних зборах членів КСП "Батьківщина" був затверджений
список членів КСП, що мають право на одержання Сертифікату на право на земельну
частку (пай), до якого позивача помилково не включили.

Правильність цього твердження за міркуванням позивача підтверджується
пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування
судами земельного законодавства» від 16 квітня 2004р. № 7, відповідно до якого
член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що
додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває право
на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, в том числі і у разі, коли з
різних причин ця особа не одержала сертифікат на право на земельну частку
(пай).

Також
позивач зазначає, що оскільки діюче законодавство не встановлює кінцевого терміну
одержання громадянином Сертифікату на право на земельну частку (пай), та на цей
час ще є велика кількість не витребуваних сертифікатів, він вважає, що одержати
свій сертифікат має змогу у той час, коли виявить бажання приватизувати свій
пай (тобто виділити його межи в натурі (на місцевості) та одержати його у
приватну власність, що підтверджується вже Державним актом на право на земельну
ділянку.

У літку
2006 року позивач ОСОБА_1.  вирішив
реалізувати надане йому законом право на земельну частку (пай) та одержати у
приватну власність земельну ділянку.

Оскільки
порядок приватизації земельних ділянок позивачу відомий не був, з метою надання
йому правової допомоги щодо цього питання він звернувся за правовою допомогою
до Луганського центру юридичної допомоги сільському населенню (скорочено -
ЛЦЮД), який діє в рамках Проекту економічного розвитку міст, впровадженого
Агентством США з міжнародного розвитку (ШАГО).

Тільки зі змісту листа Свердловського міського управління
земельних ресурсів від 17.08.2006р. №07/1492, надісланого на запит ЛЦЮД, він
довідався про порушення його права на земельну частку (пай), яке надане йому
законом.

Також позивач зазначає, що відповідно до ст.4 ЦПК України будь-яка зацікавлена
особа вправі у порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом
порушеного права.

З названою нормою закону кореспондується ст. 1 Закону
України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок
власникам земельних часток (паїв)», відповідно до якої право особи на земельну
частку (пай) може бути встановлене у судовому порядку.

Отже, право позивача, як він вважає, на звернення до суду
за захистом порушеного права на земельну частку (пай) закріплене законом.

Крім
того, відповідно до ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу
України до прав та обов'язків, що виникли до набрання чинності ЦК України,
застосовуються норми раніш діючого законодавства, тобто норми ЦК Української
СРСР.

Право на земельну частку (пай) виникло в 1995 році під час
роздержавлення землі, тобто у період дії ЦК УРСР 1963 року.

ЦК УРСР 1963 року, зокрема частиною 4 статті 2
встановлював, що сімейні, трудові, земельні, гірничі, водні, лісові відносини,
а також відносини в колгоспах, що випливають з їх статуту, регулюються
відповідно сімейним, трудовим, земельним законодавством, законодавством про
надра, водним, лісовим і колгоспним законодавством.

Вказана
норма закону кореспондувалася зі ст. 1 Земельного кодексу України від
18.12.1990р. №561-XII, яка зазначала, що земельні відносини в Україні
регулюються цим кодексом та іншими актами законодавства України, що видаються
відповідно до нього.

Жодна з норм Земельного кодексу
України від 18.12.1990р. №561-ХІІ та норми інших актів законодавства, що були
видані відповідно до нього, не встановлювали вимог про застосування строку
позовної давності при здійсненні захисту порушеного права на земельну частку
(пай).

Конституція
України має найвищу юридичну силу.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається
і діє принцип верховенства права.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією із основних
засад судочинства є законність.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на
основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має
право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений права власності.

У 1995
році держава передала свою власність - землю у колективну власність членам КСП
"Заря" - конкретним людям, чиї прізвища зазначалися у «Списку
громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства
"Заря"», який додавався до Державного акту на право колективної
власності на землю.

Саме таким чином, як вважає позивач (поряд з іншими
членами КСП "Заря") набув право власності на окрему частку землі у
складі колективної власності.

Пункт 2
статті З ЦК України встановлює, що однією з загальних засад цивільного
законодавства, яке в тому числі регулює й право власності, є неприпустимість
позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України
та законом.

Конституція та Закони України не передбачають випадків позбавлення права
власності людини на земельну частку (пай) з причини порушення іншими особами
закону та прийняття ними незаконних рішень (рішення загальних зборів КСП
"Батьківщина").

Згідно
зі ст. 118  Земельного кодексу
України,  прийняття рішення щодо
приватизації земельних ділянок  віднесено
до компетенції органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування (сільської, селищної, міської ради)
за місцезнаходженням земельної ділянки.

Саме цим обґрунтовується позивачем
залучення до участі у справі у якості відповідачів Свердловської міськради та
Бірюківської сільської ради.

Відповідно до  п.  24 Постанови Пленуму Верховного  Суду України
«Про  практику застосування судами
земельного законодавства» від 16 квітня 2004р. № 7 при неможливості надати
особі земельну частку (пай) з колективної власності внаслідок відсутності
необхідної для цього землі остання згідно пункту 7 Указу Президента України
«Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність
сільськогосподарським підприємствам та організаціям» від 05 серпня 1995р.
№720/95 повинна бути надана з земель запасу, створеного міською радою під час
передачі землі у колективну власність.

Згідно з
листом Свердловського міського управління земельних ресурсів від 17.08.2006р.
№07/1492 на теперішній час розмір середньої земельної частки (паю) по КСП
"Батьківщина" складає 4,9 умовних кадастрових гектарів вартістю
37613,88 грн.

Позивач
ОСОБА_1. просить суд визнати право на земельну частку (пай) у розмірі 4,9
умовних кадастрових гектарів вартістю 37613,88 грн.

Однак
відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства
чинним ЦПК України не передбачено у цивільному процесі розглядати заявлені позивачем
вимоги. Так, відповідно до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Заява, яка не підлягає розгляду в
судах у порядку цивільного судочинства відповідно до ст.122 ЦПК України тягне
за собою відмову у відкритті провадження у справі.

Статтею 17 Кодексу адміністративного
судочинства передбачено, що спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи
бездіяльності відносяться до компетенції адміністративних судів.

Стаття 3 КАС України визначає поняття
суб'єкта владних повноважень.
Відповідно до п.7 ст.3 КАС України суб'єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.104 КАСУ до
адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа,
яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових
відносин. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, саме такі правовідносини у
публічній сфері виникли між сторонами у справі.

Окрім того при зверненні з позовом до
суду адміністративний позов повинен відповідати вимогам ст.ст.105-106 КАСУ, що
дає підстави для відкриття провадження в адміністративний справі.

З наведених підстав суддя вважає
відповідно до ст.122 ч.2 п.1 ЦПК України відмовити у відкритті провадження у
справі за зазначеним позовом у порядку цивільного судочинства.

Одночасно суддя зазначає, що
відповідно до вимог ст.119 ЦПК України позовна заява підписується позивачем або
його представником із зазначенням дати її подання, між тим суду Соколовським
В.І. надано позовну заяву, яка не підписана позивачем.

Керуючись ст.ст.122, 209-210 ЦПК
України

У х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1до Свердловської міської ради, Бірюковської
селищної ради про визнання права на земельну частку (пай).

Роз'яснити ОСОБА_1 право звернення до
адміністративного суду Луганської області з адміністративним позовом про захист
порушених та невизнаних прав і свобод.

Копією ухвали разом із
позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами направити ОСОБА_1

Заява про апеляційне оскарження
ухвали суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається
протягом десяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається в строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя