Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

08 липня 2008
року                                                             м. Лисичанськ

Лисичанський
міський суд Луганської області у складі:

головуючої
судді                                          Лизенко
І.В.,

при
секретарі судового засідання               Паршиковій Н.А.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
-

встановив:

Позивач
звернувся до  суду з вищеназваним
позовом, посилаючись на те, що є власником будинку АДРЕСА_1, у якому
зареєстрована його колишня дружина - відповідачка у справі. 14 квітня 2005 року
шлюб між ними розірвано з причин зловживання відповідачкою спиртними напоями.
Наприкінці квітня 2005 року відповідачка виселилась з  будинку, забравши усі свої речі, і з того
часу у будинку не з'являлась. Змінивши підстави позову, позивач просив суд
визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням у
спірному будинку, оскільки вона не проживає у ньому без поважних причин більше
одного року на підставі ст. 405 ЦК України.

Позивач у
судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив
викладене у позові, доповнивши, що підставою позову є не проживання
відповідачки у спірному будинку понад один рік без поважних причин. Спірний
будинок був придбаний під час шлюбу з відповідачкою за кошти з його заробітної
плати та за кошти, які давала його мати. Надати докази на підтвердження того,
що мати давала кошти на придбання будинку, не може. Вважає будинок спільним
сумісним майном його та відповідачки, позовні вимоги про визнання будинку лише
його власністю не заявляє.

Представник
відповідачки у судовому засіданні підтримала пояснення позивача, доповнень не
надала.

Відповідачка у
судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що спірний будинок був
придбаний їх сім'єю під час шлюбу та за спільні кошти, які збирали деякий час.
Мати позивача кошти на будинок не давала. Вважає, що будинок є спільною
сумісною власністю подружжя. Виселилась з будинку, на цей час проживає зі
співмешканцем за вказаною у позові адресою, однак права на це житло не набула.
У спірному будинку є її речі, а саме: меблі. Вона майже кожного дня навідується
у будинок, бо у ньому ніхто не живе.

Судом
досліджено наступні докази: копія паспорту позивача, копія технічного папорту
будинку, копія договору купівлі-продажу, копія домової книги, копія рішення
Лисичанського міського суду від 14.04.2005р., копія довідки голови вуличного
комітету, копія довідки про зареєстрованих осіб, копія свідоцтва про розірвання
шлюбу, копія паспорту відповідачки, довідка про реєстрацію шлюбу.

Суд,
вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що
не підлягає задоволенню.

Судом
встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Будинок
АДРЕСА_1належить позивачу за договором купівлі-продажу від 03.10.1989 року
(а.с.9-10).

Сторони
перебували у шлюбі, зареєстрованому 23 липня 1988 року, що підтверджується
довідкою (а.с.28), та розірваному 20 червня 2006 року, що підтверджується
копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.17).

Відповідно
до ч.1 ст. 22 КпШС України майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно
ч.1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю
кожного з них.

Позивачем
не надано суду доказів на підтвердження того, що спірний будинок придбаний за
його власні кошти, які не складають спільну сумісну власність подружжя.

Отже,
суд доходить висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін
як подружжя, оскільки придбаний під час шлюбу.

Виходячи з вищенаведеного, відповідачка, що має право
спільної сумісної власності на спірний будинок, не може бути позбавлена права
користуватися належним їй майном за обставин, зазначених  у позові. Випадки позбавлення права власності
власника на майно, передбачені законодавством, відсутні.

Позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила
право користування жилим приміщенням у спірному будинку на підставі ст. 405 ЦК
України, є безпідставними, оскільки дана норма передбачає визнання такими, що
втратили право користування жилим приміщенням, членів сім'ї власника будинку
(квартири), а відповідачка є власницею.

Таким чином, суд
доходить висновку про відсутність підстав визнання відповідачки такою, що
втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд, -

вирішив:

У
задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської
області шляхом подання до Лисичанського міського суду заяви про апеляційне
оскарження протягом 10-ти днів з дня його проголошення або подання апеляційної
скарги у той самий строк. Апеляційна скарга подається протягом 20-ти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження до Лисичанського міського суду
Луганської області.

Суддя: