Справа №  2-2350/
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

19 червня  2008
року      Суворовський   районний суд м. Херсона  в складі:

головуючого  судді     Смирнова Г.С.

при
секретарі Гусєвої Ю.В.

за участю представників сторін   розглянувши у  відкритому
судовому засіданні   цивільну
справу за позовом  ОСОБА_1до ОСОБА_2про
стягнення завдатку у подвійному
розмірі  та моральної  шкоди, -

встановив:

Позивач  звернувся до суду з вказаним позовом
посилаючись на те, що  13 лютого 2008
року між ним та відповідачем було підписано попередній договір  про намір сторін укласти до 01 квітня 2008
року договір купівлі-продажу нерухомого майна по вулАДРЕСА_1.

На виконання
вказаного договору  він 13 лютого 2008
року  передав  відповідачу 130 000 гривень.  Проте, відповідач, в порушення прийнятих на
себе зобов'язань,  в строк до 28 березня
2008 року не придбав у ТОВ «Юридична фірма «Цивіліс» та ТОВ МТПФ «Трівіа»  нерухоме майно - нежитлові приміщення
адмінбудівлю літ. «А» та котельну літ. «Е», загальною площею 454,4 кв.м.,  що розташовані в м. АДРЕСА_1,  не продав вказані приміщення  позивачу,
та ухиляється від повернення отриманих від позивача 130 000 гривень.

У зв'язку з тим,
що попередній договір  від 13 лютого 2008
року  є нікчемним,  позивач просить  стягнути з відповідача 260 000 гривень
завдатку у подвійному розмірі та 10 000 гривень моральної шкоди,
спричиненої   відмовою відповідача від
повернення коштів.

У судовому
засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх
задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник
відповідача позов не визнала, посилаючись на відсутність між сторонами
зобов'язань,  забезпечених
завдатком,  факт повернення
відповідачем  позивачу  коштів в сумі 130 000 гривень, а також на
недоведеність позивачем обставин,
наявність яких дає підстави для стягнення моральної шкоди.

Розглянувши
надані сторонами  письмові докази,
заслухавши пояснення  представників
позивача та відповідача,  виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства
України та матеріалів справи суд дійшов висновку, що позов не підлягає
задоволенню з огляду на наступне:

13 лютого 2008
року між позивачем  та відповідачем  було підписано попередній договір про намір
сторін укласти  договір купівлі-продажу
нерухомого майна по вулАДРЕСА_1.

За вказаним  договором
відповідач зобов'язався в строк до 28 березня 2008 року оформити у
приватну власність та продати
позивачу  адмінбудівлю літ. «А» та
котельну літ. «Е», загальною площею 454,4 кв.м.,  що розташовані в м. АДРЕСА_1, а позивач  зобов'язався
до 13 лютого 2008 року виплатити ОСОБА_2. аванс  в сумі
130 000 гривень, а у  строк до 01 квітня
2008 року - оформити документи та перерахувати на рахунок ОСОБА_2. 880 000,
00  гривень.

Відповідно до ч.
1 ст. 635 ЦК України  попереднім є
договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених
попереднім договором.

Попередній
договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма
основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ч.
1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного
майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній
реєстрації.

Отже,  відповідно до ч. 1 ст. 635, ч. 1 ст. 657
ЦК  України, укладений між позивачем   та відповідачем попередній договір підлягав
нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Як
підтверджується матеріалами справи та не заперечується  позивачем та відповідачем,  попередній договір від 13 лютого  2008 року
укладено  сторонами у  письмовій формі та не був нотаріально
посвідчений та зареєстрований у державному реєстрі.

Відповідно до п.
4 ст.. 203 ЦК України  правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до
ч.  2 ст. 215 ЦК України  недійсним є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.
1 ст. 220 ЦК України   договір є
нікчемним (не потребує  визнання його
недійсним в судовому порядку), зокрема,
у  випадку  недодержання сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору.

Виходячи із
вищезазначених правових норм,  наявний в
матеріалах справи  попередній договір від
13 лютого 2008 року є нікчемним, тому, відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України,  він  не
створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З  огляду на вищезазначене,   твердження позивача щодо наявності  між сторонами зобов'язань,   забезпечених завдатком, не ґрунтується на
законі та не підтверджується матеріалами справи, оскільки, відповідно до ст.
570 ЦК України  завдатком є грошова сума
або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних
з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення
його виконання.

Відповідно до ч.
1 ст. 638, ч. 3 ст. 640 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.  Договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту
державної реєстрації.

Таким чином,
відсутність між сторонами  посвідченого
нотаріально та зареєстрованого в державному реєстрі договору купівлі-продажу
нерухомого майна, унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень
статей  570, 571  ЦК України.

Відповідно до
абзацу другого частини 1 ст. 216 ЦК України за недійсним  правочином
кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що
вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано,
за цінами, які існують на момент відшкодування.

При цьому, відповідно
до п.4, 5  ст.216 ЦК України правові
наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть
змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про
застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена
будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ч.
2  ст. 530 ЦК України   якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору
або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи
вимога про застосування наслідків нікчемного правочину  позивачем
відповідачеві не направлялася.

При цьому, 14 травня 2008 року
на депозитний рахунок приватного нотаріуса ОСОБА_3.,   відповідачем,  для передачі
позивачу,  було внесено суму  отриманого
за попереднім договором авансу (130 000 гривень), яку  позивач
отримав з депозитного рахунку 16 травня 2008р.,   про що у нотаріуса оформив  відповідну заяву.

При вирішенні
позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд виходить  з наступного:

Відповідно до ч.
1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується  особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як зазначено у
Постанові Пленуму ВСУ  № 4  від 31.03. 1995р. «Про судову практику в
справах про відшкодування  моральної
(немайнової) шкоди»,  під моральною
шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній
особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до
загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню
при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або
втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.
1  ст. 60   ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відсутність
встановлених в судовому  засіданні  фактів
незаконних дій  або бездіяльності
відповідача, внаслідок яких  відповідачу
заподіяно  моральну шкоду, виключає
можливість  задоволення позовних  вимог
в цій частині.

Керуючись ст.
ст. 10,60,212,215  ЦПК України,   суд, -

Вирішив:

У  задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2про
стягнення завдатку у подвійному
розмірі  та моральної  шкоди
- відмовити.

На рішення
протягом 10 днів може бути подана  заява
про апеляційне оскарження з наступним поданням апеляційної скарги протягом 20
днів до Апеляційного суду Херсонської області через Суворовський  районний суд м. Херсона.

Головуючий: