У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

15 жовтня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на &frac12; частину квартири, поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру та за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково
недійсним, визнання права власності на квартиру та стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2004 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання права власності на &frac12; частину квартири та витребування
майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що з 29 вересня 2000
року вона перебуває з відповідачем в шлюбі, під
час шлюбу 18 вересня 2003 року фактично за її кошти було
придбаноАДРЕСА_1, однак у зв'язку з характером роботи вона тривалий час
перебувала за кордоном, повернувшись в Україну проживала у квартирі, але у
серпні 2004 року не змогла потрапити до житла у зв'язку із заміною відповідачем
замка.

Позивачка під час розгляду справи
змінила та уточнила позов і просила визнати за нею право власності на &frac12; частину АДРЕСА_1, поділити спільне майно й виділити їй пральну машину LG-15000, інше майно - телевізор, диван-ліжко,
ліхтар-радіо, фільтр для води, п'ять комплектів постільної білизни, два махрові
халати виділити відповідачу.

ОСОБА_2пред'явив зустрічний позов
і просив визнати АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю, посилаючись на
те, що їх з ОСОБА_1 шлюб був фіктивним, укладеним без наміру створення сім'ї,
спірну квартиру він придбав у той час, коли
ОСОБА_1. була відсутня на території України й за кошти, які отримав у
борг від свого батька ОСОБА_3

ОСОБА_3 звернувся з позовом до
ОСОБА_2про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання
права власності на квартиру та стягнення боргу, посилаючись на те, що він
особисто мав намір придбати квартиру в м. Харкові й передав ОСОБА_2кошти в сумі
18000 доларів США для покупкиАДРЕСА_1, згодом передав ще 7000 доларів США для
її ремонту та купівлі меблів, а ОСОБА_2зобов'язався оформити право власності на
квартиру на нього, ОСОБА_3, проте свого обов'язку не виконав і згідно
правовстановлюючих документів залишається власником квартири.

ОСОБА_3 просив визнати недійсним в
частині покупця договір купівлі-продажу АДРЕСА_1, укладений 18 вересня     2003 року, визнати його покупцем
квартири, визнати за ним право власності на зазначену квартиру, стягнути з
ОСОБА_2борг в сумі 35000 грн.

Рішенням
Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2007 року позов ОСОБА_1
задоволено частково, постановлено визнати за ОСОБА_1 право власності на &frac12; частину АДРЕСА_1 та за
ОСОБА_2- право власності на &frac12; частину
зазначеної квартири; в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1, зустрічного
позову ОСОБА_2та позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири
частково недійсним, визнання права власності на квартиру відмовлено, позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_2про стягнення боргу постановлено виділити в окреме
провадження.

Рішенням
Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2008 року рішення суду
першої інстанції змінено й постановлено відмовити в задоволенні позовних
вимог   ОСОБА_1 про визнання права
власності на &frac12; частину квартири; в решті рішення
залишене без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1.
просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову               ОСОБА_1 та відмовляючи в
задоволенні її позовних вимог про визнання права власності на частину квартири,
апеляційний суд виходив із того, що спірна квартира хоч і була
придбанаОСОБА_2за час шлюбу з ОСОБА_1, однак в період їх окремого проживання
під час фактичного припинення шлюбних відносин.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до частини 1 статті 22
КпШС України, чинного на час купівлі спірної квартири, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування
і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на
майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних
причин не мав самостійного заробітку.

Згідно частини 2 статті 28 КпШС
України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного
з них.

Такі ж положення щодо визначення
статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й частиною 6 статті
57, частиною 1 статті 60 СК України.

Згідно зазначених норм закону при
вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою
приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого
майна, так і обставини, що свідчать про їх окреме проживання, але саме у
зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1. та ОСОБА_2перебували в зареєстрованому шлюбі з 29
вересня 2000 року, який недійсним не визнаний, підтримували шлюбні відносини й
припинили їх у серпні 2004 року, 18 вересня 2003 року за договором
купівлі-продажуОСОБА_2була придбана АДРЕСА_1 за кошти, узяті в борг.

Також встановлено, що після повернення
із-за кордону ОСОБА_1. у березні
2004 року передала ОСОБА_23000 євро для повернення ним коштів, узятих у
борг для покупки квартири, після чого вони зібрали в гуртожитку (у м. Одесі)
речі ОСОБА_1 й переїхали проживати до м. Харкова, в серпні 2004 року
ОСОБА_2відмовився допустити ОСОБА_1 у спірну квартиру.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про
визнання права власності на &frac12; частину квартири, суд першої
інстанції виходив із того, що квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2., оскільки набута ними як подружжям за час шлюбу, крім того, сукупність
встановлених у справі обставин свідчить про те, що на час придбання квартири
вони фактично не припиняли шлюбних відносин, хоча ОСОБА_1. й перебувала за
кордоном у зв'язку з характером роботи, а ОСОБА_2не надав доказів протилежного.

При встановленні зазначених
фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону, правильно
застосовано норми матеріального права.

Апеляційний суд помилково змінив
рішення суду першої інстанції в зазначеній частині, в порушення статей 303, 316
ЦПК України не навів достатніх мотивів, за якими він вважає невірними висновки
суду першої інстанції, не зазначив які докази судом першої інстанції були
досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було
неправомірно відмовлено, не зазначив і нових доказів, неподання яких було
зумовлено поважними причинами, провів переоцінку доказів та встановлених судом
фактів, проте належним чином не спростував висновку суду першої інстанції про
те, що ОСОБА_1. та ОСОБА_2підтримували шлюбні відносини до серпня 2004 року й
безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Посилання апеляційного суду як на
підставу відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на те, що вона не
проживала зОСОБА_2та перебувала за кордоном з грудня 2002 року по лютий 2004
року, а отже не спілкувалася зОСОБА_2та не мала з ним сімейних відносин, не
можна визнати цілком обґрунтованим, оскільки статтею 21 КпШС України передбачалося
та статтею 56 СК України передбачене право подружжя на вільний вибір роду
занять і місця проживання, що саме по собі не свідчить про припинення шлюбних
відносин.

За таких обставин рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої
інстанції з підстав, передбачених статтею 339 ЦПК України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Апеляційного суду
Харківської області від 14 лютого 2008 року скасувати і залишити в силі рішення
Дзержинського районного суду м. Харкова від          11 грудня 2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін