У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К
Р А Ї Н И

16 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Балюка М.І.,

Мазурка В.А.,

Барсукової В.М.,

Лященко Н.П.,

Гнатенка А.В.,

Охрімчук Л.І.,

Григор'євої Л.І.,

Патрюка  М.В.,

Гуменюка В.І.,

Перепічая В.С.,

Данчука В.Г.,

Прокопчука Ю.В.,

Жайворонок Т.Є.,

Пшонки М.П.,

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Луспеника Д.Д.

Сеніна Ю.Л., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до спеціалізованої медико-санітарної частини № 16 Міністерства
охорони здоров'я України (далі - СМСЧ № 16) про стягнення невиплаченої частини
заробітної плати за скаргою  ОСОБА_1 про
перегляд у зв'язку з винятковими обставинами ухвали Верховного Суду України від
29 вересня 2006 року,

встановила:

У травні 2006 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути
зі СМСЧ № 16 за період її роботи у відповідача - з 1 січня 2003 року до 31
грудня 2006 року - доплату до заробітної плати, виплата якої передбачена ст. 39
Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі - Закон) для громадян, які працюють
на територіях радіоактивного забруднення, зазначивши, що  ця доплата здійснювалась в інших, ніж
передбачено цією нормою закону та постановою Кабінету Міністрів України від 29
січня 2003 року № 137  “Про доплати і
компенсації особам, які працюють у зоні відчуження і зоні безумовного
(обов'язкового) відселення після повного відселення жителів” (далі - Постанова
№ 137),  розмірах.

Посилаючись на ст. 43 Конституцій України, ст. 39
Закону,  ст. ст. 2, 21-22 Закону України
“Про оплату праці”, Постанову  №
137,  просила стягнути на її користь зі
СМСЧ № 16 доплату в розмірі 335 867 грн. 05 коп. та зобов'язати відповідача
внести зміни в щомісячні дані про її заробітну плату за цей період.

Рішенням
Житомирського   районного   суду
Житомирської області від 7 липня 2006 року, залишеним  без
змін  ухвалою  апеляційного суду  Житомирської
області   від 15 серпня 2006 року,
у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 29 вересня 2006 року
у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1. до СМСЧ № 16 про стягнення доплати до
заробітної плати відмовлено.

У лютому 2008 року
ОСОБА_1.
звернулася зі скаргою про перегляд у зв'язку
з  винятковими  обставинами
ухвали  Верховного  Суду
України  від  29 вересня 2006 року, яку ухвалою від 20
березня 2008 року допущено до провадження у зв'язку з
винятковими обставинами, з мотивів
неоднакового застосування судом касаційної інстанції одного й того самого
положення матеріального права - ст. 39 Закону
в частині, яка передбачає право громадян, які працюють на територіях
радіаційного забруднення, на отримання доплати до заробітної плати. На
підтвердження неоднакового застосування цієї норми права ОСОБА_1. наводить ухвалу Верховного
Суду України від 24 травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП “Чорнобильсервіс” про
стягнення невиплаченої частини заробітної
плати, якою залишено без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 1
грудня 2006 року про задоволення позову ОСОБА_2 та  стягнення на
її користь із ДП “Чорнобильсервіс” доплати до заробітної плати за роботу в зоні
безумовного (обов'язкового) відселення в розмірі 254 417 грн. 62 коп.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах дійшла висновку, що в даному випадку має
місце неоднакове застосування ст. 39 Закону, постанови Кабінету Міністрів
України від № 836 “Про компенсаційні виплати особам,
які  постраждали   внаслідок
Чорнобильської  катастрофи” (далі
- Постанова № 836) і норми ст. 15 ЦПК України та ст. 17 КАС України.

Відповідно до п. 1 ст. 354 ЦПК України підставою для
перегляду судового рішення у зв'язку з винятковими обставинами є неоднакове
застосування судами касаційної інстанції одного і того самого положення закону.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної
інстанції одних й тих самих норм права, колегія суддів виходить із такого.

Заявляючи в суді вимоги до СМСЧ № 16 - роботодавця - про стягнення доплати
за роботу в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, позивачка зазначала
підставами позову ст. 43 Конституції України, ст. ст. 2, 21-22 Закону України
“Про оплату праці”, ст. 39 Закону та Постанову № 137.

Розглядаючи спір у порядку цивільного судочинства із заявлених ОСОБА_1.
підстав, суди належним чином не з'ясували предмет, підстави позову, характер
правовідносин сторін, які випливають із обставин справи, та належну особу,
відповідальну за позовом про встановлення розміру доплати за роботу в зоні
безумовного (обов'язкового) відселення.

Так, ч.  1 ст. 39  Закону
передбачено, що громадянам, які працюють у зонах безумовного
(обов'язкового) відселення, гарантованого добровільного відселення та у  зоні посиленого радіоекологічного контролю,
провадиться доплата в  розмірах,
визначених виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

У частині третій цієї норми визначено, що громадянам, які працюють у зоні
відчуження, а також у зоні безумовного (обов'язкового) відселення після повного
відселення жителів, встановлюється доплата за рішенням Адміністрації зони
відчуження, згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

На підставі ст. 8 Закону України “Про правовий режим території, що зазнала
радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи”, відповідно до
постанови  Кабінету Міністрів України від
11 серпня 2000 року № 1263 затверджено Положення про державний департамент -
Адміністрацію зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення
(далі - Адміністрація), яка є урядовим органом державного управління, до компетенції
якого віднесено, зокрема, вирішення питання фінансування всіх заходів на
території зони відчуження, зони безумовного (обов'язкового) відселення та
видання наказів і розпоряджень у межах її компетенції, які є обов'язковими для
виконання юридичними особами, розміщеними на підпорядкованій їй території або
залученими для здійснення заходів з ліквідації наслідків Чорнобильської
катастрофи.

При цьому суди не врахували, що Закон України “Про оплату праці” визначає
економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які
перебувають у трудових відносинах, відповідно до ст. ст. 1, 2, 4, 21, 22 якого
заробітна плата є гарантованою винагородою працівнику за роботу, яку
роботодавець виплачує на підставі трудового договору і джерелом оплати якої є
дохід та інші кошти підприємства або бюджетні кошти, виділені на ці цілі. У той
же час передбачені ст. 39 Закону доплати до структури заробітної плати не
входять, а відповідно до Закону України “Про формування, порядок надходження і
використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків
Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення” від 10 лютого 2000
року № 1445-III (далі - Закон № 1445-III) фінансується за рахунок коштів Фонду
для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та
соціального захисту населення (далі - Фонд) та інших джерел, визначених
законодавством України.

Фонд утворюється у складі Державного бюджету України, кошти Фонду
зараховуються на окремий рахунок Державного бюджету України, а розпорядником
коштів Фонду є Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи ( далі - МНС України)
- ст. ст. 1-3 Закону № 1445-III .

Порядок використання коштів Фонду визначався постановою Кабінету Міністрів
України від 20 червня 2000 року № 987
“Про затвердження Порядку використання коштів Фонду для здійснення
заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту
населення”, яка втратила чинність у зв'язку з прийняттям постанови від 16
вересня 2005 року № 931   “Про
затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для
здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи” та від
20 вересня 2005 року № 936 “Про затвердження Порядку використання коштів
державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”

Відповідно до п. 35 Порядку використання коштів Фонду для здійснення
заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального
захисту населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20
червня 2000 року № 987, відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням доплат і
компенсацій, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого
2000 року № 223 “Про доплати і компенсації особам, які працюють у зоні
відчуження і зоні безумовного (обов'язкового) відселення після повного
відселення жителів” (чинною на час виникнення спірних правовідносин),
проводилася через територіальні органи Державного казначейства підприємствам,
установам, організаціям, які здійснюють обов'язкові заходи в зазначених зонах у
межах Комплексної програми обов'язкових робіт у зоні відчуження, затвердженої
МНС України за рахунок коштів Фонду, передбачених на виплату компенсацій та
надання пільг, на підставі поданих ними розрахунків, погоджених з
Адміністрацією.

Постановою   Кабінету   Міністрів
України   від  20
вересня 2005 року № 936  “Про
затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання
програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи”, якою скасовано постанову Кабінету Міністрів України
від 20 червня 2000 року № 987,
встановлено новий порядок виплати доплат за роботу в зоні відчуження,
згідно з яким нарахування й виплата доплат за роботу в зоні відчуження
проводиться через  управління праці та
соціального захисту населення місцевих органів виконавчої влади (п.4).

Судами встановлено, що на реалізацію положень ст. 39 Закону відповідач з 1
січня 2003 року виплачував позивачці доплату до заробітної плати у розмірах,
передбачених п. 2 Постанови № 836 для громадян, які працюють на територіях
радіоактивного забруднення в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, на
підставі розпорядження Адміністрації, у визначених нею розмірах та у межах
затверджених нею для СМСЧ № 16 видатків на компенсацію цих доплат та кошторису
на кожний бюджетний рік.

Установивши, що позивачкою фактично оспорюється розмір цієї доплати,
визначений розпорядженням Адміністрації - урядовим органом, а не роботодавцем,
і що ця доплата є соціальною гарантією, яка не входить у структуру заробітної
плати, суд не уточнив належним чином зміст її вимог, не встановив дійсний
характер правовідносин, що виникли, сторін у цих правовідносинах та вид
судочинства, в якому повинен вирішуватися спір сторін у цих правовідносинах.

При цьому суди не дали правової оцінки з точки зору положень законодавчих
актів, які на час виникнення спірних правовідносин визначали порядок
встановлення розміру нарахування та виплати доплат, передбачених ст. 39 Закону,
коло уповноважених на це органів і обсяг їх повноважень, хоча зазначені
обставини мають суттєве значення для розмежування юрисдикції та правильного
вирішення спору з урахуванням положень ст. 16 ЦПК України.

Зокрема, суди не врахували, що законодавство про соціальний захист
потерпілих від Чорнобильської катастрофи та створення умов проживання і праці
громадян на забруднених територіях перебуває у сфері публічно-правового
регулювання та базується на засадах публічного права.

Захист же прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих повноважень, є завданням адміністративного, а не
цивільного судочинства та відноситься до компетенції адміністративних судів (
ст. ст.  2, 17 КАС України, ст. ст. 1, 15
ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 358 ЦПК України, розглядаючи справу в порядку
провадження у зв'язку з винятковими обставинами, Верховний Суд України має
право постановити ухвалу про повне або часткове скасування судового рішення і
направити справу відповідно на новий розгляд у суд першої, апеляційної або
касаційної інстанції.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

ухвалила:

Скаргу  ОСОБА_1 про перегляд у
зв'язку з винятковими обставинами ухвали Верховного Суду України від 29 вересня
2006 року задовольнити.

Рішення   Житомирського   районного
суду   Житомирської  області від 7
липня  2006  року,
ухвалу  апеляційного  суду
Житомирської   області   від 15 серпня 2006 року та ухвалу Верховного
Суду України від 29 вересня 2006 року скасувати, передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

М.І. Балюк

В.А. Мазурок

В.М. Барсукова

Н.П. Лященко

А.В. Гнатенко

Л.І. Охрімчук

Л.І. Григор'єва

М.В. Патрюк

В.І. Гуменюк

В.С. Перепічай

В.Г. Данчук

Ю.В. Прокопчук

Т.Є.
Жайворонок

М.П. Пшонка

Є.Ф. Левченко

Я.М. Романюк

Д.Д. Луспеник

Ю.Л. Сенін