УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 серпня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Жайворонок Т.Є., Лихути Л.М.,

Левченка Є.Ф., Перепічая В.С.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю “Автосоюзсервіс”, приватного підприємця ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою товариства
з обмеженою відповідальністю “Автосоюзсервіс” (далі - ТОВ “Автосоюзсервіс”) на
рішення Ворошиловського районного суду

м. Донецька від 1 листопада 2007 року та ухвалу апеляційного суду Донецької
області    від 18 січня 2008 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2006 року
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ “Автосоюзсервіс” та приватного
підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної й моральної шкоди. Свої
вимоги мотивував тим, що використовував автостоянку відповідача для зберігання
свого власного автомобіля  “Шкода Октавія
Тур”, 2005 року випуску д.н. НОМЕР_1, за що вносив плату в розмірі 5 грн. за
добу.   9 жовтня 2006 року залишив
автомобіль на стоянці, а вранці 10 жовтня 2006 року дізнався, що автомобіль
викрадено невідомими особами. Просив стягнути з відповідача вартість автомобіля
в розмірі 110 000 грн., вартість автомагнітоли в розмірі 1 000 грн., вартість
автомобільних килимів у розмірі 600 грн., а також  викрадені разом з автомобілем 5 000 грн.
Крадіжкою йому завдані моральні страждання, а тому просив стягнути також
компенсацію за моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням
Ворошиловського районного суду м. Донецька від 1 листопада

2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Донецької області від

18 січня 2008 року, позов задоволено частково, ухвалено
стягнути солідарно з ТОВ “Автосоюзсервіс” та приватного підприємця ОСОБА_2 на
користь

ОСОБА_1 110 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди,
25 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У  касаційній скарзі ТОВ “Автосоюзсервіс”
просить скасувати постановлені у справі рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права,
й ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
позов, суди виходили з того, що позивач тривалий час за плату здавав власний
автомобіль на зберігання на автостоянку відповідачів, територія якої була
загороджена, спеціально облаштована для цього, охоронялася сторожами, які
збирали плату за зберігання. Хоча письмового договору між сторонами укладено не
було, проте факт прийняття автомобіля на зберігання встановлено.

З рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій погодитися
не можна, виходячи з наступного.

За договором зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем),
і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 ЦК України).

За правилами ст. 977 цього Кодексу, якщо зберігання
автотранспортних засобів здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності,
такий договір є публічним.

Таким чином, на вказані правовідносини відповідно до ст.
633 ЦК України поширюються Правила зберігання транспортних засобів на
автостоянках, затверджені постановою КМ України від 22 січня 1996 року № 115.

Під час розгляд
справи судом установлено, що рішенням виконкому Донецької міської ради від 23
травня 2001 року № 254/3 відповідачеві у справі приватному підприємцю ОСОБА_2
строком на три роки було надано в оренду земельну ділянку площею 715 кв. м по
просп. Миру (на розі з бульв. Шкільним) у Ворошиловському районі м.
Донецька  для розміщення автостоянки
(а.с. 95).

16 серпня 2004 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 та
ТОВ “Автосоюзсервіс”  укладено договір
про сумісну діяльність (спільне використання автостоянки) строком до 25 травня
2005 року, відповідно до якого приватний підприємець ОСОБА_2 передала ТОВ
“Автосоюзсервіс” необхідну кількість місць на автостоянці для організації
виставки автомобілів з метою подальшої покупки в пунктах реалізації, які
належать товариству (а.с. 11).

25 лютого 2006 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 та
ТОВ “Автосоюзсервіс”  укладено договір
про передачу земельної ділянки площею

715 кв. м по просп. Миру (на розі з бульв. Шкільним) у
Ворошиловському районі

м. Донецька для відстою автомобілів товариства з метою їх
реалізації (виставкова площадка) строком до 21 грудня 2006 року (а.с. 102).

Ця площадка діяла на підставі Положення, затвердженого
генеральним директором товариства,  яке
регламентує  лише  організацію роботи на  ній (а.с. 104).

Тобто, в
матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про те, що  земельна ділянка на час викрадення спірного
автомобіля використовувалася ТОВ “Автосоюзсервіс” або приватним підприємцем
ОСОБА_2 для підприємницької діяльності, пов'язаної зі зберігання автомобілів,
тобто як платна автостоянка, яка  діяла
за Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках (далі Правила).

А враховуючи, що  відповідно вимог абз. 3 ч. 2 ст. 977 ЦК
України та

пп.12, 21 Правил ОСОБА_1 не надав суду докази про
прийняття автомобіля на зберігання (квитанцію, номер, жетон), суду необхідно
було дослідити Статут товариства і встановити чи займалося товариство таким видом
діяльності як зберігання транспортних засобів.

Суд також не встановив чи займалася таким видом
підприємницької діяльності приватний підприємець ОСОБА_2 та чи взагалі
користувалася вона площадкою на час викрадення автомобіля ОСОБА_1

Крім того, в матеріалах справи відсутні документи про
продовження строку оренди земельної ділянки з приватним підприємцем ОСОБА_2
після 2004 року.

Таким чином, при вирішенні справи місцевий суд у
порушення вимог ст. ст. 213 і 214 ЦПК України не з'ясував правовий статус виставкової
площадки, не визначив характер спірних правовідносин та правову норму, що
підлягає до застосування.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на
зазначені обставини увагу не звернув та належним чином не перевірив доводи
апеляційної скарги.

За таких обставин ухвалені судові рішення не можна
визнати законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з
підстав, передбачених

ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю
“Автосоюзсервіс” задовольнити частково.

Рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 1
листопада

2007 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області
від 18 січня 2008 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Т.Є.  Жайворонок
Л.М. Лихута Є.Ф. Левченко В.С. Перепічай