У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 липня  2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого     Яреми А.Г.,

суддів:               Мазурка В.А.,      Охрімчук Л.І.,

Сеніна
Ю.Л.,       Шабуніна В.М.,-

розглянувши в  судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в  с  т
а  н  о
в  и  л  а :

У грудні 2006 року
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
посилаючись на те, що перебуваючи з 2003 року
у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, вони за спільні кошти придбали
майно на загальну суму 24 100 грн., оскільки шлюб розірвано 24 листопада 2006
року, просив виділили у користуванні кожного &frac12; частину майна подружжя, визнавши на
нього право власності.

ОСОБА_2 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя і просила
визнати за нею право власності на &frac12; частину квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги
мотивувала тим, що під час шлюбу із відповідачем вони придбали квартиру
АДРЕСА_1 та майно на загальну суму 50 716 грн., просила визнати за нею право на
&frac12; частину спірної квартири, а решту
майна залишити ОСОБА_1

Рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 16 липня 2007 року первісний позов задоволено, а в
задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного
суду м. Києва від 13 листопада 2007 року зазначене рішення суду в частині
відмови в задоволенні зустрічного позову
скасовано й постановлено визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/44
частину квартири     АДРЕСА_1. У решті
рішення суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі
ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, і ухвалити у справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, а зустрічний позов
задовольнити.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи частково
рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково зустрічний позов
ОСОБА_2, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції
правильно  визначена частка кожного із
подружжя у спірній квартирі, а саме для ОСОБА_1 - 43/44 частини, а для ОСОБА_2
- 1/ 44 частина, оскільки  на придбання
спірної квартири ОСОБА_1 особисто вніс 307 400 грн., отриманих  за продаж квартири, яка була набута ним у
власність до укладення шлюбу з відповідачкою, а решту сторони сплатили із
спільних заощаджень,  проте зробив
помилковий висновок, що спірна квартира не може бути включена до майна
подружжя, яке підлягає поділу.

Проте з таким
висновками судів погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором
або законом.

Згідно ч. 1 ст. 22 КШС
України, чинного на час купівлі спірної квартири, майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільної сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується
рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Ст. 60 СК України
передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Згідно з вимогами ст.
70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,
витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Судом встановлено, що з 3 травня 2003 року
сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Оболонського районного
суду м. Києва від 24 листопада 2006 року шлюб між ним розірвано.

Під час шлюбу ними
за інвестиційним договором від 12 вересня 2003 року була придбана квартира
АДРЕСА_1 за
321 885 грн. та інше майно.

Відповідно до
вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались як вимоги, так і
заперечення; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинно бути зазначено встановлені судом факти і відповідні їм
правовідносини.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
зазначала, що подружжям було придбано майна на  суму 50 716 грн., що підтверджується договорами
та квитанціями;  ОСОБА_1  безпідставно посилається на те, що вніс у
будівництво спірної квартири 307 400 грн., оскільки згідно договору
купівлі-продажу квартири, яка була набута ним у власність до укладення шлюбу,
остання була продана за 212 000 грн.; крім того, вартість спірної квартири
збільшилась  за рахунок їх спільних
витрат на проведення будівельно-ремонтних робіт на суму близько 70 500 грн.

Суд у порушення зазначених вимог закону належним чином не перевірив
заперечень ОСОБА_2, належним чином не з'ясував яке майно і на яку суму було
придбано подружжям,  за яку саме суму
ОСОБА_1 продав квартиру, що була набута ним у
власність до укладення шлюбу і відповідно які саме суми ним  та ОСОБА_2 були внесені у будівництво спірної
квартири,  чи збільшилась вартість
спірної квартири, якщо збільшилась, то за чий рахунок та на яку суму.

Апеляційний суд на зазначене уваги
не звернув, у порушення вимог
ст. ст. 303, 316 ЦПК України в достатній мірі не перевірив доводів
апеляційної скарги ОСОБА_2, у рішенні не зазначив конкретні обставини та факти,
що спростовують такі доводи,
задовольнивши її позовні вимоги лише частково.

За таких обставин
постановлені судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.
336, 338  ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л
а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 16 липня 2007 року та рішення Апеляційного суду м.
Києва від 13 листопада 2007 року скасувати, справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді :                                                                В.А.
Мазурок

Л.І. Охрімчук

Ю.Л.
Сенін

В.М. Шабунін