УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

1 жовтня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Мазурка В.А.,

Лященко  Н.П.,

Перепічая В.С.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ЖКК
”Полтаваоблагробуд», про визнання особи такою, що втратила право користування
жилим приміщенням і за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування жилим
приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду
Полтавської області від 4 квітня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2006 року ОСОБА_1 пред'явила в
суді позов до ОСОБА_2 про визнання
такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Зазначала, що в
1976-1978 роках її батьку, ОСОБА_4,  було
надано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,6 кв.м., яка складається з трьох
кімнат жилою площею 37,6 кв.м. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер і наймачем квартири
стала її мати, ОСОБА_5, яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

ОСОБА_2 є її рідною сестрою, яка прописана разом із нею в
зазначеній квартирі.

Посилаючись на те, що відповідачка понад 20 років не
проживає в спірній квартирі, позивачка просила з підстав ст. ст. 71, 72 ЖК
України просила визнати її такою, що втратила право користування жилим
приміщенням.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 пред'явила в
суді зустрічний позов до ОСОБА_1 про
встановлення порядку користування жилим приміщенням.

Зазначала, що вона зареєстрована в спірній квартирі з
1997 року й постійно проживала у квартирі разом із батьками, оплачувала
комунальні послуги, доглядала за престарілими батьками, після їхньої смерті
організовувала  поховання.

Улітку 2005 року ОСОБА_1 вивезла зі спірної квартири її
речі та стала перешкоджати користуватися квартирою.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визначити
порядок користування спірною квартирою, виділивши їй половину жилої площі та
кімнати загального користування з розподіленням особових рахунків, і  стягнути з відповідачки судові витрати.

Рішенням
Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2007 року позов ОСОБА_1
задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування  квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 4
квітня 2007 року рішення районного суду скасовано й ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено:
встановлено між сторонами порядок користування квартирою АДРЕСА_1; виділено в користування ОСОБА_2 жилу кімнату
площею 9,7 кв.м, а ОСОБА_1 - кімнати площею 17,9 кв.м та 10 кв.м,; у загальному
користуванні залишено кухню, ванну кімнату, туалет та коридор; стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору та оплату
інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 16 грн., витрати
на правову допомогу в розмірі 200 грн., а всього 216 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть
бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею,
зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість
місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад
шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а
в разі спору - судом.

Установивши, що з літа 2005 року ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з
поважних причин, оскільки ОСОБА_1 вивезла її речі та не впускала у квартиру,
чим перешкоджала їй у користуванні квартирою, апеляційний суд підставно
відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування жилим приміщенням.

Рішення апеляційного суду в зазначеній частині відповідає матеріалам справи
та вимогам закону, тому підстав для його скасування в цій частині не
вбачається.

Встановлюючи порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділяючи в
користування ОСОБА_2 жилу кімнату площею 9,7 кв.м, а ОСОБА_1 - кімнати площею
17,9 кв.м та 10 кв.м, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до вимог
ст. 104 ЖК України можливо встановити такий порядок користування спірною
квартирою.

Проте в порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України
мотивувальна частина рішення взагалі не містить будь-яких доводів на
підтвердження зазначених висновків.

Як убачається з матеріалів справи, у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровано дві особи - сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до ст. 104 ЖК України член сім'ї наймача
вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним,
укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього,
може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 ЖК
України.

Отже, законодавство виходить із визнання рівності прав і
обов'язків усіх членів сім'ї наймача. Виділяючи ОСОБА_2 кімнату площею 9,7
кв.м, суд не мотивував у рішенні, чому він дійшов саме такого висновку, хоча у
квартирі є інші кімнати, та не з'ясував, чи не порушує такий поділ її житлових
прав.

Згідно зі ст. 63 ЖК України предметом  договору
найму  жилого  приміщення
в будинках державного і громадського житлового фонду є  окрема
квартира  або інше ізольоване  жиле
приміщення,  що  складається
з  однієї  чи кількох кімнат, а також одноквартирний
жилий будинок.

При вирішенні питання про зміну
договору найму жилого приміщення слід з'ясувати, чи можливо з урахуванням санітарних і технічних умов укласти два договори найму, проте
судом узагалі не витребовувалася та не оглядалася технічна документація спірної
квартири.

Вирішуючи спір на підставі ст. 104 ЖК України, яка
передбачає зміну договору найму, апеляційний суд на порушення ст. ст. 213 - 215
ЦПК України зазначеного питання взагалі не вирішив.

За таких обставин рішення апеляційного суду в зазначеній
частині не можна визнати законним і воно підлягає скасуванню, а справа -
направленню в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, який,
вирішуючи питання про прийняття зустрічних позовних вимог усупереч вимогам ст.
18 ЖК України, не залучив у встановленому процесуальним законом порядку до
участі у справі як належну сторону власника житлового фонду чи уповноваженого
ним на управління житловим фондом органу та належним чином не з'ясував зміст
заявлених ОСОБА_2 вимог.

Ураховуючи наведене, постановлені судами рішення в частині зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 підлягають скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2007 року та
рішення апеляційного суду Полтавської області від 4 квітня 2007 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасувати, справу в цій
частині  передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Н.П. Лященко

В.А. Мазурок

В.С. Перепічай

М.П. Пшонка