Справа № 22Ц -
Головуючий  у 1-й інстанції
Доповідач в 2-й інстанції Поліщук М.А.
У  Х  В  А  Л  А

Іменем             України.

30 вересня  2008 року   колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого -
судді Антоненко В.І.

суддів:  Касьяненко
Л.І., Поліщука М.А.

при
секретарі  Рудзінській А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в
м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на  рішення
Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від 11 березня   2008 року
у  справі за позовом ОСОБА_1  доОСОБА_2
про стягнення боргу за договорами позики.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
осіб,  які беруть участь у розгляді
справи,  перевіривши матеріали цивільної
справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2005року ОСОБА_3 звернувся в суд із
вказаним позовом і  просив стягнути з
ОСОБА_2  борг за договорами позики  в розмірі 81 300грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
відповідач  за борговими розписками від
21.12.2001року, 22.12.2001року, 1.10.2002року та 23.10.2002 року  позичив у нього кошти на загальну  суму
81 300грн.,  які  на його вимогу не повернув.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської
області від 11березня 2008 року в
задоволенні  позову  відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду
скасувати, ухвалити  нове рішення,  або направити справу на новий розгляд,
посилаючись на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне застосування  норм матеріального права,  порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про
відмову в задоволенні позову,  суд
виходив із того,  що  позовні вимоги є недоведеними,  відповідач
зобов'язання по  поверненню
боргу  позивачу за договорами позики
виконав у 2003році.

Колегія суддів погоджується із
вказаними   висновками, так як вони   належним чином   обґрунтовані
та  відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст.ст.374&cedil;375 ЦК України (в редакції 1963 року)  за договором позики одна
сторона(позикодавець) передає другій стороні(позичальникові) у власність ( в
оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну
кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики
на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Згідно з ч.2
ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може
бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості
речей.

Огрунтовуючи позовні вимоги,   ОСОБА_3
на підтвердження укладення із відповідачем договорів позики
посилався  на  розписки від 21.12.2001року, 22.12.2001року,
1.10.2002року та 23.10.2002 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що
розписки, написані ним

21.12.2001року  і
22.12.2001року не підтверджують укладення договорів позики, а  за борговими розписками  від 1.10.2002року та 23.10.2002 року він
позичені кошти повернув  31.12.2003року,
про що свідчить  розписка позивача про
отримання  грошей.

Суд встановив, що ОСОБА_3 і  ОСОБА_2
з 2000 року періодично позичали один у одного грошові кошти.

1.10.2002року ОСОБА_2
отримав  від ОСОБА_3 позику в сумі
5 000доларів США та 25 000грн.,  які  зобов'язався повернути  на протязі 4 місяців.

23.10.2002року ОСОБА_2
отримав  від ОСОБА_3 позику в
сумі  10 000грн., які зобов'язався
повернути  на протязі 4 місяців.

31.12.2003року ОСОБА_3 одержав  від
ОСОБА_2 гроші в сумі  20
420доларів США в гривневому еквіваленті (108 226грн.) і  на підтвердження вказаної обставини видав
відповідачу розписку про отримання коштів у вказаному розмірі, вказавши в
розписці, що гроші в сумі

20420доларів
США в гривневому еквіваленті 108 226грн. отримані «по закриттю  кредитів своїх іОСОБА_4»(а.с.20).

Згідно висновку
експертизи  рукописний текст розписки про
одержання боргу, складеної
31.12.2003року від імені ОСОБА_3,
виконано ОСОБА_1.

Відповідно до ч.3 ст.216 ЦК України
(в редакції 1963 року)  знаходження
боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не
доведено інше.

З врахуванням  встановлених обставин та вимог закону суд
прийшов до правильного висновку, що за борговими розписками від 1.10.2002року
та 23.10.2002 року відповідач зобов'язання
повернути позику  виконав.

Судом помилково вказано, що згідно розписки від
31.12.2003року позивач отримав від відповідача кошти на суму 198 226грн. Як
вбачається із  копії розписки ОСОБА_2
повернув

ОСОБА_3  гроші в сумі
20 420доларів США, що в еквіваленті становить 108 226грн. Проте вказана
помилка не впливає на правильність висновку, оскільки за  борговими розписками від 1.10.2002року та
23.10.2002 року відповідач взяв у позику гроші в сумі  5000 доларів США та 35 000грн., а   за
розпискою від 31.12.2003року, складеною позивачем,  він отримав від відповідача на погашення
кредитів гроші в сумі 108 226грн.

Правильними є висновки суду щодо
відмови в позові за  розписками від
21.12.2001року і  22.12.2001року за
недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи у  вказаних розписках  вказано,
що ОСОБА_2 отримав  від ОСОБА_1  16 000грн.
і 1000доларів США.  Про те, що
вказані гроші передані в позику, а
позичальник зобов'язувався повернути грошові кошти  не зазначено.

Виходячи із
положень ст.ст.44, 374 ЦК України(в редакції 1963року), ч.2
ст.1047 ЦК України суд правильно
визначив, що вказані розписки не підтверджують укладення  договору позики.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і
процесуального права і правових  підстав
для  скасування рішення суду із
ухваленням нового рішення  чи
направленням справи на новий розгляд,
передбачених ст.ст.309,311 ЦПК України, при апеляційному розгляді не
встановлено.

Доводи апеляційної скарги
про  невідповідність висновків
суду  обставинам справи, неправильне
застосування  норм матеріального
права,  порушення норм процесуального
права є необґрунтованими  і висновків
суду  не спростовують.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення   Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 11березня 2008 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання  нею законної
сили.

Головуючий

Судді