Справа № 22ц-14152008 р.
Головуючий у 1-й інстанції: Соколов О.О.
Доповідач: Редька А.Г.
У Х В А Л А

І М “ Я М    У К Р А Ї Н И

10 вересня 2008 року                                місто
Чернігів

А  п
е  л  я
ц  і  й
н  и  й
с  у  д
Чернігівської області

у складі:

головуючого - судді Позігуна М.І.,

суддів - Шемець Н.В., Редьки А.Г.,

при секретарі -
Рачовій І.І.,

за участі: представників позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 18 липня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за
законом та договору дарування та визнання права власності на частину спадкового
майна,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 липня 2008
року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане Ічнянською
районною державною нотаріальною конторою 26 грудня 2004 року ОСОБА_2 після
смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на будинок з надвірними будівлями у
АДРЕСА_1, про визнання недійсним договору дарування, посвідченого 13 вересня
2007 року приватним нотаріусом Ічнянського районного нотаріального округу, за
яким ОСОБА_2 подарувала зазначену садибу ОСОБА_3, а також про визнання за ним,
ОСОБА_1, право власності на 12 частину зазначеного будинку.

Рішенням суду встановлено, що після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, матері ОСОБА_1 та ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1не
вчинив дій, передбачених ст.549 ЦК УРСР для прийняття спадщини, та не прийняв
спадщину, а ОСОБА_2 у встановлений строк звернулася з заявою про прийняття
спадщини до нотаріальної контори та у 2004 році отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом як на будинок, так і на грошовий вклад в Ощадному банку, і
правомірно як власник будинку подарувала будинок своєму синові за договором
дарування від 13 вересня 2007 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити
його позовні вимоги, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за
законом та договір дарування, а також визнати за ним право власності на 12
частину спірного жилого будинку, посилаючись на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи оскільки він, як і його сестра, у 1997 році
фактично прийняв спадщину без звернення до нотаріальної контори, а матеріали
спадкової справи свідчать, що ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини тільки 22 грудня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників позивача та відповідачів, перевіривши доводи скарги та матеріали
справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не може
бути задоволена.

Суд першої інстанції у повному обсязі
дослідив надані сторонами документи, перевірив доводи та заперечення сторін,
правильно встановив обставини справи і висновок суду ґрунтується на матеріалах
справи та законі.

За матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_5, спадкодавець, померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується наданою копією
свідоцтва про смерть, і відповідно до ст.525 ЦК УРСР після її смерті відкрилася
спадщина, на жилий будинок у АДРЕСА_1, вклад в Ощадному банку, право на
земельну частку(пай) у КПСП ”Хлібороб”. ОСОБА_1та ОСОБА_2, її діти, є
спадкоємцями першої черги, що підтверджується наданими сторонами документами.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР вважається, що спадкоємець прийняв спадщину,
якщо він у шестимісячний строк після відкриття спадщини подав до державної
нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини
або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 на час смерті матері фактично проживала
разом з нею тривалий час та після смерті матері залишилася проживати у її
будинку по АДРЕСА_1, продовжувала вести господарство тим самим прийняла
спадщину оскільки вчинила дії, що свідчать про фактичний вступ у володіння та
управління спадковим майном, у той же час ОСОБА_1 проживав окремо від матері і
не вчинив дій, які б свідчили, що він вступив в управління чи володіння
спадковим майном. Цих обставин не заперечує і сам позивач ОСОБА_1 та його
представники.

Посилання позивача, що він користувався земельною ділянкою під городом,
отримав деякі предмети домашнього вжитку, пральну та швейну машинки, у
спадщину, намагався вжити заходів для збереження та поділу спадкового майна не
свідчить, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Сам позивач ОСОБА_1 послався, що він у подальшому відмовився описувати
майно після матері та розділити його у судовому порядку. Надання у користування
предметів домашнього вжитку залежало від волі ОСОБА_2 оскільки відповідно до
ст.533 ЦК УРСР предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку переходять до
спадкоємців за законом, які проживали спільно із спадкодавцем не менше року
незалежно від їх черги та спадкової частки. Тільки користування частиною
земельної ділянки для своїх потреб само по собі також не свідчить про прийняття
спадщини.

За таких обставин суд першої
інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 у встановлений строк не
вчинив передбачених чинним законом дій, які б свідчили про прийняття ним
спадщини, а ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину у встановлений чинним законом
строк та згодом оформила свої права на спадщину відповідно до закону, а у
подальшому як власник розпорядилася належним їй майном, подарувавши його синові
ОСОБА_3 у встановленому законом порядку.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального та
процесуального закону і доводи апеляційної скарги позивача не дають підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст.307,308,314,315,319
Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
залишити без задоволення, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської
області від 18 липня 2008 року залишити без змін.

Ухвала набуває чинності негайно та може
бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців після проголошення.

Головуючий:                                             Судді: