Справа № 2-616
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2008
року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі: головуючій
судді Цалко А.А., при секретарі Єршовій Я.Ю., з участю адвоката ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ялті цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Перша Ялтинська державна
нотаріальна контора про визнання договору дарування частки квартири недійсним,
стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и
в:

Позивачка
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати
недійсним договір дарування 2/3 часток квартири АДРЕСА_1, укладений між ними 16
червня 2006 року, повернути сторони в первісне становище. А також стягнути на
її користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000 гривень та судові
витрати у справі. Вимоги мотивовані тим, що угода була здійснена під впливом
обману зі сторони ОСОБА_2, що полягає в тому, що він повинен був подарувати їй
належні йому 1/3 частки квартири, а не навпаки. ОСОБА_2 ввів її в оману і вона
з упевненістю, що отримає в дар частину квартири від ОСОБА_2, пішла в
нотаріальну контору і підписала оспорюваний договір.

Позивачка та її
представник в судовому засіданні позов підтримали.

ОСОБА_2
заперечував проти позову, пояснивши, що договір був укладений по добрій волі
позивачки, яка вирішила подарувати належні їй 2/3 частки квартири.

Представник
третьої особи Першої Ялтинської державної нотаріальної контори просить
розглядати справу в їхню відсутність.

Вислухавши
сторони, свідків, думку адвоката, вивчивши матеріали справи, суд встановив
наступне:

В силу ст. 230
ЦК України, - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в
оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну
шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

На підставі
свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 24 грудня 1993 року виконкомом
Ялтинської міської ради, власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках були:
ОСОБА_4, його дружина - позивачка у справі і ОСОБА_5.

19 квітня 1996
року ОСОБА_1 склали один на одного заповіт на свої частки квартири.

У 2000 році по
сусідству з ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_2 відповідач у справі ОСОБА_2, який
проживає постійно в м. Мінську. Вони подружилися. ОСОБА_2 доручив ОСОБА_1
вирішувати всі питання, пов'язані з оплатою комунальних послуг і
обслуговуванням його квартири. Всі ці роки вони підтримували дружні відносини.

04 липня 2003
року подружжя ОСОБА_1 склали кожен від себе заповіт на ім'я ОСОБА_2 на все своє
майно, щоб після смерті їхня частина квартири дісталася ОСОБА_2.

У ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер ОСОБА_4. Виконавши волю чоловіка, ОСОБА_1 відмовилася від своєї
обов'язкової частки після його смерті, для того, щоб 1/3 частки перейшла у
власність ОСОБА_2, як хотів чоловік.

Після смерті
чоловіка ОСОБА_1 знаходилася у важкому психологічному стані, переживаючи цю
втрату. Вона у всьому довіряла ОСОБА_2, покладаючись на його думку, що
підтверджують обидві сторони.

Літом 2006 року
ОСОБА_2 приїхав в м. Ялту. ОСОБА_2 умовив ОСОБА_5 подарувати належну їй 1/3
частку квартири ОСОБА_1. Одним з аргументів було те, що він теж хоче
розпорядитися належною йому часткою після смерті ОСОБА_4, на користь ОСОБА_1,
щоб їй повністю належала квартира. Ці обставини ОСОБА_5 підтвердила в судовому
засіданні, будучи допитаною як свідок. ОСОБА_5 також пояснила, що вона ніколи б
не подарувала свою 1/3 частку квартири ОСОБА_1, якби остання збиралася потім
передарувати все ОСОБА_2. Про це не було навіть мови при оформленні обох угод.
А саме 08 червня 2006 року вона прийшла в нотаріальну контору разом з ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, де ОСОБА_2 ще раз підтвердив, що теж подарує свою частку ОСОБА_1 після
отримання свідоцтва про право на спадщину. Тільки тому ОСОБА_5, повіривши ОСОБА_2,
оформила безоплатний договір дарування своєї 1/3 частки квартири ОСОБА_1.
ОСОБА_2 знав, що свою частку квартири йому вона б ніколи не подарувала. Після
оформлення договору ОСОБА_2 відразу ж забрав ОСОБА_1, відвів з собою, і вони з
ОСОБА_5 більше не бачилися.

Ці ж обставини
підтвердила в судовому засіданні і допитаний свідок ОСОБА_6, яка є рідною
дочкою ОСОБА_4. Вона також пояснила, що не претендувала на спадщину після
смерті батька тому, що знала про те, що батько з дружиною вирішили після смерті
заповідати свої частки квартири ОСОБА_2. Але ОСОБА_2 в такому разі мав би
тільки 2/3 частки квартири, а не всю. Перед здійсненням обох угод ОСОБА_1
розповідала, що вона скоро стане власницею всієї квартири. Також свідки
пояснили, що ОСОБА_1 через свій вік, складу характеру є дуже довірливою
людиною, всі події вона сприймала так, як їй це розповідали. Залишившись одна,
без чоловіка, під опікою якого вона знаходилася більше 20 років, ОСОБА_1 дуже
довіряла ОСОБА_2, як близькій людині.

Це ж підтвердила
і сама ОСОБА_1 в судовому засіданні. Вона пояснила суду, що її чоловік перед
смертю просив ОСОБА_2 опікати її, ось вона і у всьому його слухалася. 16 червня
2006 року ОСОБА_2, ввівши в оману ОСОБА_1 про те, що вони йдуть укладати угоду
від імені ОСОБА_2, вони прийшли в нотаріальну контору і ОСОБА_1 підписала
оспорюваний договір про те, що належні їй 2/3 частки вона безоплатно дарує
ОСОБА_2. ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що в нотаріальній конторі вона
нотаріуса не слухала, коли остання прочитала їй договір. Сама вона прочитати
договір не могла. Вона чула тільки, що це договір дарування і неподільно
довіряла ОСОБА_2, будучи упевненою, що підписує договір про прийняття в дар, а
не навпаки. Після укладення договору ОСОБА_2 змінив свою поведінку, виїхавши в
м. Мінськ перестав їй дзвонити, надавати допомогу і вона вирішила переписати
заповіт на дочку її покійного чоловіка - ОСОБА_6. Це було літом 2007 року і ось
тоді разом з ОСОБА_6 вона виявила, що їй вже квартира не належить. Вона відразу
не звернулася до суду з тієї причини, що ОСОБА_2 обіцяв їй все повернути. Вона
до теперішнього часу підтримує з ним відносини, сподіваючись на те, що ОСОБА_2
поверне її квартиру добровільно, оскільки обдурив її.

Приїхавши в м.
Ялту наприкінці грудня 2007 року, вже знаючи, що вона подала заяву до суду,
ОСОБА_2 спочатку довго умовляв її відмовитися від позову, а потім силою змусив
написати заяву до суду про відмову від позову (а.с. 77-82). Однак, вона відразу
ж зафіксувала тілесні ушкодження і написала відповідну заяву в міліцію про
прийняття до нього заходів. Дані обставини підтверджені дослідженим судом
перевірочним матеріалом № 104 1-го відділу Ялтинського МУ ГУ МВС України в АРК.

Таким чином, суд
вважає, що всі докази підтверджують те, що ОСОБА_1 висловлювала волю про
передачу у власність своєї частки квартири тільки після смерті, шляхом
складання заповіту.

Оспорюваний
договір був підписаний нею тільки будучи введеною ОСОБА_2 в оману щодо того, що
це не вона дарує, а приймає в дар.

До цього
висновку суд прийшов, у тому числі і після того, як вислухав обидві сторони в
судовому засіданні, бачивши який вплив і дію має ОСОБА_2 на ОСОБА_1 і до
теперішнього часу.

Поведінка
ОСОБА_2 після того, як він уклав угоду, що виразилося в постійному записуванні
на спеціальну техніку телефонних розмов з ОСОБА_1, їхні бесіди в квартирі,
надсилання їй листів, де він перераховує те, що він для неї робить (а.с. 34),
тільки підтверджують те, що ОСОБА_2 готувався наперед до можливого судового
процесу з боку ОСОБА_1, коли вона дізнається про обман.

Уривки із
записаних розмов між ОСОБА_2 і ОСОБА_1, які він записував і сам змонтував, та
які суд прослухав, суд не може прийняти як доказ, оскільки вони здобуті і
виготовлені з порушенням Цивільного процесуального кодексу України.

ОСОБА_1 в
судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 дуже часто ставив їй навідні питання і
весь час записував їхні розмови на диктофон.

У суду немає
підстав не довіряти свідченням нотаріуса ОСОБА_7, допитаній в якості свідка,
про те, що вона читала ОСОБА_1 договір. ОСОБА_1 і сама цього не заперечує, але
вона в силу вже вищевикладених причин не слухала нотаріуса, будучи упевненою в
угоді.

Що стосується КП
«Ялтинське бюро технічної інвентаризації», то ОСОБА_1 пояснила, що вона не
пам'ятає, щоб вона ходила туди. Вона лише пам'ятає, що віддала ОСОБА_2 всі свої
документи, у тому числі і паспорт і ходила всюди тільки з ОСОБА_2

Що стосується
допитаних в судовому засіданні свідків з боку відповідача ОСОБА_8 і ОСОБА_9,
які пояснили, що літом 2006 року чули випадково розмови ОСОБА_1 про те, що вона
збирається подарувати квартиру ОСОБА_2, то суд відноситься до них критично.
ОСОБА_1 взагалі не знайома з цими людьми і категорично заперечує, що при
сторонніх особах вона могла б вести якісь розмови про свою власність, тим
більше на вулиці.

Таким чином, суд
вважає, що позов ОСОБА_1 в частині визнання договору дарування 2/3 часток
квартири АДРЕСА_1 від 16 червня 2006 року (реєстр № 3-807) між ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 необхідно визнати недійсним і сторони повернути в первісне становище.

Що стосується
вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 гривень з
ОСОБА_2 на її користь, то суд вважає, що ці вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Норма ст. 203 ЦК
України прямо передбачає можливість відшкодування моральної шкоди стороною, що
використала обман.

Суд вважає, що
оскільки оспорювана угода визнається недійсною по цих підставах, то моральна
шкода підлягає стягненню. Однак, сума моральної шкоди повинна бути зменшена до
5000 гривень. ОСОБА_1 дійсно була позбавлена права власності крім її волі з 16 червня
2006 року, але тяжких наслідків при цьому для неї не наступило, тим паче, що
вона продовжувала проживати в своїй квартирі.

На підставі
викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 23,
203, 229, 230 ЦК України,

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати
недійсним договір дарування 2/3 часток квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1
і ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Ялтинської державної
нотаріальної контори 16 червня 2006 року ОСОБА_7, реєстр за № 3-807.

Сторони
повернути в первісне становище.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

В іншій
частині в позові відмовити.

Стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі 30 гривень та витрати на правову
допомогу в розмірі 600 гривень, а усього 630 (шістсот тридцять) гривень.

Рішення
суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційному суду АРК через
Ялтинський міський суд в порядки та строки, передбачені ст. ст. 294-296 ЦПК
України.

СУДДЯ