УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

24 вересня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,

Лященко  Н.П.,

Перепічая В.С.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики Автономної
Республіки Крим, радгоспу “Передгір'я” про поновлення на роботі, надання
щорічної відпустки зі збереженням місця роботи та заробітної плати, за касаційною
скаргою Міністерства аграрної політики Автономної Республіки Крим на
рішення Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим від 28
листопада 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим
від             20 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до
Міністерства аграрної політики Автономної Республіки Крим, радгоспу
“Передгір'я” про поновлення на роботі, надання щорічної відпустки зі
збереженням місця роботи та заробітної плати.

Зазначав, що 6 вересня 2001 року між ним та Міністерством
аграрної політики Автономної Республіки Крим було укладено строковий трудовий
договір (контракт) і він був призначений директором радгоспу “Передгір'я”.
Строк дії договору  до 6 вересня 2006 року.

Наказом Міністерства аграрної політики Автономної
Республіки Крим від 5 вересня 2006 року № 75-к його звільнено з роботи з 6
вересня 2006 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням
строку дії контракту.

1 вересня 2006 року він звертався із заявою до
Міністерства про надання йому щорічної основної відпустки з 6 вересня 2006
року, що не суперечить п. 2 ст. 3 Закону України «Про відпустки». Проте його
заява залишилася без розгляду.

Крім того, з 6 вересня 2006 року до цього часу він
знаходиться на стаціонарному лікуванні в Кримській республіканській клінічній
лікарні імені Семашка в м. Сімферополі.

Посилаючись на те, що його звільнення проведено з
порушенням вимог трудового законодавства, позивач просив поновити його на
роботі, зобов'язати відповідача надати йому відпустку зі збереженням на період
відпустки та тимчасової непрацездатності місця роботи (посади) і заробітної
плати.

Рішенням Білогірського районного суду Автономної
Республіки Крим від 28 листопада 2006 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 20 лютого 2007 року, позов
ОСОБА_1 задоволено частково: скасовано наказ Міністерства аграрної політики
Автономної Республіки Крим від 5 вересня 2006 року №75-к про звільнення ОСОБА_1
з роботи; зобов'язано Міністерство аграрної політики Автономної Республіки Крим
надати ОСОБА_1 невикористану відпустку за 2006 рік та продовжити дію контракту
до закінчення відпустки.

У касаційній скарзі Міністерство аграрної політики
Автономної Республіки Крим просить скасувати постановлені судові рішення,
посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності
та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив із того, що відповідно ст. 74 КЗпП України та п. 2 ст. 3
Закону України «Про відпустки» відповідач повинен був надати позивачу за його
заявою відпустку з 6 вересня 2006 року.

Проте погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального й
процесуального права.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які
перебувають   у   трудових відносинах з підприємствами,  установами, організаціями  незалежно
від   форм власності,  виду
діяльності  та  галузевої
належності,  а  також працюють за трудовим договором у
фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із
збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно з п. 2 ст. 3 Закону України «Про відпустки» у разі
звільнення працівника у зв'язку із закінченням
строку трудового  договору  невикористана відпустка може за його бажанням
надаватися й тоді,  коли  час
відпустки  повністю  або
частково перевищує  строк  трудового
договору.  У  цьому
випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення
відпустки.

Статтею 79 КЗпП України та ст. 10 Закону України «Про відпустки»
передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до
зазначених норм черговість надання
відпусток  визначається  графіками,
які затверджуються  власником  або
уповноваженим   ним   органом
за погодженням    з    виборним
органом   первинної   профспілкової організації  (профспілковим представником), і доводиться
до відома всіх  працівників.  При
складанні  графіків ураховуються
інтереси виробництва,  особисті  інтереси
працівників  та  можливості їх відпочинку. Конкретний
період   надання   щорічних
відпусток  у  межах, установлених графіком,  узгоджується між працівником  і
власником або   уповноваженим   ним
органом,  який  зобов'язаний
письмово повідомити
працівника  про дату початку
відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що ОСОБА_1 був
попереджений про закінчення строку трудового договору 6 вересня 2006 року,
графіком про надання відпусток була передбачена відпустка позивача в лютому
2006 року, яку він із невідомих причин не використав, згоду на надання
відпустки позивачу з 6 вересня 2006 року Міністерство аграрної політики Автономної
Республіки Крим не надавало.

У порушення ст. ст.  62, 212 - 214 ЦПК України суд належним чином
цих доводів відповідача не перевірив і не з'ясував, чи узгоджувалося між
позивачем та відповідачем надання відпустки ОСОБА_1 у з 6 вересня 2006 року.

Зазначені порушення закону залишилися поза
увагою апеляційного суду.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства аграрної політики Автономної Республіки Крим задовольнити
частково.

Рішення Білогірського районного суду Автономної
Республіки Крим від 28 листопада 2006 року та ухвалу Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 20 лютого 2007 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай

М.П. Пшонка