Справа № 2-4147/08
РІШЕННЯ

Іменем України

23 жовтня 2008 року Дніпровський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого судді Романової М.Ю.

при секретарі Агафоновій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1
до Відкритого акціонерного товариства «Херсонський бавовняний комбінат» про оплату часу простою, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона більше 36 років працює у відповідача на посаді технолога 1-го прядильного цеху 2-го прядильного виробництва. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв'язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. І їй не було оплачено в 2006р. 243 дні, в 2007р. – 60 дні. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 1231 грн.

В судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою за 2003-2006 роки відповідно до довідки, наданої представником відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки заборгованість підприємства перед позивачем відсутні, у зв'язку з оплатою часу простою.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм.

Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці" норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями.

Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1969 року. Працює у відповідача на посаді технолога 1-го прядильного цеху 2-го прядильного виробництва. На підприємстві мали місце простої, за які позивачу не сплачено за 2003-2006 роки.

Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за період 2003-2006 роки становить 2838,47 грн.

Відповідно до рішення Суворовського районного суду М.Херсона від 10.07.2006 року, частково задоволено позов
ОСОБА_1
до ВАТ «ХБК» про оплату часу простою, та на користь
ОСОБА_1

за період з 01.08.2001 року по 01.07.2006 року стягнуто 2291 грн.86 коп.

Згідно рішення Дніпровського райсуду м.Херсона від 11.06.2007р. з ВАТ “ХБК” було стягнуто на користь позивачки за 2003-2006 роки 2838 грн.47 коп.,
в зв’язку з чим суд вважає, що з ВАТ “ХБК” на користь
ОСОБА_1

було проведено подвійне стягнення коштів за 2003р.-2006 роки за вищезазначеними рішеннями та приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.10,1160,209, 212-215 ЦПК України ст.ст. 34, 113 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову
ОСОБА_1

- відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку Ч.4 CT.2 95 ЦПК України.

С
уддя М.Ю. Романова