Справа № 2 - 72
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

15 серпня 2008 року Суворовський
районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Бузовського
В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 16, в м. Одесі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах
неповнолітньогоОСОБА_4, треті особи Восьма Одеська державна нотаріальна
контора, Суворовська районна адміністрація Одеської міськради орган опіки і
піклування, про визнання заповіту недійсним та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітньогоОСОБА_4, треті особи Восьма Одеська
державна нотаріальна контора, Суворовська районна адміністрація Одеської
міськради орган опіки і піклування, ЖБК „Ленінський - 26” про визнання права
власності на частку у спільному майні подружжя, визначення додаткового строку
на прийняття спадщини, визнання права власності на обов'язкову частку у
спадщині -

встановив:

Позивачка
ОСОБА_1, звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування вимог
посилалася на те, що її мати ОСОБА_6, 15.08.1995 року склала заповіт згідно
якого належну їй на праві власності квартируАДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_2, та
ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати ОСОБА_6, померла. Зазначений заповіт вважає
недійсним, оскільки через зловживання спиртними напоями ОСОБА_6, хоча і була
дієздатна але не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати
ними. За таких обставин на підставі ст. 225 ЦК України просить визнати заповіт
недійсним.

Відповідачі
вимоги позову не визнали та пояснили, що померла ОСОБА_6, повною мірою
усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а вживання алкоголю не
впливало на її волевиявлення, оскільки вона заповітом від 15.08.1995 року
підтвердила своє волевиявлення, яке було нею зроблене 25.08.1992 року, а саме
заповітом складеним на ім'я свого сина ОСОБА_2, а в 1992 році вона змінила цей
заповіт додавши спадкоємцем внука ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2.

Треті
особи Восьма Одеська держнатконтора та ЖБК „Ленінський - 26” надіслали до суду
заяви про розгляд справи за відсутності їх представників.

Третя
особа Суворовська райадміністрація про час та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином (а.с. 26, том №2), причини неявки до суду свого
представника не повідомляла.

Судом
встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що
ОСОБА_6 на праві власності належала АДРЕСА_1, що посвідчується свідоцтвом про
право власності від 16.01.2004 року (а.с. 18). 15.08.1995 року ОСОБА_6, склала
заповіт згідно якого належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповідала
сину ОСОБА_2 та малолітньому внуку ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, померла, що
посвідчується свідоцтвом про смерть (а.с. 8). Складання заповіту ОСОБА_6, яка
повною мірою усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними
підтверджується Актом комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №
238 від 05.03.2008 року (а.с. 2-8 том №2), згідно якої зазначено, що померла
ОСОБА_6, на час складання заповітів, як від 25.08.1992 року так і від
15.08.1995 року усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними,
психічними розладами не страждала, а вживання алкоголю не могло вплинути на її
здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними. Також
зазначені обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, які суду пояснили, що померла ОСОБА_6, психічними розладами
не страждала, поведінка її була адекватною, ніколи покійна не плутала людей їх
прізвища, імена не плутала день та ніч, завжди усвідомлювала де вона
знаходиться і з ким.

Враховуючи,
що позивачка просила визнати заповіт недійсним на підставі ст. 225 ЦК України
(в ред. 2004 року), суд вважає, що до виниклих правовідносин слід застосовувати
ЦК України в ред. 1963 року, а саме ст. 55 ЦК України, яка регулює ідентичні
правовідносини, оскільки заповіт померлою було складено 15.08.1995 року, та ст.
225 ЦК України 2004 року, за тих підстав, що ОСОБА_6 померла в 2004 році і
право звернення з позовом виникає не тільки у сторони в правочині але і після
смерті сторони - іншої особи, чиї права або інтереси порушені.

Відповідно
до ч. 1 ст. 55 ЦК України (в ред. 1963 року) ч . 1 ст. 225 ЦК України (2004
року), угода укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її
укладання перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій
або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цієї особи, а в
разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Суд не
приймає до уваги показання свідків з боку позивачки ОСОБА_1, оскільки свідки
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, знали померлу ОСОБА_6, протягом 5-6 років до
смерті, тобто з 1998-1999 років, а тому не можуть підтвердити або спростувати
ті обставини на які посилається позивачка чи відповідачі, оскільки заповіт було
складено в 1995 році.

Таким
чином, суд приходить до висновку, що померла ОСОБА_6, на час складання заповіту
усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а тому позов ОСОБА_1,
про визнання заповіту недійсним, задоволенню не підлягає.

ОСОБА_5
звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах
неповнолітньогоОСОБА_4, треті особи Восьма Одеська державна нотаріальна
контора, Суворовська районна адміністрація Одеської міськради орган опіки і
піклування, ЖБК „Ленінський - 26” про визнання права власності на частку у
спільному майні подружжя, визначення додаткового строку на прийняття спадщини,
визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині. В обґрунтування
вимог посилався на те, що з 1969 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з
померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6, під час шлюбу він і його дружина вступили в ЖБК
„Ленінський - 26”, в члени ЖБК було прийнято його дружину. Після сплати першого
внеску він і дружина припинили шлюбні стосунки і він у 1989 році виїхав на
постійне місце проживання в Російську Федерацію, республіку Марій Ел, м. Новий
Торьял. Враховуючи те, що він і його дружина спільно зробили перший внесок в
ЖБК вважає, що йому має належати на праві власності &frac12; частина АДРЕСА_1. Крім того, просив визначити йому додатковий строк на
прийняття спадщини, обов'язкової частки після смерті дружини, за тих підстав,
що про смерть дружини йому не було відомо, а тому він з поважних причин
пропустив строк звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття
спадщини, на час відкриття спадщини він є непрацездатним, а тому має право на
обов'язкову частку в спадщині незалежно від змісту заповіту.

Відповідачі
позов не визнали та пояснили, що позивач після першого внеску до ЖБК більше
ніяких внесків не робив, шлюбні стосунки не підтримував, а тому не має права на
квартиру, її частку, оскільки померла ОСОБА_6, була членом кооперативу,
виплатила весь пай за власні кошти і стала власником квартири отримавши в 2004
році свідоцтво про право власності. Таким чином вважають, що позивач мав право
на звернення до суду з позовом про стягнення паєнакопичення, яке він вніс разом
з померлою, разом тим, він з вимогами про визначення частки в паєнакопиченні та
її стягненні до суду не звертався.

В
частині визначення додаткового строку на прийняття спадщини, визнання права
власності на обов'язкову частку у спадщині за позивачем, відповідачі позов
також не визнали за тих підстав, що позивач без поважних причин пропустив строк
звернення до нотконтори, оскільки про смерть ОСОБА_6, дізнався 16.05.2004 року
особисто від відповідача ОСОБА_2, що не заперечується представником позивача.

Треті
особи про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином,
надіслали на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представників.

Судом
встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з 09.09.1969 року перебували в зареєстрованому шлюбі до дня
смерті ОСОБА_6, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3. Під час шлюбу ОСОБА_6, була прийнята в
члени ЖБК „Ленінський - 26” та спільно з позивачем внесли перший внесок за
АДРЕСА_1. В 1989 році позивач не виплативши повністю пай за квартиру виїхав на
постійне місце проживання Російську Федерацію, республіку Марій Ел, м. Новий
Торьял, на день виїзду сума виплаченого паю склала 6781 крб. 25 коп. Після
виїзду позивача, ОСОБА_6, в 1990 році самостійно здійснила виплату паю в
повному обсязі про що отримала відповідну довідку ЖБК, та 16.01.2004 року
отримала свідоцтво про право власності на квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6,
померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивач дізнався про смерть
дружини 16.05.2004 року, та 07.06.2005 року звернувся з заявою до нотаріальної
контори про прийняття спадщини (а.с. 61), пропустивши встановлений законом
строк.

Відповідно
до Глави №3 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік від
21.06.1981 року (яке діяло на час виникнення правовідносин) громадяни, які
отримали квартири в будинках житлово-будівельного кооперативу набували тільки
право користування квартирою в будинку ЖБК, і навіть після виплати паю не
набували права власності на неї.

Вирішуючи
спір про майно подружжя, суд встановлює обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення господарства, при цьому виходить з того, що
спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і
нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності, крім майна,
нажитого кожним із подружжя під час їхнього роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу.

Враховуючи,
те, що позивач знявся з реєстраційного обліку за місцем проживання в кв.
АДРЕСА_1 13.04.1989 року він втратив право користування квартирою в будинку ЖБК
не набувши права власності на неї або її частину, оскільки право власності на
квартиру в будинку ЖБК можливо було набути тільки після набрання чинності
Закону України „Про власність” тобто після 07.02.1991 року, разом тим на час
набрання зазначеним законом чинності позивач втратив право користування
житловим приміщенням, не був членом сім'ї члена ЖБК, не був членом ЖБК, не
виплатив пай в повному обсязі та фактично припинив шлюбні стосунки - за таких
обставин, суд вважає, що у позивача не має законних підстав для визнання за ним
права власності на частину спірної квартири, оскільки квартира на час виниклих
правовідносин не стала об'єктом права приватної власності. З іншими вимогами
позивач до суду не звертався.

Також
суд вважає, що законних підстав передбачених ст. 1272 ЦК України для визначення
позивачеві додаткового строку на прийняття обов'язкової частини у спадщині
згідно ст. 1241 ЦК України немає, оскільки про смерть дружини ОСОБА_6, дізнався
не в червні 2005 року, як зазначив в позовній заяві, а 16.05.2004 року, що не
заперечується представником відповідача, та підтверджується матеріалами справи,
про те, що син позивача ОСОБА_2, телефоном повідомив позивача про смерть його
дружини. Будь яких інших причин пропуску строку встановленого законом на
прийняття спадщини, які суд міг визнати поважними, позивач не зазначав.

Суд не
приймає до уваги посилання позивача на ст.ст. 12, 16 Закону України „Про
власність” з підстав наведених вище, а саме відсутність зазначеного позивачем
закону на час виникнення правовідносин.

На
підставі ст. 55 ЦК України (1963 року), ст. ст. 225, 1241, 1272 ЦК України,
Глави 3 „Основи житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік” від
21.06.1981 року, Закону України „Про власність”, керуючись ст. ст. 10, 11, 58,
61, 64, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітньогоОСОБА_4,
треті особи Восьма Одеська державна нотаріальна контора, Суворовська районна
адміністрація Одеської міськради орган опіки і піклування, про визнання
заповіту недійсним - відмовити.

В
позовіОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітньогоОСОБА_4,
треті особи Восьма Одеська державна нотаріальна контора, Суворовська районна
адміністрація Одеської міськради орган опіки і піклування, ЖБК „Ленінський -
26” про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, визначення
додаткового строку на прийняття спадщини, визнання права власності на
обов'язкову частку у спадщині - відмовити.

Рішення
може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про
апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: