УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17 вересня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,

Лященко  Н.П.,

Перепічая В.С.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого
комітету Білоцерківської міської ради про визнання права власності на частину будинку
за набувальною давністю, за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня   2007 року та ухвалу апеляційного суду Київської області
від               27 листопада 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2007 року ОСОБА_1 пред'явив у
суді позов до ОСОБА_2, виконавчого комітету
Білоцерківської міської ради про визнання права власності на частину будинку за
набувальною давністю.

Зазначав, що з 1955 року до 1978 року відповідач ОСОБА_2
перебував у шлюбі з ОСОБА_3 У період шлюбу за спільні кошти вони придбали
житловий будинок АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу рішенням Білоцерківського
районного суду від                    7
вересня 1978 року проведено поділ будинку. ОСОБА_3 було виділено 1/2 частину
будинку у вигляді ізольованої квартири, що складалася з приміщень: 1-1 площею
4,5 кв.м, 1-2 площею 4,9 кв.м, 1-3 площею 11,2 кв.м, а також &frac12; частини сараю та огорожі. Іншу
частину будинку виділено відповідачу ОСОБА_2

З 1979 року позивач проживав з ОСОБА_3 у фактичних
шлюбних відносинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті частина
будинку, що їй належала,  була визнана
виморочним майном.

Рішенням Білоцерківського міського суду від 24 листопада
1992 року за ОСОБА_1 визнано право власності на &frac12;
частину будинку в порядку спадкування після ОСОБА_3 На
підставі цього рішення право власності позивача було зареєстровано в МБТІ.

Відповідач ОСОБА_2 добудував та переобладнав свою частину
будинку, збільшивши її розмір, у зв'язку з чим у 1993 року звернувся до суду з
позовом про перерахунок часток у будинковолодінні. Рішенням Білоцерківського міського
суду від 4 серпня 1993 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 83/100 частин
будинку, а за ОСОБА_1 - на 17/100 частин.

У 1994 році відповідач подавав позовну заяву про
визначення порядку користування земельною ділянкою, в якому просив виділити
йому в користування 83/100 частини ділянки відповідно до його частки в будинку.

Готуючи матеріали для приватизації земельної ділянки, у
2006 році позивач дізнався про те, що в МБТІ він не зареєстрований як власник
17/100 частин будинку, та у 2001 році Білоцерківське МБТІ зареєструвало спірне
будинковолодіння за ОСОБА_2 на підставі дубліката договору купівлі-продажу від
8 липня 1970 року, що змусило його звернутися до суду з адміністративним
позовом.

Під час розгляду адміністративного позову в суді він вперше
ознайомився з ухвалою Білоцерківського міського суду від 12 жовтня 1994 року,
якою було скасовано рішення суду від 4 серпня 1993 року.

Посилаючись на те, що він постійно проживає та
зареєстрований у будинку протягом 28 років, добросовісно й відкрито володіє
спірною частиною будинку з дня смерті ОСОБА_3, позивач із підстав ст. 344 ЦК
України просив визнати за ним право власності на 17/100 частин будинку за
набувальною давністю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного
суду Київської області від           26 липня   2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від
27 листопада 2007 року, позов ОСОБА_1 задоволено: визнано за ним право власності на 17/100 частин будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити
нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на 17/100 частин
будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив із того, що він протягом 16
років відкрито та безперервно володіє спірною частиною будинку, тому на
підставі ст. 344 ЦК України позов підлягає задоволенню.

Однак погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності
та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, на підставі якої
вирішено спір,  особа,   яка
добросовісно   заволоділа  чужим
майном  і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти  років
або рухомим майном - протягом п'яти років,  набуває право власності на це майно
(набувальна давність),  якщо  інше
не встановлено цим Кодексом.

Проте цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року і зворотної сили не
має.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила
зазначеної статті 344 ЦК України про набувальну  давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Як установлено судом і вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_1 почав володіти спірним майном з липня 1991 року,
тобто за 13 років до набрання чинності ЦК України.

Застосувавши до спірних правовідносин ЦК України, суд не навів відповідних
доводів такому рішенню.

Зазначені порушення закону залишилися поза
увагою апеляційного суду.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від            26 липня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від                    27 листопада 2007 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню
не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай

М.П. Пшонка