Справа №   2-779
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2008р. Печерський районний суд
м. Києва

в складі : головуючого - судді Рейнарт
І.М.

при секретарі -
Танцюрі Ю.Б.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1до
Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів Київської
міської державної адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_3

-    про
визнання недійсними рішення, державного акту про право власності на земельну
ділянку, договору дарування, договору купівлі-продажу та визнання права
володіння та користування частиною земельної ділянки -

встановив:

позивачка
звернулася до суду з позовом, який уточнювала під час судового розгляду та
остаточно просить визнати недійсними рішення Київської міської ради від 28
січня 1999р. № 116-1/217 про надання у приватну власність земельної ділянки
розміром 0,0404 га по АДРЕСА_1ОСОБА_4.; Державний акт на право приватної
власності на земе-льну ділянку АДРЕСА_1, виданий 16 травня 2000р. Київською
міською радою ОСОБА_4.; договір дарування земе-льної ділянки АДРЕСА_1,
укладений 26 травня 2005р. між ОСОБА_4. та ОСОБА_2.; договір купівлі-продажу
земельної ділянки АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2. та ОСОБА_3., та визнати за
нею право володіння та користування частиною земельної ділянки розміром 0,02 га
по АДРЕСА_1

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на
те, що їй та її брату ОСОБА_4. на підставі рішення виконкому Печерської райради
депутатів трудящих № 1003 від 22 грудня 1958р. було надано право на безстрокове
користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, площею 360кв.м., для будівництва
індивідуального житлового будинку, а 20 липня 1961р. укладено договір про
надання цієї земельної ділянки у безстрокове користуванні, і на сьогоднішній
день вказаний договір є дійсним і дія його не призупинена.

Позивачка зазначає, що в 1968р. було завершено
будівництво будинку по АДРЕСА_1, який на праві приватної власності в рівних
части-нах належав її та ОСОБА_4., а 13 березня 1975р. вона подарувала належну
їй Ѕ частину будинку ОСОБА_4. Однак, позивачка ствер-джує, що при цьому
земельна ділянка залишилася в безстроковому користу-ванні у неї та ОСОБА_4. на
підставі умов договору, укладеного 20 липня 1961р. про надання в безстрокове
користування земельної ділянки, так

- 2 -

як у
договорі дарування не зазначено, що вона передає ОСОБА_4. і право на
користування всією земельною ділянкою.

Також позивачка стверджує, що вона продовжувала
користуватися земельною ділянкою, сплачувала податок на землю, і ніколи не
відмовлялася від свого права користування зазначеною земельною ділянкою.

Позивачка зазначає, що після смерті ОСОБА_4.
ІНФОРМАЦІЯ_1. їй стало відомо, що брат приватизував на себе всю земельну
ділянку, а 26 травня 2005р. подарував її їх сестрі ОСОБА_2., яка у листопаді
2006р. продала її ОСОБА_3.

Позивачка вважає, що вказаними діями були порушені її
права корис-тувача частини спірної земельної ділянки, що ОСОБА_4. не мав
за-конних підстав для отримання у приватну власність частини земельної
ділян-ки, яка була виділена їй у користування, не мав законних підстав для
розпо-рядження нею, а саме вчинення дарування, тому вона просить визнати
вказа-ні рішення, акти та договори недійсними, і визнати за нею право на
володін-ня та користування 0,02 га земельної ділянки по АДРЕСА_1

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов та
його підстави підтримали.

Представник Київської міської ради та Головного
управління земель-них ресурсів Київської міської державної адміністрації у
судове засідання не з'явилася, про час та дату судового засідання була
повідомлена належним чи-ном, направила до суду заперечення проти позову з проханням
проводити розгляд справи у її відсутність, тому суд визнав за можливе проводити
роз-гляд справи у відсутність вказаного представника відповідачів.

В своїх заперечення представник відповідачів зазначає, що
позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки при прийнятті рішення про
передачу ОСОБА_4. у приватну власність земельної ділянки, площею 0,04га по
АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та
видачі Державного акту на право приватної власності на вказану земельну ділянку,
були дотримані всі вимоги земельного законодавства.

Відповідачка ОСОБА_2. у судовому засіданні позов не
визнала, зазна-чивши, що відповідно до законодавства, яке діяло на час
укладення договору дарування Ѕ частини будинку між позивачкою та ОСОБА_4., земля
була власністю тільки держави, а тому будь-які угоди відносно права влас-ності
на землю між фізичними особами не могли мати місця. Відповідно зем-ля
спадкувала долю будови і передавалася в користування набувачеві домо-володіння
на підставі договорів купівлі-продажу, дарування тощо, тому ОСОБА_4. отримав і
право користування земельною ділянкою на підставі договору дарування від 13
березня 1975р., а інша частина будинку з самого початку належала йому.

Відповідачка ОСОБА_2. вважає, що ОСОБА_4. мав законні
підстави для приватизації земельної ділянки, так як з 1975р. користувався нею
самостійно, проживав у  будинку сам,  сплачував податки на землю.         Також відповідачка стверджує, що при
даруванні їй земельної ділянки

- 3 -

та
будинку 26 травня 2005р. ОСОБА_4. не порушував прав та інте-ресів позивачки,
оскільки вона не мала права на користування ні будинком, ні земельною ділянкою.
У подальшому вона продала будинок та земельну ділянку ОСОБА_3., не порушуючи
вимоги діючого законодавства, тому немає жодних підстав для визнання договорів
недійсними.

Представник ОСОБА_3 . у судовому засідання позовні вимоги
не визнав, посилаючись на те, що позивачка втратила право на користування
спірною земельною ділянкою ще в 1975р. з моменту дарування Ѕ частини будинку
ОСОБА_4., так як відповідно до діючого на той час зако-нодавства перехід права
власності на споруду безумовно обумовлює і перехід права користування землею,
необхідною для обслуговування цієї споруди, тому ОСОБА_4. з 1975р. став
законним користувачем всієї спірної земельної ділянки, у подальшому на законних
підставах отримав землю у приватну власність, а потім розпорядився своєю
власністю, уклавши з ОСОБА_2. договір дарування, яка на законних підставах
продала будинок та земельну ділянку ОСОБА_3.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши надані докази,
судом встановлено, що на підставі договору про надання в безстрокове
користуван-ня ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності від 20 липня 1961р., укладеного між виконкомом
Печер-ської райради депутатів трудящих та ОСОБА_1. і ОСОБА_4., останнім надано
в безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 360кв.м. для
будівництва жилого будинку (с.с.14).

15 серпня 1968р. акт про завершення будівництва був
зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права влас-ності на об'єкти нерухомого майна, де також було
зареєстровано право влас-ності по Ѕ частині на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1. та
ОСОБА_4. (с.с.15).

Рішенням виконавчого комітету Печерської районної ради
депутатів трудящих м. Києва від 25 лютого 1975р. ОСОБА_1. дозволено подару-вати
Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4. (с.с.53).

Договором дарування, посвідченим 13 березня 1975р.
заступником дер-жавного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_1. подарувала ОСОБА_4. Ѕ частину жилого будинку з відповідною
частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (с.с.21).

Відповідно до ч. 1 ст. 90 Земельного Кодексу Української
РСР в редак-ції 1970р., який діяв на момент укладання договору дарування між
ОСОБА_1. та ОСОБА_4., на землях міст при переході
права власності на будівлю переходить також і право користування земельною
ділянкою або її частиною.

Таким чином, подарувавши ОСОБА_4. Ѕ частину
будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_1. передала йому і право на користування вказаною
частиною земельної ділянки.

- 4
-

Посилання позивачки на те, що договором
дарування вона не переда-вала ОСОБА_4. права на користування своєю частиною
земельної ділянки, яка була виділена їй у безстрокове користування, не
ґрунтується на вимогах законодавства, яке діяло на момент укладення договору
дарування, оскільки діючий на той час Земельний Кодекс Української РСР не вимагав
при переході права власності на будівлю укладення окремого договору сто-совно
земельної ділянки, на якій розташована дана будівля.

Твердження позивачки про те, що після
дарування частини будинку ОСОБА_4. вона продовжувала користуватися земельною
ділян-кою, сплачувала за неї земельний податок, доглядала земельну ділянку, не
знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки належних та
достатніх доказів у підтвердження вказаних обставин позивачкою суду нада-но не
було.

Оцінюючи покази свідків ОСОБА_5. та ОСОБА_6.,
суд вважає, що вони не можуть бути належними доказами у підтвердження позиції
позивачки, оскільки свідки не змогли пояснити у якому розмірі позивачкою
сплачувався земельний податок, у яких роках це відбувалося, не можуть пояснити,
як позивачка, яка була у неприязнених стосунках з ОСОБА_4., отримувала
квитанції на оплату земельного податку і яким саме чином вона користувалася
земельною ділянкою. Крім того, покази даних свідків суперечать показам самої
позивачки у судовому засіданні про те, що вона особисто не користувалася
земельною ділянкою, а вказані дії здійснювалися її чоловіком та сином, і тільки
у той час, коли ОСОБА_4. не було у будинку.

Крім того, суду надані платіжні повідомлення
за 1987-1993р.р. про сплату земельного податку, які видавалися на ім'я
ОСОБА_4., і який проводив оплату земельного податку за всю земельну ділянку,
площею 360кв.м. (с.с.175-183).

При цьому, суду не надано доказів у
підтвердження того, що гроші на сплату земельного податку, ОСОБА_4. отримував
від ОСОБА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Земельного кодексу України, в
редакції 1990р., громадяни України мають право на одержання у власність
земельних ділянок для, зокрема, будівництва та обслуговування  жилого будинку і господарсь-ких будівель.

Частиною 3 вказаної норми передбачено, що передача земельних діля-нок у власність громадян провадиться
місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або
безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для,
зокрема, будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), в то-му числі земельні ділянки, що були раніше надані у
встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру,
визначеного статтею 67 цього Кодексу;

26 листопада 1997р. ОСОБА_4. звернувся із заявою до
Київ-ського міського управління земельних ресурсів з проханням передати йому
безплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,036га для обслу-

- 5 -

говування
жилого будинку та господарських будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 (с.с.107)

Рішенням Київської міської ради від 28 січня 1999р. №
116-1/217 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок
для обслу-говування житлових будинків та господарських будівель" ОСОБА_4.
передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,04га, що знаходиться
у АДРЕСА_1 (с.с.18,20).

16 травня 2000р. ОСОБА_4. видано державний акт про право
приватної власності на землю, а саме на земельну ділянку розміром  0,0404га по
АДРЕСА_1(с.с.22).

Враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_4. набув
пра-во власності на земельну ділянку розміром 0,0404га, що знаходиться у
АДРЕСА_1 на законних підставах.

Посилання позивачки на те, що спірна земельна ділянка не
могла бути передана у власність ОСОБА_4. без її згоди, суд вважає
безпідс-тавним, оскільки воно не ґрунтується на вимогах діючого на той час
законо-давства. Крім того, на момент передачі спірної земельної ділянки у
власність ОСОБА_4., ОСОБА_1. не була її користувачем, а тому не могла її
отримати у приватну власність.

Відповідно до ст. 90 Земельного Кодексу України, в
редакції 2001р., власники земельних ділянок мають право продавати або іншим
шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

26 травня 2005р. ОСОБА_4. на підставі договору дарування
подарував ОСОБА_2. земельну ділянку АДРЕСА_1, площею 0,0404га (с.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4. помер (с.с.16).

23 листопада 2006р. ОСОБА_2. на підставі договору
купівлі-продажу продала ОСОБА_3. земельну ділянку площею 0,0404га, що
розташо-вана у АДРЕСА_1 (с.с.73-74).

Вказані договори укладені у письмовій формі та посвідчені
нотаріуса-ми.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
відсутні законні підстави для визнання недійсними вищевказаних договорів з
підстав, вказаних пози-вачкою, оскільки судом не встановлено порушення її прав
при їх укладенні, та не підлягають задоволенню вимоги про визнання за
позивачкою права на володіння та користування частиною земельної ділянки
розміром 0,02 га по АДРЕСА_1

Посилання позивачки на порушення вимог
ст. 203 ЦК України при укладенні договору дарування між ОСОБА_4. та ОСОБА_2.,
суд вважає безпідставним, оскільки норми Цивільного Кодексу України, на які
посилається позивачка, набрали чинності з 1 січня 2004р. і не можуть
застосовуватися до правовідносин, які виникли до вказаної дати.

Перевіряючи дотримання позивачкою строків позовної
давності, суд вважає, що у судовому засіданні встановлено, що позивачка була
обізнана про припинення її права на користування спірною земельною ділянкою у 1975р.,
так як вона після дарування частини будинку в ньому не проживала,

- 6 -

не
утримувала земельну ділянку, не сплачувала земельний податок, не корис-тувалася
земельною ділянкою.

Твердження позивачки про те, що ОСОБА_4. не давав їй
мож-ливості користуватися земельною ділянкою, оскільки зловживав спиртними
напоями, погрожував їй фізичною розправою, не знайшло свого підтвер-дження у
судовому засіданні, так як належних доказів суду позивачкою надано не було.
Крім того, позивачка мала можливість, у разі порушення її права на користування
земельною ділянкою, звернутися до відповідних ор-ганів місцевої влади, як це
було передбачено Земельним Кодексом Української РСР в редакції 1970р., або до
суду за захистом своїх порушених прав.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачкою були
порушені строки позовної давності. Однак сторонами у судовому засіданні не було
заявлено про відмову у задоволені позову з тих підстав, що позивачкою порушені
строки звернення до суду, тому суд позбавлений можливості застосувати наслідки
спливу позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України.

На підставі
викладеного, керуючись ст. 90 Земельного Кодексу Української РСР (в редакції
1970р.), ст. 6, 17 Земельного Кодексу України (в редакції 1990р.), ст. 90
Земельного Кодексу України (в редакції 2001р.), ст. 267 ЦК України, ст.ст. 60,
212, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, суд

вирішив:

у
задоволені позову ОСОБА_1до Київської міської ради, Головного управління
земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання недійсними рішення, державного акту про право власності на
земельну ділянку, договору дарування, договору купівлі-продажу та визнання
права володіння та користування частиною земельної ділянки відмовити.

Рішення набирає законної сили, якщо
протягом десяти днів з дня його проголошення не було подано заяву про
апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але
апеляційна скарга не була подана протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження, рішення набирає законної сили після закінчення цього
строку.

СУДДЯ