року                                                                     м.
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
суддів:
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю “Балтська швейна фабрика”,
ОСОБА_2, Балтської районної державної адміністрації Одеської області про
відшкодування  матеріальної та моральної
шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду
Одеської області від 15 лютого 2007 року й ухвалу Апеляційного суду Одеської
області від 26 квітня 2007 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2002 року ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те, що 19 січня 2002 року                 ОСОБА_2, водій Балтської
районної державної адміністрації Одеської області, керуючи автомобілем ГАЗ
3119,  належним товариству з обмеженою
відповідальністю (далі - ТОВ)  “Балтська
швейна фабрика”, скоїв наїзд на матір позивача -  ОСОБА_3, яка від отриманих тілесних ушкоджень
Позивач просив стягнути з відповідачів на відшкодування
матеріальної шкоди 20 000 грн., які ним були витрачені на організацію
ритуальних обрядів, пов'язаних із похованням, та моральної шкоди                30 000 грн., указуючи на те, що він є
інвалідом третьої групи, утратив матір, яка підтримувала його матеріально й
У процесі розгляду справи позивач доповнив вимоги,  просив стягнути з відповідачів 5 140 грн. 66
коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 40 000 грн. - моральної шкоди.
Ухвалою суду від 17 січня 2007 року до участі в розгляді
справи як співвідповідача було залучено Балтську районну державну адміністрацію
Справа судами розглядалася неодноразово.
Останнім рішенням Балтського районного суду Одеської
області від 15 лютого 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 26 квітня 2007 року, у задоволенні позову відмовлено.
В обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на
порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й
процесуального права, невідповідність висновків судів обставинам справи та
просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції та
апеляційний суд, погоджуючись з ним,
виходили з того, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок
грубої необережності потерпілої ОСОБА_3, що є безумовною підставою для відмови
в задоволенні вимог про відшкодування шкоди.
Проте з таким висновком судів погодитись не можна.
Відповідно до ст. 450 ЦК Української РСР, чинного під час
виникнення спірних правовідносин, організації і громадяни, діяльність яких
пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації,
промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані
відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть,
що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Статтею 441 указаного Кодексу встановлено, що організація
повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання
ними своїх трудових (службових) обов'язків.
Указані статті є спеціальними нормами відносно спірних
правовідносин і саме вони підлягають застосуванню до цих правовідносин.
Аналогічні норми містяться й у ч. 1 п. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику
розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", за
змістом якої, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на
увазі, що відповідно до ст. 450 ЦК
Української РСР шкода, заподіяна особі і майну громадянина,  коли це було наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки,  підлягає відшкодуванню в
повному обсязі незалежно від наявності вини.
Згідно з реченням 1 ч. 2 п. 2 зазначеної постанови при
заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути
покладено обов'язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок
непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених
спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого.
Ураховуючи наведене, можна дійти висновку, що
організації, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення
(транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів
та ін.), а також організації, працівники яких
під час виконання  своїх трудових
(службових) обов'язків заподіяли шкоду, зобов'язані відшкодувати шкоду,
заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла
внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто обов'язок  доведення того, що  шкода виникла саме внаслідок указаних
підстав, лежить на таких організаціях.
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено таке.
У січні 2002 року при виконанні своїх трудових
обов'язків                ОСОБА_2  здійснював поїздку автомобілем  ГАЗ 3110 з м. Балти до            м. Одеси та назад, під час якої
скоїв наїзд на матір позивача -
ОСОБА_3, унаслідок чого остання загинула.
Указаний автомобіль належав  ТОВ "Балтська швейна фабрика". Під
час виникнення зазначеної пригоди ОСОБА_2 працював водієм у Балтській районній
державній адміністрації Одеської області (а. с. 117).
Згідно з копією постанови про
закриття кримінальної справи від
22 лютого 2006 року зазначена дорожньо-транспортна пригода знаходиться в
причинному зв'язку з грубим порушенням ОСОБА_3 п.п. 4.1, 4.4.  Правил дорожнього руху,
затверджених постановою Кабінету Міністрів України  від 10 жовтня 2001 року № 1306.
будь-яких доказів того, що шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки,
виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої, матеріали справи не
містять;  установленого законом обов'язку
з доведення  наявності зазначених
обставин, які можуть бути підставами для звільнення від відшкодування шкоди,
відповідачі належним чином не виконали.
Проте в порушення ст. 213 ЦПК України суди на
зазначене уваги не звернули, допустили неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.
За таких обставин ухвалені у справі рішення
підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Балтського
районного суду Одеської області від 15 лютого 2007 року й ухвалу Апеляційного
суду Одеської області від 26 квітня
2007 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.  Ярема

Судді Верховного Суду України:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук   Ю.Л. Сенін