Справа № 2-561/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2008 року

Комсомольський районний суд м. Херсона

в складі головуючого судді Мусулевського Я.А.

при секретарі Труновій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1
до
ОСОБА_2
про стягнення витрат на будівництво та позов
ОСОБА_3
до
ОСОБА_2
про стягнення витрат на будівництво,

встановив:

Позивач
ОСОБА_1
звернувся до суду з вказаним позовом в якому зазначив, що в
ІНФОРМАЦІЯ_1
помер його батько
ОСОБА_4
. Під час підготовки документів йому стало відомо, що домоволодіння в якому проживав його батько, за адресою
АДРЕСА_1
є власністю
ОСОБА_2
(сестри померлого). 27.02.1992 році під час розгляду його позову до
ОСОБА_2
, суд виніс ухвалу про затвердження між ними мирової угоди, відповідно до якої право власності на приміщення в житловому будинку літ. „А” 2-1 кухня, 2-2 жиле, сені літ. „а-1” перейшло до нього. В 2000 році за скаргою
ОСОБА_2
ухвала суду за 1992 рік була скасована та справа направлена на новий розгляд. Під час нового розгляду, апеляційний суд Херсонської області, скасувавши рішення Комсомольського районного суду м. Херсона та виніс своє рішення яким в задоволенні позову відмовив.

Батьки позивача з 1966 року постійно проживали у вищезазначеній частині вказаного будинку, а з 1991 року в ній проживає позивач зі своєю родиною. За той час вони за власні кошти виконали ряд будівельних робіт. Оскільки позивач втратив право власності на частину будинку, він просить стягнути з відповідачки на свою користь вартість проведених будівельно-ремонтних робіт.

Позивачка
ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом, який було об’єднано з позовом
ОСОБА_1
в одне провадження, в якому зазначила, що вона є матір’ю
ОСОБА_1
і з 1966 року перебуваючи у шлюбі з
ОСОБА_4
, проживала в будинку
АДРЕСА_1
. Під час її проживання в будинку вона та її сім’я вважали частину будинку своєю власністю тому провели ряд ремонтно-будівельних робіт. З 1992 року в зазначеній частині будинку проживає її син зі своєю сім’єю. Вважає, що оскільки її родина втратила право власності на частину в будинку
АДРЕСА_1
, відповідачка повинна компенсувати їй витрати понесенні за проведення ремонтно-будівельних робіт.

В судовому засіданні позивачі уточнили позовні вимоги в яких просили стягнути на їхню користь 21323 грн. 00 коп. – витрати за будівництво та ремонт частини будинку. Просили задовольнити позов по викладеним в ньому підставам.

Представники відповідачки в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі та пояснили, що позивачі та їхні родини ніякі будівельно-ремонтні роботи в буд.
АДРЕСА_1
не проводили. До 1992 року вони не були власниками частини будинку, а тому якщо і проводили будь-які будівельні роботи, то без згоди на те власника будинку, якою є
ОСОБА_2
З 1992 року по 2000 рік, коли власником був
ОСОБА_1
ніякі будівельні роботи в частині будинку також не проводилися. Крім того зазначили, що
ОСОБА_3
пропустила строк позовної давності для звернення до суду, тому просили відмовити їй в задоволені позову з цих підстав.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов необгрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом було встановлено, що
ОСОБА_2
на підставі свідоцтва про право на спадкування за законом від 09.01.1963 року є власником 1/3 частини домоволодіння
АДРЕСА_1
. ЇЇ батько
ОСОБА_5
21.06.1961 року на підставі договору купівлі-продажу придбав на ім’я неповнолітньої
ОСОБА_2
1/3 частину зазначеного домоволодіння. Таким чином,
ОСОБА_2
набула право власності на 2/3 частини домоволодіння. До 1964 року
ОСОБА_5
на місці 2/3 частин старого домоволодіння збудував інший будинок. Відповідно до рішення Комсомольського РВК № 169/5 від 11.05.1987 року
ОСОБА_2
було надано дозвіл на будівництво частини будинку, а відповідно до акту від 11.05.1987 року ці прибудови були прийняті в експлуатацію. Згідно акту техрозрахунку від 12.08.1987 року були перераховані частки у власності на домоволодіння, згідно з яким було визначено, що
ОСОБА_2
являється власником 83/100 частин домоволодіння (про що свідчить свідоцтво
НОМЕР_1
від 13.10.1987 року), а інший співвласник
ОСОБА_6
володіє 17/100 частин домоволодіння. На підставі договору купівлі-продажу від 14.12.1988 року
ОСОБА_2
придбала у
ОСОБА_6
її частину вказаного домоволодіння. Таким чином ставши власником всього домоволодіння
АДРЕСА_1
. Зазначені факти були встановлені рішенням судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 22.06.2005 року.

В цілому домоволодіння складається з житлового будинку та господарських споруд. Житловий будинок був побудований таким чином, що в ньому можуть окремо проживати дві сім’ї.

З 1966 року в частині будинку під літ. „А” 2-1 кухня, 2-2 жиле, сені літ. „а-1” проживала родина
ОСОБА_4
, а саме
ОСОБА_4
з дружиною
ОСОБА_3
, сином яких являється позивач
ОСОБА_1
У
ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_4
помер. Його спадкоємцем став його син
ОСОБА_1

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між
ОСОБА_3
та
ОСОБА_4
було розірвано 12.07.1988 року. Приблизно з цього часу
ОСОБА_3
перестала проживати в зазначеному будинку. Після розірвання шлюбу вона не зверталася з вимогою провести поділ майна. Про що вона заявила в судовому засіданні.

Після смерті батька з 1992 року в цій частині будинку почав проживати
ОСОБА_1
зі своєю родиною. В цей же час позивач дізнався, що його батько не був власником частини будинку в якому вони проживали. Тому він звернувся до суду і ухвалою Нарсуду Комсомольського району м. Херсона від 27.02.1992 року було затверджено мирову угоду між ним та
ОСОБА_2
, відповідно до якої за
ОСОБА_1
було визнано право власності на 36/100 частин домоволодіння із зазначенням приміщення, які перебувають у його власності.

Постановою Президії Херсонського обласного суду від 08.11.2000 року ухвалу від 27.02.1992 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд. Справа неодноразово розглядалася судами. Рішенням судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 22.06.2005 року в задоволені позову було відмовлено.

Таким чином,
ОСОБА_1
був власником 36/100 частин зазначеного домоволодіння в період з 1992 року по 2000 рік.

В період проживання з 1966 року по 1991 рік в зазначеній частині будинку
ОСОБА_4
разом із
ОСОБА_3
провели ряд ремонтно-будівельних робіт. Із значних робіт можна відмітити: газофікація та облаштування опалення в займаній частині будинку. Проведення інших робіт доказами не підтверджені.

В роз’ясненнях даних Постановою Пленуму Верховного Суду України за N 7 від 04.10.1991 „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок” зазначено, що особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Позивачі не надали суду доказів та судом не було встановлено, що
ОСОБА_4
та
ОСОБА_3
за час проживання в частині будинку, яка належала
ОСОБА_2
укладали з нею угоду про створення спільної власності або, що ремонтно-будівельні роботи вони проводили не безоплатно. Тому суд вважає, що
ОСОБА_3
не має підстав для заявлення позову про відшкодування витрат на будівництво.

В період з 1992 року по 2000 рік
ОСОБА_1
був власником 36/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1
, і як власник мав право на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своїм майном, в тому числі проводити ремонтно-будівельні роботи. У висновку експерта від 26.05.2006 року є пояснення представника позивача, його дружини,
ОСОБА_7
, про те, які ремонтно-будівельні роботи були проведені їх родиною в цей період. Так, в поясненнях зазначено, що влітку 1992 року вони у своїй частині будинку облаштували санвузел (встановили унітаз, раковину) Восени збудували сарай з каміння та цегли, дах перекрили шифером. В 1996 році замінили старі віконні рами та вхідні двері на нові. В 2000 році завезли у двір 2 машини щебню та встановили газовий лічильник. Про проведення інших робіт позивач та його представник в суді не заявляли.

Під час розгляду справи суду не були надані докази того, що зазначені ремонтно-будівельні роботи були проведені позивачем
ОСОБА_1
в період з 1992 року по 2000 рік.

В судовому засіданні свідок
ОСОБА_8
зазначив, що санвузел в частині будинку, яку займає родина
ОСОБА_1
був облаштований приблизно у 80-х роках, тобто під час проживання там батьків позивача. Тому витрати за проведення даних робіт, стягненню не підлягають.

Свідки
ОСОБА_9
та
ОСОБА_10
в судовому засіданні повідомили, що вікна та двері були замінені
ОСОБА_1
, але суд не приймає їхні пояснення до уваги, оскільки вони, відповідно до ст. 59 ЦПК України, є недопустимими доказами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказів на підтвердження того, що
ОСОБА_1
проводив будь-які інші ремонтно-будівельні роботи в зазначеній частині будинку, позивачем та його представниками надано не було. Тому суд вважає, що позов
ОСОБА_1
є необгрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 212, 213 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України за N 7 від 04.10.1991 „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок”,

вирішив:

Позов
ОСОБА_1
до
ОСОБА_2
про стягнення витрат на будівництво та позов
ОСОБА_3
до
ОСОБА_2
про стягнення витрат на будівництво – залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Комсомольський районний суд м. Херсона шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя