Справа № 2-99
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м   У к р
а ї н и

м. Вугледар
10 липня  2008 р.

Вугледарський
міський суд Донецької області в складі: головуючий - суддя Гайдар А.В., при
секретарі Кирильчук Ю.М., за участю, представника позивача по первинному
позову-предстаника відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1, відповідача по
первинному позову-позивачу по зустрічному позову ОСОБА_2, представника відповідачів
по первинному позову-позивачів по зустрічному позову ОСОБА_3, розглянувши в
судовому засіданні справу за позовними заявами

ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

та ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання неукладеним договору позики,
-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4. звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_5. і ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
посилаючись на те, що позивачі, які є подружжям, для спільної комерційної
діяльності узяли у нього у борг 52800 доларів США, про що склали договір у
вигляді розписки від 26 березня 2003 року, та зобов'язалися повернути борг до
30 червня 2003 року. Під час судового розгляду справи позивачем було змінено
позовні вимоги та визначено, що 26 серпня 2002 року відповідачі узяли у борг 36
000 доларів США, а 26 березня 2003 року отримали ще 52 800 доларів США.

Відповідачі позовні вимоги не
визнали, та звернулися до суду с зустрічним позовом у якому просили суд визнати
неукладеним договір займу від 26 березня 2003 року, мотивуючи тим, що грошей
вони не отримували, договір не був підписані усіма сторонами, вказаними у
розписці, а розписка була підписана іншою особою. Також, просили суд відмовити
ОСОБА_4. у задоволені позову про стягнення боргу за договором позики від 26
серпня 2002 року у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У судовому засіданні
представник позивача за первинним позовом підтримав заявлені вимоги позивача.
Відносно зустрічних позовних вимог заперечував проти їх задоволення на підставі
того, що умови договору позики від 26 березня 2003 року були виконані з боку
позивача, тобто передача грошових коштів відповідачам відбулася 26.03.2003
року.

Відповідач,
представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнали із
вищезазначених підстав. Відносно своїх зустрічних позовних вимог наполягали на
їх задоволенні.

Суд, вислухавши доводи та заперечення, надані сторонами
на обґрунтування своїх вимог,  вивчивши
письмові докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_4
до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики підлягають  частковому задоволенню з
наступних підстав.

26
серпня 2002 року між сторонами був укладений договір позики (у формі розписки)
на суму 36 000 (тридцять шість тисяч) доларів США.

26
березня 2003 року між сторонами був укладений договір позики (у формі розписки)
на суму 52 800 (п'ятдесят дві тисячі вісімсот) доларів США. Факт укладення
даного договору був засвідчений розпискою. Відповідно до умов договору,
відповідачі зобов'язалися повернути борг до 30.06.2003 року.

У
відповідності зі ст. 374 ЦК України (1963 р.) за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає іншій стороні (позичальникові) у власність гроші, а
позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю таку ж суму грошей. Договір
вважається укладеним у момент передачі грошей. У відповідності зі ст. 375 ЦК
України договір позики складається в письмовій формі.

Зібрані
в справі докази свідчать про те, що між сторонами були укладені вищевказані
договори. Доводи відповідачів про те, що гроші вони не одержували, не
підтверджені належними доказами. У відповідності зі ст. 216 ЦК України (1963
р.) зобов'язання припиняється належним виконанням. Якщо боржник передав
кредиторові на підтвердження зобов'язання борговий документ, то кредитор,
приймаючи виконання, зобов'язаний повернути цей документ. Знаходження розписки
у позикодавця свідчить про те, що боргове зобов'язання не припинене.  Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України (1963
р.) у випадках, коли договір повинен укладатися в письмовій формі, позичальник
не має права доводити його безгрошовість на підставі показань свідків. В судовому
засіданні також не встановлено, що письмові розписки стали результатом
протиправних дій з боку позивача.

Згідно
із висновком судово-почеркознавчої експертизи № 576/02 від 16.02.2007 р.
(а.с.236-238) підпис від імені ОСОБА_5 під текстом розписки від 26 серпня 2002
року (а.с.192) виконано саме ОСОБА_5, а підписи від імені ОСОБА_2 під текстами
розписок від 26 серпня 2002 року (а.с.192) та від 26 серпня 2003 року (а.с.193)
виконано саме ОСОБА_2.

У
відповідності зі ст. 71 ЦК УРСР,
загальний строк  для  захисту
права  за позовом особи,  право якого порушено (позовна давність),  встановлюється в три роки.

У
зв'язку з тим, що в Договорі позики від 26.08.2002 р. сторони встановили точну
дату виконання боржниками свого зобов'язання,
строком виконання зобов'язань є 31 грудня 2002 року.

Позивач
- ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення
із відповідачів боргу за Договором позики від 26.08.2002 р. Таким чином, ці
вимоги були заявлений із пропуском встановленого трирічного строку, якій
закінчився 31 грудня 2005 р.

Згідно
із витягом із амбулаторної картки (а.с. 365-368), витягом із історії  хвороби № 1528 ОСОБА_4. (а.с. 369) позивач
знаходився на стаціонарному лікуванні у зв'язку із перенесеним інсультом, а
також у зв'язку із захворюванням, яке пов'язане із виробництвом,  починаючи із 6 вересня 2005 року до 3
листопаду 2007 року. Суд вважає, що стан здоров'я не дозволив позивачу
своєчасно звернутися до суду із позовними вимогами про стягнення із
відповідачів боргу за Договором позики від 26.08.2002 р. і поновляє  ОСОБА_4. встановлений строк, тому що позивач
пропустив його із поважних причин.

Задовольняючий
частково позовні вимоги ОСОБА_4. про стягнення із відповідачів 52 800
(п'ятдесят дві тисячі вісімсот) доларів США за договором позики від 26 березня
2003 року, суд виходив із наступних обставин.

Представник
відповідачів, заперечуючи проти позовних вимог позивача у своїх запереченнях
від 10.04.2008 р. (а.с.370-373), заявляє про безгрошовість зобов'язань за
договором позики від 26 березня 2003 року, при цьому, визнаючи факт передачі
позивачем 16 800 доларів США (а.с. 371). Викладені обставини співпадають із
поясненнями  позивача, викладеними у
Заяви від 22.09.2006 р. (а.с. 168). Інших доказів, якій свідчили про
безгрошовість зобов'язань за договором позики від 26 березня 2003 року у
судовому засіданні не встановлено.

У
відповідності зі ст. 524 ЦК України валютою виконання зобов'язання є грошова
одиниця України - гривня. Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має
бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день платежу. На день постановлення рішення
(10.07.2008 р.) Національним  банком
України встановлений наступний курс американського долара до гривні: 1 долар
США = 4 грн. 84 коп. Таким чином, сума боргу відповідачів за договором позики
від 26.08.2002 р. становить 174 301 грн. 20 коп. (36 000 доларів США х 4
грн.84коп.),  а сума боргу відповідача
ОСОБА_2 за договором позики від 26.03.2003 р. становить 81 340 грн.56 коп. ( 16
800 доларів США х 4 грн.84коп).

Сторони
визначили грошове зобов'язання в іноземній валюті. Даних про те, що відбулася
інфляція долара США на території України - немає. Тому, відсутні підстави для
стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення.

У
відповідності зі п. 3 ст. 88 ЦПК України та п. 3 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про державне мито» суд вважає за необхідне стягнути з  ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь держави
державне мито у розмірі 1743 (одна тисяча сімсот сорок три) грн.01 коп. та
витрати з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у розмірі 30
(тридцять)грн., а також, стягнути з
ОСОБА_2 на користь держави державне мито у розмірі 813 (вісімсот
тринадцять) грн.40 коп.

У
зв'язку з вищевикладеним, керуючись ст.ст. 71, 216, 374, 375, 376 ЦК України (у
ред. 1963 р.), ст.ст. 3,8,10,15, 212 - 215, 224- 231 ЦПК України, ст.3 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про державне мито», суд-

В
И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4. задовольнити
частково.

Поновити  ОСОБА_4 пропущений
ним строк подання позову про стягнення боргу за договором позики від 26 серпня
2002 року.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 26 серпня 2002 року у розмірі
174 301 (сто сімдесят чотири тисячі триста одну) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу
за договором позики від 26 березня 2003 року у розмірі 81 340 (вісімдесят одну
тисячу триста сорок) грн. 56 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь
держави державне мито у розмірі 1743 (одна тисяча сімсот сорок три) грн. 01
коп. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ
у розмірі 30 (тридцять) грн.

Стягнути ОСОБА_2 на користь держави державне мито у
розмірі 813 (вісімсот тринадцять) грн. 40 коп.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання неукладеним договору позики від 26 березня 2003 року відмовити з
вищезазначених підстав.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному
порядку до судової палати по цивільних справах Апеляційного суду Донецької
області через суд 1-ї інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня винесення
рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 14 липня
2008 року о 16 годині 00 хв.

Суддя
Вугледарського

міського
суду                                                            А.В.
Гайдар