У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

1 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного

Суду
України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Сумського
обласного комунального агролісогосподарського підприємства “Сумиоблагроліс” про
поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
за касаційною скаргою Сумського обласного комунального агролісогосподарського
підприємства “Сумиоблагроліс” на рішення Середино-Будського районного суду
Сумської області від 11 липня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської
області від 11 вересня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом.

Зазначав, що відповідно до укладеного із Сумським обласним комунальним
агролісогосподарським підприємством “Сумиоблагроліс” (далі - СОКАП) контракту
від 12 липня 2005 року він був призначений на посаду директора підприємства
"Середино-Будський агролісгосп".
Наказом  генерального  директора
СОКАП від  25 квітня 2007 року
його звільнено із займаної посади та розірвано контракт з підстав п. 8 ст. 36 КЗпП
України.

Посилаючись на те, що в наказі не зазначено пункту контракту, за яким його
звільнено з роботи; указана в наказі підстава звільнення - виданий відповідачем
за наслідками проведення комплексної ревізії виробничо-фінансової діяльності
очолюваного ним підприємства наказ від 29 січня 2007 року № 7, яким діяльність
підприємства визнано незадовільною, а його перебування на займаній посаді -
недоцільним, могла бути застосована для звільнення в межах строку притягнення
працівника до дисциплінарної відповідальності; наказ про звільнення видано під
час його тимчасової непрацездатності, ОСОБА_1 просив суд поновити його на
роботі на посаді директора підприємства "Середино-Будський
агролісгосп" і стягнути з відповідача на його користь середній заробіток
за час вимушеного прогулу.

Рішенням Середино-Будського
районного суду Сумської області від 11 липня 2007 року,  залишеним  без
змін  ухвалою Апеляційного суду
Сумської області від 11 вересня 2007 року, позов задоволено: поновлено ОСОБА_1
на посаді               директора підприємства "
Середино-Будський агролісгосп"; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1
12540 грн. 84 коп. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування касаційної скарги СОКАП посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права,
в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення
нового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги
і заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення  строку
позовної давності тощо),  які
мають значення для вирішення справи,
та  докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка   правова
норма   підлягає   застосуванню   до
цих  правовідносин.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив  із  того,
що позивача було звільнено з роботи в період його тимчасової
непрацездатності, а в резолютивній частині наказу про звільнення не вказані
підстави розірвання контракту та звільнення позивача з роботи.

Проте погодитися з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України  не допускається звільнення працівника з  ініціативи власника або уповноваженого ним
органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5
цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило
не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи,
організації.

При вирішенні справи суди виходили з того, що ОСОБА_1 на
підставі укладеного 12 липня 2005 року між ним і СОКАП контракту працював
директором підприємства "Середино-Будський агролісгосп"; наказом
відповідача від 29 січня 2007 року № 7 за наслідками проведеної комплексної
ревізії роботу підприємства "Середино-Будський агролісгосп" визнано
незадовільною, а подальше перебування ОСОБА_1 на посаді директора -
недоцільним; наказом від 25 квітня 2007 року № 8К ОСОБА_1 звільнено з посади
директора підприємства й розірвано з ним контракт з підстав п. 8 ст. 36 КЗпП
України.

Висновок про звільнення позивача з роботи під час його
тимчасової непрацездатності, місцевий суд обґрунтував тим, що з 24 до 30 квітня
2007 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні в денному стаціонарі Середино-Будської
районної поліклініки Сумської області, що підтверджується довідкою від 3 травня
2007 року.

Однак цей висновок суду першої інстанції зроблено без
вирішення питань, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, відповідно до пп. 1.1, 1.2 Інструкції про порядок
видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян,
затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001
року № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком
непрацездатності. Видача  інших
документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків,
обумовлених пп. 1.14, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Судом установлено, що Управлінням охорони здоров'я
Сумської обласної державної адміністрації
видачу  ОСОБА_1 листка
непрацездатності з 24 до 28  квітня 2007
року визнано необґрунтованим, в зв'язку з чим листок непрацездатності
анульовано, оскільки діагноз, визначений лікарем, не давав права на видачу
листка непрацездатності.

Однак у порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України
місцевий суд не вирішив питання, чи є надана позивачем довідка про стан його
здоров'я в період звільнення належним документом, що засвідчує його тимчасову
непрацездатність, належним чином не перевірив доводів відповідача про
перебування позивача на роботі 24 і 25 квітня 2007 року та дійшов передчасного
висновку про те, що ОСОБА_1 звільнено з роботи під час його тимчасової
непрацездатності.

Зосередивши увагу на порушенні відповідачем положень ч. 2
ст. 40 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 з роботи, місцевий суд не перевірив
решти доводів позивача щодо підстав заявленого позову.

Апеляційний суд, переглядаючи ухвалене рішення, не виконав вимог ст. 303
ЦПК України, не звернув уваги на зазначені порушення та не перевірив належним
чином доводів апеляційної скарги.

Таким чином, допущені судами порушення норм
процесуального й матеріального  права
призвели до неправильного вирішення справи,
тому ухвалені в справі судові рішення не можна визнати законними й
обґрунтованими, вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338
ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст.ст.  336,  338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу Сумського обласного
комунального агролісогосподарського підприємства “Сумиоблагроліс” задовольнити частково.

Рішення
Середино-Будського
районного суду Сумської області від 11 липня 2007 року та ухвалу Апеляційного
суду Сумської області від 11 вересня 2007 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін