У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі :

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Балюка М.І.,      Барсукової
В.М.,

Гуменюка В.І.,  Луспеника Д.Д.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу - ОСОБА_4, про визнання права власності на &frac14; частку квартири, стягнення суми та
визнання недійсним договору дарування, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про  визнання особистої приватної  власності
на  майно,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом
посилаючись на те, що з 15 липня 1986 року по 5 червня 2004 року перебував з
відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу була придбана квартира
АДРЕСА_1, 13 шляхом інвестування спільних грошових коштів у будівництво
житлового будинку та два  автомобіля, а
всього майна на загальну суму 2 240 587 грн.

Просив  визнати  недійсним договір дарування  &frac12;  частини
квартири АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на &frac14;  частку спірної
квартири, посилаючись на те, що в період шлюбу була придбана &frac12; частка цієї квартири, яка в
порушення вимог ст. 65 СК України без його згоди була подарована ОСОБА_2
спільній дочці - ОСОБА_3 Також просив стягнути з ОСОБА_2 &frac12;
вартості автомобілів : “Тойота Кемрі”, 2004 року випуску,
державний номер НОМЕР_2 вартістю 160 000 грн., “Форд-фокус”,           2002 року випуску, державний номер
НОМЕР_1 вартістю 65 523, 75 грн.

ОСОБА_2, не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, звернулася до
суду із зустрічним позовом про визнання особистої приватної  власності на спірне майно, посилаючись на те,
що їх шлюб розірваний рішенням Мелітопольського міського суду у 1995 році.
Фактичний поділ майна відбувся у цей період. ОСОБА_1 подарував їй свою 1/3
частку квартири АДРЕСА_2, а йому залишився автомобіль “Таврія” державний номер
НОМЕР_3. Вказувала, що з 1995 року вони не стали вести спільне господарство, не
мали спільного бюджету та з 1996 року вона переїхала  проживати до м. Києва. Все майно, яке позивач
просить розділити, придбано на її особисті кошти. Просила в позові  ОСОБА_1 відмовити.

Рішенням Солом'янського районного суду від 27 листопада 2007 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано, що
&frac12; частка спірної
квартири, автомобіль марки “Тойота Кемрі” вартістю 160 000 грн. та автомобіль
марки “Форд-Фокус” вартістю 65 523 грн. 75 коп. є особистою власністю ОСОБА_2

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2008 року рішення Солом'янського
районного суду від 27 листопада 2007 року скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним договір дарування &frac12;  частини квартири  АДРЕСА_1. Визнано
за позивачем право власності на &frac14; частку квартири та стягнуто на його користь компенсацію
за частку у спільному сумісному майні - автомобілів  у розмірі 112 761 грн. 87 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення без змін
рішення суду першої інстанції, у зв'язку з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна
скарга  підлягає задоволенню з
таких підстав.

Судами
встановлено, що сторони
перебували  у зареєстрованому  шлюбі з
15 липня 1986 року. Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_3 Рішенням  Мелітопольського міського суду від 13 червня
1995 року шлюб між сторонами  розірвано.
Судом встановлено, що шлюбні відносини сторони не підтримують з січня 1994 року
з причин того, що ОСОБА_1 залишив сім'ю і став
проживати з іншою жінкою.

5 червня 2004 року зареєстровано розірвання  шлюбу
в  органі РАЦС.

Згідно рішення апеляційного суду Житомирської області від
1 березня             2007 року ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю
з відповідачкою у період з червня 2004 року по липень  2006 року. Судом встановлено, що ОСОБА_1
для  підтвердження  цього факту займався підкупом свідків, про що
вони заявили  у суді.

8 серпня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено  інвестиційний контракт з ЗАТ “Домобудівельний
комбінат № 1” на інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1. 29 березня                2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
видано свідоцтво про право  власності  на
спірну  квартиру.

Згідно договору дарування від 14 вересня 2006 року
ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 &frac12;  частину
спірної квартири.

Автомобіль “Тойота
Кемрі” був зареєстрований на
ОСОБА_1 з 9 квітня  2004 року по 8
серпня 2006 року, а автомобіль “Форд-фокус” - з 25 травня            2002 року  по 26 листопада 2006 року.

Скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи нове
рішення  про  задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд
апеляційної інстанції виходив із того, що сторони до 2004 року перебували у
зареєстрованому шлюбі та ОСОБА_2 не доведено, що вони з 1995 року разом не
проживали та не вели спільне господарство, а також не мали спільного бюджету,
тому майно набуте сторонами під час зареєстрованого шлюбу є їх спільною
сумісною власністю та підлягає поділу згідно положень ст.ст. 60 та 70 СК
України.

Проте  погодитися з
такими висновками  апеляційного суду не
можна.

Роблячи висновки про доведеність позовних вимог ОСОБА_1,
апеляційний суд виходив із рівності прав подружжя на придбане у період їх
зареєстрованого шлюбу майно.

Між тим згідно положень ч. 6 ст. 57 СК України суд може
визнати, особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним
за час їхнього окремого проживання у зв'язку
з  фактичним  припиненням
шлюбних відносин. Саме з цієї норми права виходив суд першої інстанції,
відмовляючи позивачу у позові.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що
сторони, після розірвання  шлюбу  у судовому
порядку, починаючи з 1994 року фактичних шлюбних відносин не підтримували,
проживали та були зареєстровані окремо один від одного. ОСОБА_2 довела, що мала
особистий бюджет та спірне майно нею набуте на особисті кошти, тому є її
особистою приватною  власністю.
Відповідно до ч. 3  ст. 10 та ч. 1 ст. 60
ЦПК України позивачем не доведено, що він та відповідачка разом проживали та
вели спільне господарство, мали спільний бюджет та на спільні  кошти придбали спірне майно.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню із  залишенням  без
змін рішення суду  першої  інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу   ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
13 травня 2008 року скасувати та залишити без змін рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 27 листопада
2007 року.

Ухвала  оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Л.І.Григор'єва

Судді:                                                                           М.І. Балюк

В.М.Барсукова

В.І. Гуменюк

Д.Д. Луспеник