У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 червня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати  у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Балюка М.І.,

Левченка Є.Ф.,

Патрюка М.В.,

Берднік І.С.,

Лихути Л.М.,

Прокопчука Ю.В.,

Гуменюка В.І.,

Луспеника Д.Д.,

Пшонки М.П.,

Григор'євої Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сеніна Ю.Л.,-

Данчука В.Г.,

Мазурка В.А.,

Жайворонок Т.Є.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ)
“Летичівська меблева фабрика” про стягнення орендної плати та пені та за
зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ)
“Летичівська меблева фабрика” до ОСОБА_1про визнання договору оренди майнового
паю неукладеним, за скаргою ОСОБА_1. про перегляд ухвали колегії суддів
Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 3
серпня 2007 року у зв'язку з винятковими обставинами,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2004 року ОСОБА_1.
звернулася із позовом до ТОВ “Летичівська меблева фабрика” про стягнення
орендної плати та пені і просила стягнути орендну плату з урахуванням індексу
інфляції в розмірі 161 грн. 76 коп. та пеню в розмірі 565 грн. 02 коп. за
несвоєчасну виплату орендної плати. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 11 липня
2000 року вона уклала з ТОВ “Летичівська меблева фабрика” договір оренди
майнового паю. Згідно зазначеного договору відповідач зобов'язувався щорічно сплачувати
орендну плату у розмірі 51 грн. 60 коп., а також у разі несвоєчасної сплати
орендної плати зобов'язувався сплатити пеню у розмірі 0,5 % від суми недоїмки
за кожен день прострочення.

ТОВ “Летичівська меблева фабрика”
звернулося із зустрічним позовом до ОСОБА_1. про визнання договору оренди
неукладеним. У позові зазначило, що у спірному договорі оренди майнового паю
від 11 липня 2000 року сторони не визначили предмет цього договору, а саме:
конкретне майно, яке передавалося в оренду. Оскільки сторони не дійшли згоди
стосовно всіх суттєвих умов договору то такий договір має бути визнано
неукладеним.

Рішенням Летичівського районного
суду Хмельницької області від 23 липня 2004 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1. відмовлено. Зустрічний позов ТОВ “Летичівська меблева фабрика”
задоволено. Поновлено строк позовної давності. Договір оренди майнового паю №
85 від 11 липня 2000 року визнано неукладеним з 11 липня 2000 року.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 9 грудня 2004 року
рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 23 липня 2004
року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1. задоволено частково. Стягнуто з ТОВ
“Летичівська меблева фабрика” на користь ОСОБА_1. невиплачену орендну плату в
розмірі 184 грн. 90 коп. та пеню за несвоєчасну сплату орендної плати в розмірі
168 грн. 26 коп., а також судові витрати в розмірі 51 грн. У задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів Судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 3 серпня
2007 року касаційну скаргу ТОВ “Летичівська меблева фабрика” задоволено.
Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 9 грудня 2004 року
скасовано, а рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 23
липня 2004 року залишено без змін.

У листопаді 2007 року ОСОБА_1.
звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії
суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської
області від 3 серпня 2007 року за винятковими обставинами, посилаючись на
неоднозначне застосування судами одного і того ж положення закону.

Скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 354 ЦПК України підставою
оскарження у зв'язку з винятковими обставинами судових рішень у цивільних справах
після їх перегляду у касаційному порядку є неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одного і того самого положення закону.

Судом встановлено, що предметом спору є питання законності укладення
зобов'язання.

Перевіривши за матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в цьому
випадку має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей
256, 153 ЦК УРСР (1963 року).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1. та задовольняючи позовні вимоги
ТОВ “Летичівська меблева фабрика” суд першої інстанції, з яким погодився і суд
касаційної інстанції, виходив з того, що оскільки частка майна в натурі
ОСОБА_1. не виділялась і за договором оренди вона таке майно в оренду
товариству не передавала, сторони при укладенні договору оренди не дійшли згоди
стосовно умови про конкретне майно, яке передається в оренду, то такий договір
є неукладеним.

Однак з такими висновками судів погодитись не можливо.

За правилами статті 256 ЦК УРСР (1963 року) за договором майнового найму
наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за
плату.

Згідно зі статтею 153 ЦК УРСР (1963 року) договір вважається укладеним,
коли сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті
умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів
даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно
бути досягнуто згоди.

Виходячи зі змісту зазначених норм закону для того, щоб договір вважався
укладеним, сторони у належній формі повинні досягнути згоди з усіх істотних
його умов: про предмет договору; про умови, що визначені законом як істотні;
про умови, які є необхідними для договору даного виду; про умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що між сторонами був укладений договір про спільне володіння,
користування та розпорядження майном. Крім того, з кожним власником майнового
паю ТОВ “Летичівська меблева фабрика” укладався договір оренди, в якому
вказувався розмір орендної плати та відповідальність сторін за невиконання або
неналежне виконання умов договору, в тому числі за несплату орендарем орендної
плати в терміни, передбачені цим договором.

Тобто між сторонами зобов'язання було досягнуто згоди по всіх істотних
умовах.

Саме з таких міркувань виходив суд касаційної інстанції залишаючи в силі
рішення апеляційного суду Хмельницької області про задоволення позову про
стягнення орендної плати за договором оренди та відмовляючи у задоволенні
позову про визнання договору оренди неукладеним у справі за позовом ОСОБА_2до
ТОВ “Летичівська меблева фабрика” про стягнення орендної плати та пені за
договором оренди та за зустрічним позовом ТОВ “Летичівська меблева фабрика” до ОСОБА_2.
про визнання договору оренди майнового паю неукладеним.

Тому в даному випадку помилковими є висновки судів першої та касаційної
інстанції, а рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим,
відповідає вимогам статей 256, 153 ЦК УРСР (1963 року) і підлягає залишенню без
змін.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 9 грудня 2004 року позов ОСОБА_1. задоволено частково. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Це рішення ґрунтувалось на тому, що сторони, при укладенні договору оренди,
дійшли згоди по всіх істотних умовах. ТОВ “Летичівська меблева фабрика”
отримало майно, передане в оренду, згідно додатку до договору оренди № 1 від 5
травня 2000 року, яке в грошовому виразі склало 2 580 грн., користувалося
зазначеним майном та повинно сплатити орендну плату.

З урахуванням наведеного, ухвала апеляційного суду Житомирської області від
3 серпня 2007 року підлягає скасуванню, а рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 9 грудня 2004 року залишенню без змін.

Керуючись статтями 358, 359 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 3 серпня 2007 року
скасувати.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 9 грудня 2004 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    А.Г. Ярема

Судді:                        М.І. Балюк                                                  Д.Д.
Луспеник

І.С. Берднік                                                 Н.П.
Лященко

Л.І. Григор'єва                                           В.А.
Мазурок

В.І. Гуменюк                                              Л.І.
Охрімчук

В.Г. Данчук                                                М.В.
Патрюк

Т.Є. Жайворонок                                       Ю.В.
Прокопчук

Є.Ф. Левченко                                           М.П.
Пшонка

Л.М. Лихута                                              Ю.Л.
Сенін