Справа №2-638/08
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

“04” березня 2008
р.
м. Київ

Дніпровський
районний суд м. Києва у складі:

Головуючого -
судді
САВЛУК Т.В.

при
секретарі
Паріста Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України,
третя особа Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна про визнання права власності на нерухоме
майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
права власності на &frac12; частину
квартириАДРЕСА_1, та зобов'язати Управління житловими будинками Управління
справами Верховної Ради України видати їй свідоцтво про право власності на &frac12;
частину квартириАДРЕСА_1, мотивуючи свої  вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_2 з 02.01.1998 року до 03.08.2007 року, від шлюбу дітей не
мають, протягом спільного життя проживали у спірній квартирі, без її згоди
відповідач зареєстрував за адресою спірноїх квартири свого сина ОСОБА_3, який у
спірній квартирі ніколи не проживав і права на приватизацію спірної квартири не
мав, в подальшому, позивач таємно приватизував квартируАДРЕСА_1, не включивши в
процес приватизації позивача, про що останній стало відомо після розлучення з
відповідачем, тому вважає, що спірна квартира приватизована шляхом обману, а
Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України
уклало даний правочин, всупереч вимогам Закону України „Про приватизацію”,
тспірна квартира є спільним майном подружжя та набута в період шлюбу, що дає
підстави позивачу позиватись до суду з вимогою про визнання за нею права
власності на &frac12; частину спірної
квартири,  що є предметом позовних вимог.

04 березня 2008 року в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_4
подано уточнення до  позовної заяви в
частині обґрунтування заявлених позовних вимог та застосування відповідних
правових норм, які регулюють спірні відносини, первісні  позовні вимоги залишено без змін.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала,
пояснила,  що 02.01.1998 року до
03.08.2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі,  від шлюбу дітей не мають,  проживали разом з відповідачем у спірній
квартирі, без її відома відповідач зареєстрував в цій квартирі свого сина  ОСОБА_3, а в подальшому  таємно приватизував квартируАДРЕСА_1, не
включивши її в процес приватизації, про те, що квартира приватизована їй стало
відомо після розлучення, тому вважає, що спірна квартира приватизована шляхом
обману, а Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради
України уклало даний правочин, всупереч вимогам Закону України „Про
приватизацію”, тому позивач вважає, що, перебуваючи у шлюбі з відповідачем  на момент приватизації квартириАДРЕСА_1 вона
набула права власності на &frac12; частину даної квартири, тому просить винести рішення, яким визнати за нею
право власності на &frac12; частину
квартириАДРЕСА_1, та зобов'язати Управління житловими будинками Управління
справами Верховної Ради України видати їй свідоцтво про право власності на &frac12;
частину квартириАДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав,
з підстав, викладених у позовній заяві та уточнень до позовної заяви,  додатково пояснив, що заявлені позивачем
вимоги є обґрунтованими, позивач, перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 на
момент приватизації спірної квартири, набула у власність &frac12; частини квартириАДРЕСА_1, що дає підстави вважати, що цей об'єкт нерухомого
майна є спільним майном подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову
заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що він уклав шлюб з позивачем
02.01.1998 року, на момент реєстрації шлюбу кожен з них мав власне житло, він
особисто проживав у державній квартирі з
червня 1997 р. , яка надана була йому як депутату Верховної Ради
України, в цій квартирі він був зареєстрований разом з сином  ОСОБА_3, позивач має трикімнатну квартиру за
АДРЕСА_2, у спірній квартирі вона не проживала і ніколи не була в ній
зареєстрована. 12.03.2003 р. відповідач використав    своє право та приватизував займане ним
житло, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спірну квартиру,
вважає, що вимоги позивача безпідставними, оскільки вона на момент приватизації
в квартирі не проживала, була зареєстрована за іншою адресою, має своє власне
житло, про проведення процедури приватизації позивачу було відомо,  щодо приватизації квартири не заперечувала.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні
проти позову заперечувала з підстав викладених у запереченнях на позов, які
залучено до справи (а.с.37-39) та пояснень наданих відповідачем в судовому
засіданні.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні
проти позову заперечувала, пояснила, що приватизація спірної квартири була
проведена з дотриманням вимог чинного законодавства, на момент приватизації у
спірній квартирі позивачка зареєстрована не була, тому не мала права брати
участь у приватизації, також відсутні інші підстави для визнання за нею права
на приватизацію.

Представник третьої особи Київського міського бюро
технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого
майна в судове засідання не з”явився, до суду надали письмові пояснення, які
залучено до справи (а.с.34-35), та просили розглядати справу у відсутності їх
уповноваженого представника.

Заслухавши пояснення позивача ,  представника позивача ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_2, представників відповідачів ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6,
дослідивши матеріали справи,  суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 02 січня 1998 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєструваному шлюбі, що підтверджується
свідоцтвом про одруження. (а.с.17)

За рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва  від 03 серпня 2007 року шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. (а.с.18)

Відповідно до свідоцтва про право власності
на житло від 12 березня 2003 року,
квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2.
(.а.с.47)

Відповідно
до статті 1 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду”
приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків),
кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше
наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв
та інше) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація здійснюється шляхом безоплатної
передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21
квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та
додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. (ст.3 Закону України „Про приватизацію
державного житлового фонду”)

Відповідно до п.5 Положення про порядок
передачі квартир у власність громадян, яке
затверджене Державним Комітетом України по житлово-комунальному
господарству від 15 вересня 1992 р. №56, передача займаних квартир здійснюється
в приватну власність (для одиноких наймачів) та спільну власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх членів сім'ї.

До членів сім'ї наймача
включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі разом із наймачем
або за яким зберігається право на житло.

Згідно довідки
Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України
(форма №3 ) від 16 січня 2003 року,  в
квартирі АДРЕСА_1 і були зареєстровані: ОСОБА_2 та його син  ОСОБА_3. (а.с.42)

В подальшому, ОСОБА_3  подав до органу приватизації заяву про  відмову від участі у приватизації.

Як підтвердила в судовому засіданні позивач
ОСОБА_1,  на момент приватизації вона не
була прописана в квартирі АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на дану
квартиру не оскаржувала, питання про визнання права користування даної
квартирою в судовому порядку нею не порушувались.

Так, особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
(ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ст.60 Сімейного
кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй
вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя. (ст.62
Сімейного кодексу України)

Виходячи з предмету позовних вимог, позивачка просить визнати за нею право
власності на &frac12; частину
квартириАДРЕСА_1, яка належить відповідачу у справі на праві приватної
власності та набуте ним в процесі приватизації.

Однак, спільна сумісна власність на майно може виникнути лише шляхом
прямого зазначення закону або договору сторін.

В той же час, нерухоме майно, набуте у встановленому законодавством порядку
в процесі приватизації не може вважатися майном, спільно нажитим у період
шлюбу, тобто спільною сумісною власністю подружжя.

Чинним законодавством не виключається право на поділ приватизованої
подружжям квартири, яка належить їм  на
праві часткової чи на праві спільної сумісної власності, але регулюються дані
відносини не правилами сімейного законодавства, а загальними положення цивільного
права про приватну власність громадян, оскільки у такому випадку одночасна
спільна приватизація подружжям житла не підлягає врегулюванню нормами сімейного
права.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання позивача , як на
обґрунтування позовних вимог,  на
положення  ст. 215 Цивільного кодексу
України, яке регулює питання недійсності правочину, оскільки між сторонами у
справі виникли майнові відносини, які мають регулюватись відповідними
положеннями Цивільного кодексу України, також позивачем в розрізі даного спору
не оспорюються будь-які укладені відповідачем правочини, предметом яких є
спірне нерухоме майно.

Також, слід зазначити, що відповідно до частини четвертої
Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, який прийнято 16
січня 2003 року, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що
виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності
Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав
і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Разом з тим,
відповідач набув права власності на спірну квартиру 12 березня 2003 року
, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, що дає підстави
вважати, що у разі застосування до спірних правовідносин положень цивільного
законодавства, вони мають регулюватись відповідними нормами Цивільного кодексу
УРСР від 18 липня 1963 року.

Відповідно до положеннь статті 57 Цивільного процесуального кодексу
України,  доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про
обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального
кодексу України)

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61
цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу
України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу
окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як роз'яснено в пункті 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним  та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори  між  подружжям
про  майно,   необхідно встановлювати обсяг спільно  нажитого
майна,  наявного  на  час
припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело  і час
його  придбання.  Спільною
сумісною  власністю подружжя,  що підлягає поділу (статті 60,  69 СК, ч.
3 ст. 368 ЦК),  відповідно  до
частин 2,  3 ст.  325 ЦК можуть бути будь-які види майна,  за винятком тих,  які згідно із
законом  не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту), незалежно від того,  на ім'я кого з  подружжя
вони  були  придбані
чи  внесені грошовими  коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути
віднесено до спільної  сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором)  або
визнано такою  власністю  судом
з  тих підстав,  що
за  час  шлюбу
його  цінність  істотно
збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з  подружжя
чи  їх

обох.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку,
що нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 не є об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, оскільки позивачем не доведено той факт, що спірний об'єкт нерухомого
майна був придбаний за спільні кошти подружжя.

Об'єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1, є приватною власністю
відповідача, право власності на яке набуте
шляхом приватизації.

Доказів, які мали підтвердити той факт, що позивачка на момент приватизації
даної квартири мала право користування
даною квартирою та/або постійно проживала в спірній квартирі з наймачем,
що давало їй право брати участь у приватизації даного житла, суду надано не
було.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу
України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оцінивши наявні у справі докази, дослідивши матеріали справи,  суд дійшов висновку, що позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління житловими
будинками Управління справами Верховної Ради України, третя особа Київське міське
бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна про визнання права власності на нерухоме майно є
необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 70,71 Сімейного кодексу України, ст.ст.1, 3  Закону України „Про приватизацію державного
житлового фонду”, п.5 Положення про порядок передачі квартир у власність
громадян, яке  затверджене Державним
Комітетом України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р.
№56,  пунктом 23
Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007року «Про практику
застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його недійсним
та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 10, 11,  57, 58, 60, 64, 88, 208, 209, 212-215,
218  Цивільного процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління житловими будинками Управління
справами Верховної Ради України, третя особа Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про
визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом 20-ти
днів після подачі заяви про апеляційне оскарження, яку може бути подано
протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

С у д д я