У Х В А Л А

І м е н е м  У к р а ї н и

6 серпня 2008 року                                                    м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого:

Яреми
А.Г.,

суддів:

Жайворонок
Т.Є.,

Лихути
Л.М.,

Левченка
Є.Ф.,

Перепічая
В.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом закритого акціонерного товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Української міжрегіональної біржі
«Відродження», ВДАІ Управління міністерства внутрішніх справ України у Полтавській
області про визнання договорів купівлі-продажу недійсним за касаційною скаргою
ЗАТ «КБ ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19
липня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2005 року ЗАТ «КБ ПриватБанк» (далі - Банк) звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Української міжрегіональної біржі «Відродження»,
ВДАІ УМВС України в Полтавській області
про визнання договорів купівлі продажу автомобіля MAN 19.372 типу сідловий
тягач та автопричепа бортового марки ENTAM FPUEHAUF, укладені 20 грудня 2003
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на Український міжрегіональній товарній біржі
«Відродження». Позовні вимоги Банк обґрунтовував тим, що 10 червня 2003 року
між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір про відкриття картрахунку та
встановлення кредитного ліміту на суму 30 000 Євро. За умовами договору
ОСОБА_2. передавав Банку в заставу належні йому на праві власності зазначені
вище автомобіль та автопричіп. Договір застави посвідчено нотаріусом, дані про
заставу внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Згідно з умовами
договору, ОСОБА_2. не мав права відчужувати заставлене майно без згоди Банка,
проте 20 грудня 2003 року він його продав ОСОБА_1

На підставі ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», договору про відкриття картрахунку та встановлення
кредитного ліміту від 10 червня 2003 року, укладеного між Банком та ОСОБА_2,
просили визнати ці договори купівлі-продажу недійсними та витребувати майно у
ОСОБА_1

Рішенням Київського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2007
року позов задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2007 року
рішення районного суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі Банк просить скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення районного суду, посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР (що був чинний на час виникнення спірних
правовідносин) зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України,
іншим актам законодавства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 17
Закону України від 2 жовтня 1992 р. № 2654-XII
«Про заставу» заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою
заставодержателя.

Відповідно до ст. 15 наведеного Закону “Про заставу”, Закону України від 18
листопада 2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень» (набрав чинності з 1 січня 2004 року) з метою виконання зобов'язання
до Державного реєстру застав рухомого майна вноситься запис про реєстрацію
обтяжень рухомого майна - предмета застави.

Статтею 10 Закону від 18 листопада 2003 року № 1255-IV «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що особа, яка придбала
рухоме майно у боржника, який не мав права на його відчуження, вважається
добросовісним набувачем за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна.

Згідно з п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 18
листопада 2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень», вимоги цього Закону застосовуються  до реалізації
прав за обтяженнями,  які виникли
до набрання цим Законом чинності.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що 10 червня 2003 р.
ОСОБА_2. уклав з КБ “ПриватБанк”  Договір
№ 00411020 про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту “VISA ELECTRON SERVICE” (т.1 а.с.7-8), за
умовами якого ОСОБА_2. отримав кредит на суму 30 000 Євро на термін 18 місяців.

З метою забезпечення вказаного кредитного договору цього ж дня ОСОБА_2.
уклав договір застави належного йому автотранспорту - автомобіля MAN 19.372 типу сідловий
тягач -Е, 1996 року випуску, автопричепу бортового E- NETAM FRUEHAUF, 1990 року випуску, шасі НОМЕР_1 та автопричепу бортового E- NETAM FRUEHAUF, 1990 року випуску,
шасі НОМЕР_2 (т.1 а.с. 9).

10 червня 2003 р. дані про заставу
були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (т.1 а.с. 13).

Згідно з п. 11.6 Договору застави ОСОБА_2. не мав права відчужувати або
здійснювати інше розпорядження заставленим майном без письмової згоди
заставодержателя.

Не зважаючи на умови договору застави та заборону відчуження рухомого
майна, 20 грудня 2003 р. ОСОБА_2. через Полтавську філію УМТБ “Відродження”
уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу
автомобіля та автопричепа
бортового E- NETAM FRUEHAUF, 1990 року
випуску, шасі НОМЕР_2 (т.1 а.с. 12, 118).

Оскільки угода купівлі-продажу рухомого майна, укладена між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 суперечила умовам договору застави, ОСОБА_2.  реалізував рухоме майно, зареєстроване у
Державному реєстрі обтяжень рухомого майна як заставлене, тому суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що
договори, укладені 20 грудня 2003 р. між ОСОБА_2. ОСОБА_1 через Полтавську
філію УМТБ “Відродження” купівлі-продажу
автомобіля та автопричепа бортового E - NETAM FRUEHAUF, 1990 року випуску, шасі НОМЕР_2, не відповідають вимогам ст. 48 ЦК УРСР,
а тому їх слід визнати недійсними.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1не
є добросовісним набувачем майна в розумінні ст. 145 ЦК УРСР, оскільки  ст. 10 Закону
України від 18 листопада 2003 р. № 1255-IV «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» зазначає, що у
разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати,
особа, що придбала це майно за відплатним договором,  вважається його добросовісним набувачем
згідно  зі статтею 388 ЦК України (ст.
145 ЦК УРСР) лише за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Як вбачається з
матеріалів справи, дані про заставу рухомого майна у вигляді автомобіля
та причепів, які ОСОБА_2. відчужив ОСОБА_1., були внесені до Державного реєстру
обтяжень рухомого майна 10 червня 2003 р.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
відмову у задоволенні позову ЗАТ «КБ ПриватБанк», апеляційний суд зазначених
вимог закону не врахував та зробив помилковий висновок, що указані договори
купівлі-продажу не можуть бути визнані недійсними, оскільки вчинені під впливом
обману з боку ОСОБА_2, за фактом шахрайських дій останнього порушено
кримінальну справу, а ОСОБА_1є добросовісним набувачем майна.

З урахуванням наведеного відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України  рішення апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу закритого акціонерного товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2007 року
скасувати.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2007 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ярема
А.Г.

Судді Верховного Суду України

Жайворонок Т.Є.  Левченко Є.Ф.

Лихута
Л.М.

Перепічай В.С.