РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №
2-871-1/08

15 вересня 2008 року
Печерський районний суд у складі:

Головуючого
судді Вовк С.В.,

при
секретарі Горовій Н.Г.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м. Києві в приміщенні Печерського районного
суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони
України та Військового інституту телекомунікацій та інформатизації
Національного технічного університету України «Київський політехнічний
Інститут», третя особа ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2007 року ОСОБА_2.
звернулася до суду з позовом до Міністерства оборони України, Військового
інституту телекомунікацій та інформатизації національного технічного університету
України «Київський політехнічний інститут», у якому просила солідарно стягнути
з відповідачів середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та
моральну шкоду.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що в
період з 1975 по 2002 рр. вона працювала секретним бібліотекарем в Військовому
інституті телекомунікацій та інформатизації національного технічного
університету України «Київський політехнічний інститут». При звільненні
позивачці було виплачено вихідну допомогу у розмірі 327 грн. 26 коп. Відповідно
до рішення Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2004 середній місячний
заробіток ОСОБА_2. становив 375 грн. 54 коп. Таким чином, позивачці при
звільненні не було виплачено всієї суми належних їй грошових коштів.

Рішенням Печерського районного суду
м. Києва від 22.12.2006 стягнуто на користь ОСОБА_2. суму недоплаченої вихідної
допомоги при звільненні у розмірі 48 грн. 49 коп.

Дії відповідачів щодо виплати
вихідної допомоги не у повному обсязі позивачка вважає неправомірними, а тому
на підставі ст. 116 КЗпП України просить суд стягнути на її користь середній
заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з
31.08.2002 по 21.09.2007, що дорівнює сумі в 22890 грн. 86 коп.

Порушення відповідачами трудових
прав ОСОБА_2. призвело до суттєвої моральної шкоди та негативно вплинуло на
стан її здоров'я. Свої моральні страждання позивачка оцінює в 16136 грн. 18
коп.

В подальшому позивачка уточнила та
доповнила свої вимоги зазначивши, що стягненню підлягає сума в 22928 грн. 86
коп., розмір якої вирахувано шляхом добутку кількості місяців прострочення
розрахунку при звільненні (61 міс.) та суми середнього заробітку (375 грн. 26
коп.), а також сума недоплаченої частини вихідної допомоги при звільненні (48
грн.). У відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2. просила стягнути 2928 грн.

Під час судового розгляду справи
позивачка підтримала позов у повному обсязі та просила суд його задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про уточнення та
доповнення позовних вимог.

Представники
відповідачів та третьої особи в судове засідання не з'явилися, про місце, дату
та час судового засідання були належним чином повідомлені, причини неявки суду
не повідомили, тому незалежно від причин неявки у судове засідання,  суд розглядає
справу на підставі наявних у справі матеріалів  про
права  і  взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд
ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224
ЦПК України.

Заочним рішенням суду від 16.04.2008
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2. відмовлено в повному обсязі з мотивів
безпідставності та недоведеності її позовних вимог, оскільки між сторонами був
відсутній спір про розмір вихідної допомоги при звільненні, а докази, що
підтверджують завдання позивачці моральної шкоди - не надані.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 11.06.2008 вказане заочне рішення суду першої інстанції скасовано, а справу
направлено на новий судовий розгляд. Судом вищої інстанції вказано, що при
розгляді даної справи було порушено порядок повідомлення учасників процесу про
дату, час та місце слухання справи, у зв'язку з чим відповідачі та третя особа
були позбавлені змоги надати свої доводи та заперечення по суті спору. Також
звернуто увагу на те, що з матеріалів справи не вбачається відсутність спору
про розмір вихідної допомоги, а навпаки.

При повторному розгляді справи
позивачкою предмет та підстави звернення до суду зміненими не були.

Представник відповідача -
Військового інституту телекомунікацій та інформатизації національного технічного
університету України «Київський політехнічний інститут» позов не визнала та
просила суд відмовити в його задоволенні у зв'язку з безпідставністю та
необґрунтованістю позовних вимог ОСОБА_2.

Представник третьої особи до суду не
з'явився та жодних довонень чи заперечень по суті даного спору до суду не
направляв.

Заслухавши думку
учасників судового процесу, оголосивши та дослідивши матеріали справи суд
вважає позов ОСОБА_2. таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.
ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи,
організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника
або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,
при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник
або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір
вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час
затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом
встановлено, що ОСОБА_2 з 1975 по 2002 перебувала в трудових відносинах з
Військовим інститутом телекомунікацій та інформатизації національного
технічного університету України «Київський політехнічний інститут».

Наказом № 46 від
30.08.2002 позивачку звільнено з роботи за скороченням штату на підставі п. 1
ст. 40 КЗпП України.

З приводу
трудових спорів між ОСОБА_2. та Військовим інститутом телекомунікацій та
інформатизації національного технічного університету України «Київський
політехнічний інститут» Печерський районним судом м. Києва розглянуто три
цивільні справи: № 2-692/04 про компенсацію за затримку розрахунку при
звільненні та відшкодування моральної шкоди з постановленням рішення від
02.03.2004 про часткове задоволення позовних вимог; № 2-238/06 про затримку
розрахунку при звільненні з постановленням рішення від 01.03.2006 про відмову в
задоволенні позовних вимог; № 2-2646/06 про стягнення невиплаченої частини
вихідної допомоги при звільненні з постановленням рішення від 22.12.2006 про
часткове задоволення позовних вимог.

Згідно довідки №
19/287/15 від 09.02.2006 при проведенні розрахунку позивачці виплачено 386 грн.
40 коп., при цьому сума вихідної допомоги при звільненні за скороченням штату
становила 327 грн. 26 коп.

У відповідності
до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням
Печерського районного суду м. Києва від 22.12.2006 встановлено, що сума
вихідної допомоги, що підлягає виплаті ОСОБА_2. при звільненні, не може бути
меншою ніж 375 грн. 26 коп. Вказаним рішенням суду присуджено до стягнення суму
невиплаченої частини вихідної допомоги при звільненні, розмір якої становить 48
грн. 49 коп.

Таким чином, факт затримки
розрахунку при звільненні вважається встановленим та доказуванню при розгляді
даної справи не підлягає.

Підставою невчасної виплати повної
суми вихідної допомоги пояснюється наявність спору про її розмір, що також
випливає з рішення суду від 22.12.2006.

За таких
обставин позивачка дійсно має право, передбачене ст. 117 КЗпП України, на
компенсацію за затримку розрахунку при звільненні.

У відповідності до вищезазначеної
статті та у зв'язку з частковим задоволенням позову ОСОБА_2.  розмір відшкодування за час затримки
розрахунку при звільненні визначає суд, тобто в даному випадку законодавець
наділяє суд повноваженнями щодо самостійного визначення розміру та доцільності
грошового відшкодування залежно від обставин справи.

Дослідивши матеріали справи та
користуючись  вищеописаним правом, суд
відмовляє ОСОБА_2. у стягненні будь-якої суми коштів на компенсацію затримки
при звільненні виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України
кожен має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3 ст. 27 ЦПК України особи,
які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Як раніше зазначалося позивачка вже
зверталася у 2004 році до суду з позовом про стягнення компенсації за затримку
розрахунку при звільненні. При цьому ОСОБА_2. не оспорювала розміру виплаченої
їй вихідної допомоги та не вимагала стягнення недоплаченої суми.

При розгляді
справи про стягнення невиплаченої частини вихідної допомоги при звільненні
позивачка також не ставила вимогу про стягнення компенсації за її невчасну
виплату.

З такою вимогою
ОСОБА_2. звернулася до суду лише після завершення примусового стягнення на її
користь суми недоплаченої раніше вихідної допомоги.

Оскільки
стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні
стягується за проміжок часу, який починається від моменту звільнення працівника
з роботи та закінчується після фактичного отримання працівником недоплаченої
суми, то на думку суду зволікання позивачки зі зверненням до суду з вимогою
компенсації за весь час прострочення виплат свідчать про те, що вона, знаючи
про своє право на отримання такої компенсації та користуючись відсутністю
обмежень строками позовної давності на спори про стягнення заробітної плати,
свідомо зволікала із зверненням до суду щоб збільшити проміжок часу затримки
розрахунку при її звільненні, маючи на меті отримати в подальшому більшу суму
грошового відшкодування.

Суд приходить висновку, що позивачка, заявивши
вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при
звільненні лише після того як штучно продовжити проміжок часу, який впливає на
обрахунок суми належної їй компенсації - неможливо, свідчить про зловживання
нею своїм процесуальним правом на звернення до суду, недобросовісне його
використання та неповагу до судової влади України.

За таких обставин суд відмовляє
ОСОБА_2. у задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час
прострочення розрахунку при звільненні, а саме не виплаті у повному обсязі
вихідної допомоги.

При цьому
враховується що все ж такі позивач 17.12.2002 року отримала із боку роботодавця
гроші в сумі 875 грн., які вона зазначила як розрахунок із нею при звільненні
із роботи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних
прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно
зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог.

Разом
з тим позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що в
результаті неправомірних дій відповідачів щодо невиплати їй було завдано
моральних страждань, порушено звичні життєві зв'язки чи змусило її докладати
додаткові зусилля для організації свого життя.

Враховуючи
наведене суд приходить висновку про безпідставність та недоведеність позовної
вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, а тому відмовляє в її задоволенні.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України,
ст. ст. 3, 10, 11, 27, 60, 61, 169, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до
Міністерства оборони України та Військового інституту телекомунікацій та
інформатизації Національного технічного університету України «Київський
політехнічний Інститут», третя особа ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку
за час затримки розрахунку при звільненні залишити без задоволення.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга
може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про
апеляційне оскарження та апеляційна скарга подається апеляційному суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя :