У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А  Ї Н И

23 липня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Патрюка М.В.,

суддів:             Барсукової В.М.,                                  Луспеника
Д.Д.,

Жайворонок Т.Є.,                                    Лященко
Н.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури
Полтавської області, Державного казначейства України про відшкодування шкоди,
заподіяної діями посадових осіб прокуратури, за касаційними скаргами Державного
казначейства України та прокуратури Полтавської області на рішення Лохвицького
районного суду Полтавської області від 11 грудня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області від                          3 жовтня 2007 року,

в
с  т  а
н  о  в
и  в :

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 19 жовтня 1995 року прокурором Полтавської області була
порушена кримінальна справа за фактом замаху на розкрадання спирту з
Лохвицького спиртокомбінату та дачу хабара і прийнята до провадження слідчим
прокуратури Полтавської області Замулко А.М. 13 жовтня 1997 року прокурором
Полтавської області порушена кримінальна справа відносно позивача за фактом
отримання хабара за видачу довідки з підтвердженням факту про сплату акцизного
збору за спирт КСП “Родіна” Шахтарського району Донецької області за ч. 3 ст.
168 КК України (1961 року). 20 жовтня 1997 року була порушена кримінальна
справа за фактом зловживання службовим становищем начальником Державної
податкової інспекції Лохвицького району ОСОБА_1 за незастосування до
підприємства “МТСП” “Орбіта” штрафних санкцій за ч. 2 ст. 165 КК України (1961
року). Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 6 травня 2006
року кримінальну справу відносно позивача було закрито за відмовою від
підтримання державного обвинувачення. Під слідством він перебував понад                  10 років, внаслідок чого йому
завдано значної моральної шкоди у зв'язку з пережитими стражданнями, різким
погіршенням здоров'я, незаконним перебуванням під вартою, страхом за свою
родину, втратою роботи та іншим. Просив суд позов задовольнити, стягнути з
Державного казначейства України на відшкодування моральної шкоди 1 млн. 700 тис.
грн.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 грудня 2006
року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 3
жовтня 2007 року позов задоволено частково, стягнуто з Державного казначейства
України на користь ОСОБА_1 1 млн. грн. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційних скаргах Державного казначейства України та прокуратури
Полтавської області ставиться питання про скасування ухвалених у справі судових
рішень з підстав неправильного застосування судами норм матеріального та
процесуального права й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні
позову.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на
їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Оскаржувані судові рішення суперечать цим нормам.

Стягуючи на користь ОСОБА_1 1 млн. грн. суд першої інстанції виходив із
того, що позивачу завдана велика моральна шкода внаслідок незаконного утримання
під вартою понад два місяці, розміщення в газетах публікацій про нього з метою
здійснення морального тиску, проведення обшуків без санкції прокурора та
погіршення у зв'язку з цим його здоров'я й смерті батьків його дружини.

У порушення  п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК
України жодним доказом ці обставини не підтверджені.

Формально зіславшись на ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд, усупереч принципам
змагальності та диспозитивності, який визначає право позивача розпоряджатися
предметом спору, сам визначився про необхідність “зменшення” позову.

Усупереч пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України суд залишив поза увагою
доводи представника прокуратури про те, що закриття провадження у кримінальній
справі з підстав відмови прокурора від підтримання обвинувачення не може бути
підставою для відшкодування шкоди.

Свого висновку з приводу таких заперечень суд не зробив.

Крім того, суд залишив поза увагою ч. 3 ст. 23 ЦК України, якою
передбачено, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості. Свого висновку з питань дотримання цих вимог суд
також не зробив.

Апеляційний суд такі порушення залишив поза увагою, безпідставно відхиливши
апеляційну скаргу не  давши відповідь на
її доводи.

За таких обставин судові рішення не можна визнати законними й
обґрунтованими, тому вони, як постановлені з порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, відповідно
до вимог п. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у
х в а л и л а:

Касаційні скарги Державного казначейства України та прокуратури Полтавської
області задовольнити частково.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області
від 11 грудня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 3
жовтня 2007 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

В.М. Барсукова  Т.Є. Жайворонок  Д.Д. Луспеник  Н.П. Лященко