У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 липня 2008 року                                                                                        м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Патрюка
М.В.,

суддів:                       Барсукової
В.М.,    Луспеника Д.Д.,

Лященко
Н.П.,     Прокопчука Ю.В., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.
ОСОБА_9, ОСОБА_10. ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 до ОСОБА_14, комунального
підприємства з утримання житлового господарства Печерського району м. Києва
«Печерськжитло», Київської міської державної адміністрації, Печерської районної
у м. Києві державної адміністрації, управління державного
архітектурно-будівельного контролю в м. Києві, товариства з обмеженою
відповідальністю «Одісея-Тур» про встановлення порушеного права, визнання
недійсними інвестиційного контракту, дозволу на виконання будівельних робіт і
частково незаконним розпорядження Київської міської державної адміністрації,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 та інших зазначених
позивачів на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2003
року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2004 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні
2002 року ОСОБА_1 та інші зазначені фізичні особи звернулися в суд зі вказаною
позовною заявою, в якій просили:

а) визнати
незаконним п. 47 розпорядження КМДА № 1446 від 10 липня 1998 року «Про
залучення інвесторів до переобладнання горищ будинків та заміни дахів на
мансардні поверхи у м. Києві» (зі змінами), яким ОСОБА_14. надано право
виступати інвестором переобладнання горища житлового будинку АДРЕСА_1 в м.
Києві на мансардний та атіковий поверхи для розміщення житла;

б) визнати
недійсним інвестиційний контракт № 59 від 17 серпня 1998 року, укладений між
ДКП по утриманню будівель, споруд і прибудинкової  території Печерського району
(правонаступником якого є КП «Печерськжитло») та ОСОБА_14. з додатками від 19
квітня 1999 року, 28 вересня 2000 року і 4 березня 2001 року, за умовами якого
ОСОБА_14. зобов'язувалась у встановлені строки і за власні кошти виготовити та
погодити з відповідними службами і організаціями проектно-кошторисну
документацію, отримати у зв'язку з цим усі необхідні дозволи;

в) визнати
недійсним дозвіл ТОВ «Одісея-Тур» на виконання будівельних робіт № 0129-Пч/р
від 28 січня 2002 року та зобов'язати комунальне підприємство «Печерськжитло»,
ОСОБА_14. і ТОВ «Одісея-Тур» відремонтувати покрівлю горищного приміщення
АДРЕСА_1 у м. Києві.

Позивачі
зазначали, що розпорядження КМДА, вказаний інвестиційний контракт і дозвіл на
виконання будівельних робіт не відповідають чинному законодавству та порушують
їх законні права, як співвласників будинку та допоміжних приміщень, оскільки
згоди на реконструкцію горища будинку, в якому вони проживають, ними не надавалось
та проект реконструкції з ними не погоджувався, наслідком чого стало те, що
будинок незахищений від опадів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30
грудня 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16
березня 2004 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та інші позивачі просять
ухвалені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права
та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30
травня 2006 року зазначену касаційну скаргу ОСОБА_1. та інших позивачів
залишено без задоволення, а судові рішення - без змін.

Постановою колегії суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2007 року в
порядку провадження за винятковими обставинами скаргу ОСОБА_1. та інших
позивачів частково задоволено, ухвалу Вищого адміністративного суду України
скасовано, провадження в адміністративній справі закрито, оскільки наявний спір
про цивільне право, а не публічно-правовий спір, касаційну скаргу передано
Судовій палаті у цивільних справах Верховного Суду України для розгляду по
суті.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. та іншим позивачам, суд
першої інстанції виходив з того, що п. 47 зазначеного вище розпорядження КМДА
відповідає вимогам чинного на час його видачі законодавству України, прийняте
КМДА в межах його повноважень, на підставі цього розпорядження укладений інвестиційний
контракт і дано дозвіл на виконання будівельних робіт, тому отримання згоди
власників квартир спірного будинку на видання такого розпорядження та його
подальше виконання не було необхідності, їхні законні права та інтереси не
порушені. Крім того, як на підставу для відмови в позові, суд послався на те,
що будинок знаходиться у комунальній власності, відповідачі вчиняли дії зі
згоди його власника - органу місцевого самоврядування, позивачі не вирішили
питання про виділ їх часток у спільному майні - горищному приміщенні, не всі
квартири у будинку були приватизовані і об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку не створено, яке і вправі буде давати згоду на
реконструкцію горища.

З даними висновками районного суду погодився й суд апеляційної інстанції.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна, оскільки до них суди дійшли з порушеннями норм
матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового
фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноповерхових
будинків, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських
споруд і приміщення (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на
користь громадян України.

Згідно із частинами 2 і 3 ст. 10
цього ж Закону власники квартир багатоповерхових будинків є співвласниками
допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання та елементів зовнішнього
благоустрою і допоміжні приміщення окремо приватизації не підлягають.
Товариства або об'єднання індивідуальних власників квартир можуть створюватись
ними для забезпечення колективного використання приватизованих квартир та
управління ними.

Отже, законом не передбачено, що
після приватизації квартир до утворення зазначеного товариства чи об'єднання
допоміжні приміщення залишаються у комунальній власності, а тому зазначений
висновок суду не відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі в порядку статей 1, 10 Закону
України «Про приватизацію державного житлового фонду» набули право приватної
власності на квартири та допоміжні приміщення в будинку  АДРЕСА_1 у м. Києві.

Набуте фізичними особами право на квартири державного житлового фонду та
належні до них допоміжні приміщення (горище, сходи тощо) є непорушним,
забезпечується державою і захищається судом (статті 41, 55 Конституції
України).

Оскільки горищне приміщення знаходиться в спільній частковій власності,
власники приватизованих квартир, тобто позивачі, є його співвласниками, тому
відповідно до цивільного законодавства України розпорядження майном при
спільній частковій власності проводиться за згодою всіх співвласників, а при
відсутності згоди - спір вирішується судом. Тому висновок суду, що згода позивачів
у даному випадку не була необхідною, не відповідає вимогам закону, а відмова
позивачів дати згоду на реконструкцію оскаржена в суді не була і їх незгода не
визнана неправомірною.

Оскільки й апеляційний суд належним чином не перевірив доводів позивачів
про відсутність згоди співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного
будинку на переобладнання горища з використанням при цьому конструктивних
елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень
(подальша передача у користування, власність тощо) у відповідності до норм
цивільного законодавства, тому в силу ч. 2 ст. 338
ЦПК України це є підставою для скасування ухвалених у справі судових
рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8. ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня
2003 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2004 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий                                                            М.В.
Патрюк

Судді:                                                                       В.М.
Барсукова

Д.Д.
Луспеник

Н.П.
Лященко

Ю.В.
Прокопчук