УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 жовтня  2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,

Лященко  Н.П.,

Перепічая В.С.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства (далі - КП) Зеленого
будівництва Ворошиловського району м. Донецька, третя особа - ОСОБА_2, про
поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Кіровського районного суду м. Донецька від                20 листопада 2007 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької області від                 8 лютого 2008 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2007 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до КП Зеленого
будівництва Ворошиловського району м. Донецька стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що з 16 січня 2006 року він працював у
відповідача на посаді робочого другого розряду.

3 липня 2007 року під час роботи в нього погіршився стан
здоров'я, у зв'язку з чим йому необхідно було звернутися за медичною допомогою
до лікаря, про що він повідомив директора.

У відповідь директор попередив про звільнення його з
роботи за власним бажанням «заднім числом» на підставі раніше написаної ним
заяви, якщо він звернеться до лікарні.

З 3 липня до 23 липня
2007 року він знаходився на лікуванні, що підтверджується листком
непрацездатності НОМЕР_1 міської лікарні № 27 м. Донецька.

Наказом КП Зеленого будівництва Ворошиловського району м.
Донецька від 3 липня 2007 року № 19л його було звільнено з роботи з 2 липня
2007 року на підставі ст. 38 КЗпП України
згідно з поданою заявою.

Посилаючись на те, що його звільнено з порушенням норм
трудового законодавства, позивач просив поновити його на роботі, стягнути
заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральне шкоду в
розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 20 листопада  2007 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області від 8 лютого
2008 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності
та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 проведено відповідачем із
дотриманням норм трудового законодавства.

Проте погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх із
порушенням норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України
працівник   має   право
розірвати трудовий  договір,
укладений на невизначений строк,
за   власним   бажанням.

Посилаючись як на підставу позовних вимог,
ОСОБА_1 зазначав, що заяви про звільнення з роботи за власним бажанням 2 липня
2007 року він не подавав, звільнятись із роботи не бажав, при прийнятті на роботу директор підприємства попросив
його одночасно написати дві заяви: одну про прийняття на роботу, другу про
звільнення за власним бажанням - без зазначення дати звільнення, що він і
зробив. Саме ця заява була використана відповідачем при видачі наказу про його
звільнення.

Проте в порушення ст. ст.  62, 212 - 214 ЦПК України суд належним чином
цих доводів позивача не перевірив та не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зміст позовних вимог і характер спору між сторонами спростовує висновки
суду про звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням.

Зазначені порушення закону залишилися поза
увагою апеляційного суду.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 20 листопада              2007 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 8 лютого                2008 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай

М.П. Пшонка