апеляційний суд черкаської області
Справа №
22ц-11-2008.                                                       Головуючий
Категорія 5                                       Казидуб
апеляційній інстанції Ювшин В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03
березня 2008 року                                                                               м.  Черкаси

Колегія  суддів
судової палати  у  цивільних
справах   апеляційного   суду Черкаської області у складі:

головуючого
Ювшина В.І.

суддів                                             Сіренка
Ю.В.,  Скіця М.І.

при секретарі
Наконечна М. М.  з участю адвоката
ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2.
відповідача     ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного
суду м.  Черкаси від 27 квітня 2007 року
по справі за позовом ОСОБА_4до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про
право власності та визнання за ним права власності на будинок,  поновлення процесуального строку на звернення
до суду,  -

Встановила:

ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5. про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на будинок та визнання за ним - права власності на
будинок,  посилаючись на те,  що в кінці 1995 року він з відповідачкою
вирішили спільно побудувати будинок для спільного проживання на земельній
ділянці,  що перебувала в користуванні
ОСОБА_5. Вони узгодили участь кожного з них в будівництві,  чим уклали договір про сумісну діяльність для
спільного будівництва будинку. На протязі двох наступних років будинок був
збудований. Але ОСОБА_3 свої умови договору не виконала,  а оформила будинок після завершення його
будівництва не на їх двох,  як
домовлялись,  а лише на себе одну. Про
такі дії ОСОБА_5. він узнав не відразу,
так як тривалий час знаходився у відрядженні,  тому про порушення свого права він узнав
значно пізніше і вважає,  що даний
процесуальний строк на звернення до суду йому повинен бути поновлений.

Факт укладення
договору на спільне створення власності підтверджується

2

договорами
з будівельними організаціями,  платіжними
документами,  розписками,  довідками про внесення коштів кожним із
сторін. ОСОБА_3 внесла на будівництво кошти в сумі 3528 гривень 28 коп. Ним
особисто сплачено за будівельні матеріали ти виконані роботи по будівництву в
сумі 57760 гривень 30 коп. Таким чином,
його внесок в будівництві становить 94, 24% від загальної суми внесених
коштів,  а внесок ОСОБА_5. складає 5,
76%. Частка ОСОБА_5. є незначною і не може бути виділена в натурі,  а тому її право власності в майні може бути
припинено. Просив суд поновити йому строк позовної давності для захисту свого
порушеного права,  визнати недійсним
свідоцтво №449 від 29.05.1998 року про право власності ОСОБА_5. на будинок та
припинити право власності ОСОБА_5. на її частку в будинку літ. Б-2 в
будинковолодінні АДРЕСА_1 та стягнути з нього на користь ОСОБА_5. 7693 гривни.

Рішенням
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 27 квітня 2007 року в позові ОСОБА_4 відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_4.,  просить
рішення Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 27 квітня 2007 року скасувати,  та ухвалити нове рішення,  яким задоволити повністю його позовні
вимоги,  вважаючи що висновки суду першої
інстанції не відповідають встановленим судом обставинам справи,  та неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Заслухавши
сторони,  дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги,  колегія
суддів переходить до висновку,  що
апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення,  а рішення суду до скасування з постановлениям нового судового
рішення.

Приймаючи
рішення про відмову в поновленні процесуального строку на звернення до суду та
відмові в визнанні права власності на частину будинку літ. Б-2 по АДРЕСА_1за
ОСОБА_4визнанні недійсним свідоцтва про право власності на жилий будинок на
ім'я ОСОБА_5.,  суд першої інстанції
виходив з того,  що» ОСОБА_4. не довів
факт наявності між ним та відповідачкою ОСОБА_5 угоди про створення спільної
власності.

Проте,  такий висновок суду першої інстанції зроблено
без врахування всіх обставин справи,  а
тому такий висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам
справи.

Відповідно до
пояснення сторін та матеріалів справи,
вони стали спільно проживати з початку 1990 року. З 1996 року ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 перейшли проживати в будинок по АДРЕСА_1,  який раніше належав матері ОСОБА_5.,  а на момент поселення в даний будинок він
належав на праві власності ОСОБА_5. із метою покращення своїх житлових умов в
кінці цього ж року вони розпочали спільне будівництво жилого будинку на
земельній ділянці,  яка перебувала в
користуванні відповідачки ОСОБА_5. Відповідно до договору від 20 грудня 1995
року,  укладеного між
виробничо-будівельною фірмою «Інджитлобуд» та ОСОБА_5,  підрядник взяв на себе зобов'язання збудувати
коробку двохповерхового житлового будинку відповідно до проектної
документації,  а замовник ОСОБА_3
забезпечити будівельними матеріалами та оплатити виконані роботи. На виконання
даних робіт ОСОБА_5 внесла кошти 3528 гривень 28 коп. Всі інші договори на
поставку будівельних матеріалів  та
виконання  опоряджувальних робіт
укладав  ОСОБА_4

3

всього
оплативши 57760 гривень 30 коп. Після завершення будівництва ОСОБА_3 не
виконала свої зобов'язання і оформили право власності на одну себе,  ' отримавши 29 травня 1998 року за №449
свідоцтво про право власності на все будинковолодіння,  яке в цілому складається з двох будинків.
Після введення будинку в експлуатацію та отримання на нього правовстановлюючих
документів ОСОБА_5,  з письмової,  згоди ОСОБА_5. ОСОБА_4 був зареєстрований в
збудованому будинку в якості співмешканця власника будинку ОСОБА_5.

Відповідно до роз'яснень,  викладених
у п.4 постанови Пленуму Верховного

Суду України «Про практику застосування судами законодавства,  що регулює

право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року

№7. інші особи,  що брали участь у
будівництві жилого будинку не на підставі

угоди про створення спільною власності,
яка відповідає законодавству,
вправі

вимагати не визнання права власності на будинок,  а відшкодування свої затрат на

будівництво,  якщо допомогу
забудовнику вони надавали не безоплатно.

Однак,  дане пояснення не стосується фактично даного
предмету спору,  так як сторони по справі
були пов'язані сімейно -побутовими відносинами,
не тільки спільно вкладали в забудову працю,  але й вносили кошти,  будівельні матеріали,  і робили це з цілком визначеною ціллю -
встановити спільне право забудівлі. Вказані обставини підтверджено і
реєстрацією ОСОБА_4в збудованому будинку як співмешканця власника будинку.
Ухвалою Верховного Суду України від 26 травня 2005 року така реєстрація та
проживання ОСОБА_4 в збудованому будинку визнана обґрунтованою та законною.

Так як при створення спільної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4

М. Д. не було визначено розмір їх часток у спільній власності,  то цей розмір частки

ОСОБА_4. у спільній
власності визначається ступенем його праці і

грошима у створенні спільної власності. Виходячи з суми внесених ОСОБА_4

М. Д. коштів у будівництво та участі працею,  колегія суддів визначає дану частку в

розмірі 50% в спільній власності.
Таке ж право власності на вказані частку у

новоствореному майні визнавала і ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі від 20

лютого 2003 року / а.с.  84/і воно
відповідає вимогам ч. 2  ст.  17 Закону України

«Про власність»,  який був чинним на
момент виникнення спору. При реєстрації

права власності на новостворене спільне майно,  ОСОБА_3 провела його

реєстрацію лише на себе,  ОСОБА_4.
про це не повідомила і він узнав

про порушення свого права лише під час розгляду справи у суду,  а тому у

відповідності до ч. 2  ст.  80 ЦК
України ( в редакції 1963 року) дане порушене

право    підлягає    захисту
шляхом    поновлення    строків
позовної    давності,

пропущених з поважних причин.

Так як у будинку
літ. Б-2 по АДРЕСА_1мається     частка
власності і ОСОБА_4 в розмірі 50%,  то і
свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_5. необхідно в цій частиш визнати
недійсним.  Інші позовні вимоги ОСОБА_4
про припинення права власності ОСОБА_5. на частку в новоствореному майні,  жилому будинку літ. Б-2,  не обґрунтовані    на законі і в цій частині позовних вимог
йому необхідно відмовити в позові.
Рішення   Придніпровського   районного
суду  від  24
січня   2003   року,
ухвала     апеляційного суду
Черкаської області від 03 червня 2003 року в частині відмови в    позові ОСОБА_5. до ОСОБА_4 про його
виселення без надання     іншого жилого
приміщення  ухвалою Верховного Суду
України від 26 травня не

4

скасовувались,  а тому повторний перегляд даних позовних
вимог судом першої інстанції при новому розгляді справи є необґрунтованим.

Так як суд
першої інстанції постановив судове рішення з порушенням норм матеріального та
процесуального права та зробив невідповідність висновків суду обставинам
справи,  тог дане судове рішення підлягає
до скасування з ухваленням нового
рішення,    яким   позовні
вимоги   ОСОБА_4   підлягають
до часткового задоволення.

Керуючись  ст.
ст.  301,  303,
304,  307,  пп. 1 і 4
ст.  309,  316 ЦПК України,   ст.
80 ЦК України
в редакції 1963 року,   ст. . 17 Закону України «Про
власність»,  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_4на рішення Придніпровського районного суду м.  Черкаси від 27 квітня 2007 року задоволити
частково.

Рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 27 квітня 2007 року скасувати.

Позовні
вимоги ОСОБА_4 задоволити частково. Поновити ОСОБА_4 строк звернення до суду.
Визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях право власності,  по 50% за кожним,  на будинок літ. Б-2 по АДРЕСА_1. Свідоцтво №
449 від 29 травня 1998 року про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_5. визнати частково недійсним в частині права власності на 1/2
частину будинку літер Б-2. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_5. на користь ОСОБА_4судові витрати пропорційно задоволеним позовним
вимогам в сумі 588 гривень 20 коп. / 50 % від сплаченого ОСОБА_4судового
збору/.

Рішення суду
апеляційної,  інстанції набирає законної
сили негайно після його проголошення,
але може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двох
місяців,  починаючи з дня його
проголошення.