Справа № 22-257
Головуючий у І інстанції: Венгрии
Суддя-доповідач: Нікушин В.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

14 лютого 2008
року    м. Вінниця

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області
у складі:

Головуючого:
Нікушина В.П.

Суддів:
Копаничук С.Г.,  Гуцола П.П.

При секретарі:
Шевчук Л.В..

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням і відшкодування моральної
шкоди,  за апеляційною скаргою
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 на рішення Староміського районного суду м. Вінниці від
14 грудня 2007 року,  ухвалене по даній
справі,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні
2006 року ОСОБА_1.. звернулась в суд з вказаним позовом до ОСОБА_2. та ОСОБА_3,  навівши в підтвердження своїх вимог такі обставини.

Вона з
своїми батьками починаючи з 1980 року проживали в будинку дідуся ОСОБА_5 з яким
також проживала і бабуся ОСОБА_4

У 1984
році її батьки розлучились і після цього її батько переїхав на проживання в
інше місце,  а мати проживала в будинку
дідуся періодично.

У 1990
році мати одружилась з ОСОБА_3 і вони розпочали знову проживати в будинку
дідуся,  Від спільного шлюбу в них
народилась донька ОСОБА_6. В зв'язку з тим,
що в неї,  дідуся та бабусі не
складались стосунки зОСОБА_3,  її мати
ОСОБА_2.,  вітчим та їх донька ОСОБА_6 переїхали в 1998 році на
постійне проживання в с Микулинці,  Літинського району.

В 1999
році вона вийшла заміж і дідусь,  як
власник будинку,  заповів їй спірний
будинок,  в який вона вселилась з свої
чоловіком після смерті дідуся у 2002 році.

А у 2004
році до будинку вселилась її мати ОСОБА_2.,  вітчим ОСОБА_3 ,
які створили неможливі умови для проживання її сім'ї та для проживання

2

бабусі
ОСОБА_4 На момент звернення до суду позивачка з своєю сім'єю та бабусею ОСОБА_4
винаймають квартиру,  оскільки
відповідачі перешкоджають їх вселенню до будинку та створюють неможливі умови
для проживання.

За цих
обставин вона змушена звернутись до суду про виселення відповідачів разом з
неповнолітньою донькою з незаконно зайнятого домоволодіння та стягнення з
відповідачів моральної шкоди.

Рішенням
суду першої інстанції усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1. будинком і
господарськими приміщеннями,
розташованими по АДРЕСА_1,  шляхом
виселення ОСОБА_2.,  ОСОБА_3 з усіма
членами їх сім'ї з вказаного будинку,  а
також задоволено частково її позовні вимоги в частині стягнення моральної
шкоди.

ОСОБА_2.
та ОСОБА_3,  не погоджуючись з
рішенням,  оскаржили його в апеляційному
порядку,  поставивши питання про його
скасування,  як такого,  що ухваленого з порушенням норм матеріального
та процесуального права і ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Обґрунтовуючи
апеляційну скаргу вони посилались на такі обставини. Справу було заслухано у їх
відсутність та у відсутність їхнього представника при цьому не з'ясовувались
причини неявки в судове засідання. ОСОБА_3 не міг бути присутнім 14 грудня 2007
року в судовому засіданні так,  як він
хворів про,  що напередодні подав до суду
довідку. ОСОБА_2. в день
слухання справи з'явилась в суд і повідомила,
що вона не погоджувалась на слухання справи у відсутність їхнього
представника.

За таких
обставин відповідачі вважають,  що судом
допущено порушення ч. 4 ст. 169 ЦПК України.

Окрім
цього в апеляційній скарзі вказується на порушення судом першої інстанції вимог
ст. 11 ЦПК України так як при розгляді справи він вийшов за межі позовних
вимог. ОСОБА_1 ставила питання про зобов'язання ОСОБА_2.,  ОСОБА_3 та
ОСОБА_7.3вільнити зайнятий ними будинок по АДРЕСА_1  що належить їй на праві власності. Суд без
зміни позовних вимог позивачкою ухвалив рішення про усунення перешкод в
користуванні ОСОБА_1. будинком і господарськими будівлями шляхом їх виселення з
всіма членами сім'ї.

Відповідачі
в апеляційній скарзі також вказували на неповноту та невідповідність висновків
суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1.
свідоцтво на право власності на спірний будинок отримала 25 вересня 2006
року,  a ll
жовтня цього ж року зареєструвала його в ВООБТІ. За таких обставин до
звернення в суд з позовом спірний будинок у власності ОСОБА_1. перебував лише 8
днів і в цей період вона не намагалась вселитись до будинку. Її посилання про
те,  що їй перешкоджали користуватись
будинком до набуття нею права власності,
відповідачі вважають безпідставним.

Вони
також стверджують,  що вони набули
статусу членів сім'ї власника будинку і тому їх виселення було можливим лише з
підстав,  передбачених ст. 116

3

НІЖ
України,  які не були предметом
дослідження суду першої інстанції і позивачкою жодна з цих підстав не доведена.

Колегія
суддів,  заслухавши доповідача,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 та їх представника,  які підтримали свою апеляційну скаргу,  ОСОБА_1.,
яка навпаки заперечила вимоги апелянтів,
перевіривши доводи,  апеляційної
скарги,  законність оскаржуваного
рішення,  дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої
інстанції.

Суд
першої інстанції,  задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_1.,  виходив із того,  що вона є власником спірного домоволодіння по
АДРЕСА_1,  яке вона набула за заповітом
свого дідуся ОСОБА_5,  складеним 18
лютого 1999 року. Своє права на спадщину за заповітом вона реалізувала,  отримавши після смерті дідуся 25 вересня 2006
року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірне домоволодіння та
зареєструвавши його в бюро технічної інвентаризації (а.с.8).

Являючись
власником вказаного будинку ОСОБА_1. і не маючи іншого житла,  вона та члени її сім'ї позбавлені можливості
проживати в цьому будинку тому,  що
відповідачі вселившись до нього,
створили неможливі умови для проживання. Наявні у справі докази свідчать
про те,  що ОСОБА_1. та члени її сім'ї а
також бабуся ОСОБА_4 проживають у винайнятій квартирі , що доводиться пояснення
тієї ж ОСОБА_4 та довідкою з місця їх проживання із якої вбачається,  що позивачка та її сім'я проживає без
реєстрації за адресою АДРЕСА_2

ОСОБА_4
в суді першої інстанції підтвердила,  що
дійсно її покійний чоловік ОСОБА_5 заповів онуці ОСОБА_1. будинок в якому
проживала і вона. Після смерті чоловіка в цей будинок вселилась її донька
ОСОБА_2. зОСОБА_3 та онукою ОСОБА_6і вигнали її з цього будинку. В даний час
вона проживає з онукою ОСОБА_1. та її сім'єю в однокімнатній найнятій квартирі.

За
наведених обставин,  суд першої інстанції
дійшов висновку,  що порушене право
користування позивачки має бути відновленим на підставі ст.391 ЦК України.

З такими
висновками погодилась і колегія суддів за результатами апеляційного розгляду
справи.

Доводи
апеляційної скарги суперечать фактичним обставинам справи.

Посилання
апелянтів на те,  що суд першої
інстанції,  заслухавши справу у їх
відсутність та у відсутність їх представника,
порушив їх право на захист та вимоги ст. 169 ЦПК України не відповідає
обставинам справи.

Із матеріалів справи вбачається,  що судом першої інстанції приймались всі міри
для повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1та їх представника про слухання справи 14 грудня
2007 року. Так ІНФОРМАЦІЯ_1 були завчасно направлені судові повістки і після їх
повернення без вручення про день слухання справи їх було повідомлено
телеграмою,  яку вручено особисто ОСОБА_2
( а.с.262, 264).

4

Представника
відповідачів повідомлено шляхом направлення в адресу юридичної консультації
повідомлення,  яке було особисто йому
вручене 10 грудня 2007 року під розписку (а.с.263).

Ці
докази вказують,  що судом першої
інстанції про день слухання справи було повідомлено відповідачів та їх
представника у спосіб,  що є допустимим
законом і зокрема ст. 74 ЦПК України.

Суд
першої,  переконавшись про належне
повідомлення відповідачів та їх представника мав правові підстави,  передбачені ч.ч. 2,  4,  5
ст.169 ЦПК України для заслуховування справи у їх відсутність,  адже находження ОСОБА_3 на
амбулаторному лікуванні,  що ним не було
документально підтверджено,  не є
перешкодою для його участі у розгляді справи. Представник відповідачів про
причини неявки до суду взагалі не повідомив,
а ОСОБА_2. залишила залу судових засідань.

За цих
же обставин суд першої інстанції обґрунтовано залишив без розгляду позов
ІНФОРМАЦІЯ_1до ОСОБА_1. про визнання недійсним заповіту,  свідоцтва про право на спадщину за заповітом
та визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння,  що розглядався в одному провадженні з позовними
вимогами ОСОБА_1..

Твердження
апелянтів про те,  що суд першої
інстанції,  винісши в одному судовому
засіданні ухвалу про залишення їх позову без розгляду та рішення за позовом
ОСОБА_1.,  позбавив їх можливості
оскаржити ухвалу суду є безпідставним. Будь-яких перешкод для апеляційного
оскарження ухвали про залишення позову без розгляду,  за таких обставин,  не існувало і про можливість її оскарження
вказано у самій ухвалі.

Безпідставним
є посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 11 ЦПК України вийшов за
межі заявлених ОСОБА_1. позовних вимог.

Як
вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1. в ході розгляду справи,  скориставшись своїми правами,  передбаченими ст. 31 ЦПК України,  частково змінила предмет позову,  поставивши питання про усунення перешкод в
користуванні домоволодінням шляхом виселення відповідачів з нього з всіма
членами сім'ї.

В
апеляційній скарзі вказується на те,  що
ОСОБА_1. набула права власності на спірний будинок 11 жовтня 2006 року після
реєстрації свідоцтва в ВООБТІ,  а з
позовом вона звернулась до суду 19 жовтня цього ж року,  тобто через 8 днів після набуття права
власності і вона не навела доказів того,
що в цей короткий проміжок часу ними як відповідачами були порушені її
права на користування вказаним будинком.

Однак
вказані доводи не заслуговують на увагу тому,  що після смерті ОСОБА_5 у 2002 році ,  ОСОБА_1. реалізовуючи своє право на спадщину
за заповітом почала користуватись заповіданим майно,  поселившись у домоволодіння,  а 2004 році відповідачі без її згоди
вселились до цього ж будинку і створили умови неможливі для проживання її
сім'ї. Підтвердженням цього є та

4

5

обставина,  що позивачка та її сім'я,  а також бабуся змушені проти власної волі
винаймати квартиру. Наявні у справі докази свідчать ,  що ОСОБА_5 за життя не давав дозволу
відповідачам на проживання у цьому ж будинку,
оскільки відповідачі створювали для нього також неможливі умови для
проживання про,  що свідчать його
звернення до органів внутрішніх справ(а.с. 171).

В
обгрунтування своїх вимог,  апелянти
посилаються на те,  що вони поселившись у
спірний будинок проживали з позивачкою однією сім'єю,  вели спільно господарство,  а тому їх виселення,  як членів сім'ї можливе було б лише з підстав
передбачених ст. 116 ЖК України.

З такими
твердженнями погодитись не можна тому,
що обставини справи свідчать про протилежне.

На час
вселення відповідачів до спірного будинку ОСОБА_1 мала свою сім'ю і проживала
окремо від них. Згоди на вселення до спірного будинку та реєстрацію відповідачі
не отримували. Встановлено ,  що
постійним місцем проживання ОСОБА_5,  ОСОБА_2.
та їх доньки є с Микулинці,  Літинського району де вони і зареєстровані
(а.с. 85,  112). В апеляційному суді
ОСОБА_3 підтвердив,  що за місце
реєстрації він має будинок,  який
успадкував.

За
захистом свого права на проживання в спірному будинку до суду відповідачі не
звертались,  в той же час оспорювали в
судовому порядку набуте за заповітом право власності на цей будинок ОСОБА_1..
Однак їх позов залишено без розгляду в зв'язку з їх неявкою до суду.

Дана
обставина та пояснення відповідачів в апеляційному суді вказують на те,  що вони мали намір набути права власності на
спірний будинок не переслідуючи мети про підтвердження свого права на
проживання в спірному будинку та захист цього права в судовому порядку.

За на
ведених обставин та керуючись ст.ст. 307,
308,  314,  315 ЦПК України,  колегія суддів палати в цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення
Староміського районного суду м. Вінниці від 14 грудня 2007 року,  ухвалене по справі за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком і
господарськими будівлями,  шляхом їх
виселення з усіма членами сім"ї,
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом
двох місяців з дня набрання нею законної сили.