Справа  №  2-29-08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

08 квітня 2008 року Краснолиманський міський суд
Донецької області у складі :

головуючого судді                    - Шавиріної Л.П.

при секретарі                            - Подосельник Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Красний Лиман Донецької області за участю позивача,   представника позивача ОСОБА_1., представників
відповідачаОСОБА_2 та ОСОБА_3., свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 цивільну справу за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом,  визнання
недійсним свідоцтва про право власності
на  жилий будинок з господарськими
спорудами,  визнання права власності на
&frac12; частину жилого будинку з господарськими спорудами та поділ домобудівлі
в натурі, відшкодування судових витрат в сумі 1931 грн., суд -

В С Т А Н О В И
В  :

17 липня 2007 року позивачка
звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності
на  &frac12; частину жилого будинку з
господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1та визнання  недійсним свідоцтва про право вланості,
видане на ці споруди ОСОБА_7, відшкодування судових витрат. № квітня 2008 року
позивачка змінила свої позовні вимоги і просить визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за заповітом від 11 жовтня 1977 року, визнати недійсним
свідоцтво про право власності на жилий будинок з господарськими спорудами, розташований
в АДРЕСА_1, визнання права вланості на &frac12; частину вказаного будинку та
поділу його в натурі на 2 рівні частини, відшкодування судових витрат в сумі
1931 грн.

В судовому засіданні  позивачка ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_1. дали
аналогічні один одному пояснення про тре, що позивачка та відповідачка є
рідними сестрами і онуками ОСОБА_8 яка померла в 1976 році. Після її смерті
залишилося спадкове  майно, яке
складалося з жилого будинку з господарськими спорудами, розташованого по
АДРЕСА_1 Відповідно до заповіту ОСОБА_8 спадкоємцями на вказане її майно в
рівних частках були вона та відповідачка. Про час та місце смерті ОСОБА_8
позивачка знала достовірно, але у встановленому законом порядку до нотаріальної
контори з заявою про прийняття спадщини не зверталася. На початку 80-х років ХХ
століття відповідачка повністю знесла всі споруди, які знаходилися за цією
адресою ( глиняні будинок під залізом та господарські споруди під очеретом), і
почала будувати новий будинок з господарськими спорудами. Фактично будинок
будували батьки позивачки  та
відповідачки для останньої, що було достовірно відомо усім родичам та сусідам.
Позивачка разом зі своїми чоловіками також надавала відповідачці як рідній сестрі
безкорисну допомогу в будівництві вказаної домобудівлі. Ніякої домовленості про
створення сумісної власності між відповідачкою та не, а також  батьками не існувало. Навпаки батьки
вказували, що домобудівлю будують для відповідачки, проти чого ніхто, в тому
числі і позивачка,  не заперечував. В
1991 році померла матір  позивачки та
відповідачки - ОСОБА_9, а в 1995 році їх батько - ОСОБА_10За свого життя батьки
ніколи не пред»являли ніяких претензій щодо реєстрації нового будинку
відповідачці, як і нікуди не зверталися з приводу визнання за ними права
вланості на спірний будинок, незважаючи на те, що в 1989 році його було
зареєстровано як власність відповідачки. Позивачка також достовірно знаючи про
те, що відповідачка самостійно розпорядилася спадковим майном, розібравши його
повністю і збудувала на його місця новий будинок з господарськими спорудами,
які зареєструвала на праві вланості  за
собою, до 2007 року не мала до відповідачки ніяких претензій майнового
характеру з цього приводу, тому що спадкове майно, яке залишалося  після смерті ОСОБА_8 відсутнє, а спірна
домобудівлі за домовленістю між позивачкою, відповідачкою та їхніми батьками
була збудована саме для відповідачки і зареєстрована на її ім.»я. За цією ж
домовленістю АДРЕСА_1який належав батькам сторін, повинен був після їх смерті
належати позивачці. Але в 2006 році, порушивши всі домовленості,  відповідачка звернулася до суду з позовом про
усунення перешкод в користуванні жилим будинком, розташованим в м. Красний
Лиман Донецької області по вАДРЕСА_1, &frac12; частина якого належить їй  відповідно до свідоцтва про право на спадщину
за законом. А позивачка в свою чергу влітку 2007 року дізналася про те, що  в 1977 році Краснолиманським районним судом
Донецької області незаконно рішення про продовження строку на прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_8 бо позивачка не приймала участі в судовому
засіданні і в резолютивній частині рішення перекручено адресу спадкового майна
ОСОБА_8. - замість АДРЕСА_1Все це, а також те, що нотаріус у встановленому
порядку не повідомив її про відкриття спадщини, призвело до того, що нотаріусом
в 1977 році незаконно видано відповідачці свідоцтво про право вланості на
спадщину за заповітом на всю домобудівлю. Тому, незважаючи на те, що судове
рішення від 1977 року у встановленому законом порядку вона не оскаржувала, у встановленому
порядку з питання про поновлення строку для оскарження свідоцтва не
звертається, все ж просить визнати свідоцтво про право на спадщину від
11.10.1977 року  недійсним. Крім того,
враховуючи наведене, а також те, що фактично її батько  ОСОБА_10збудував спірну домобудівлю,  яка  на
підставі свідоцтва про право власності від 25.08.1989 року зареєстрована  за відповідачкою, визнати вказане свідоцтво
недійсним і за нею як за спадкоємицею ОСОБА_10. визнати право вланості на
&frac12; частину спірної домобудівлі, розділити її на 2 рівні частини,
залишивши їй в натурі будь-яку частину домобудівлі і стягнути з відповідачки на
її користь судові витрати в сумі 1931 грн.

Представники відповідачки
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дали суду аналогічні один одному пояснення про те, що
позовні вимоги позивачки не визнають повністю і просили відмовити в їх
задоволенні у зв»язку з тим, що відповідно до рішення Краснолиманського
районного суду Донецької області від 16 травня 1977 року, бо судове засідання
було проведено за участю позивачки, відповідачці продовжено строк на прийняття
спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_8 яка померла в 1976  році. Рішення законне і до теперішнього  часу не скасовано. На підставі вказаного
рішення 11 жовтня 1977 року Краснолиманський державний нотаріус обґрунтовано та
законно видав  відповідачці свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на все спадкове майно, про що достовірно було
відомо позивачці, яка до 2007 року не заперечувала проти прийняття спадщини
лише  відповідачкою. Розпорядившись ним
на свій розсуд, відповідачка знесла всі будівлі, які біли глиняними, отримала у
встановленому законом порядку дозвіл на будівництво і до 1989 року збудувала
спірний жилий будинок, отримавши на нього свідоцтво про право власності.
Представники не заперечують того факту, що посильну фізичну допомогу в
будівництві домобудівлі відповідачці надавали усі родичі - в тому числі
позивачка та батьки. Але ні з ким з них ніяких договорів про створення сумісної
власності відповідачка не укладала, бо будувала будинок для себе і ніхто проти
цього не заперечував. ЇЇ батько був тієї ж думки і ніколи по день своєї смерті
не бажав визнавати за собою право власності на будь-яку частину вказаної
будівлі. Тому всі позовні вимоги як в частині визнання свідоцтв недійсними так
і в частині визнання права вланості та поділу майна в натурі, відшкодування
судових витрат є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Просили
відмовити позивачці у задоволенні позову повністю.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5
дали суду аналогічні один одному пояснення про те, що вони знаходяться у добрих
стосунках зі сторонами і довгий час є їх сусідами. Вони були свідками того, як
відповідачка в 80-х роках ХХ століття будувала собі жилий будинок з
господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1, місці старої глиняної
домобудівлі, яку прийняла у спадщину від бабусі і знесла повністю. Відповідачка
купувала на будівництво спірної будівлі всі будівельні матеріали, наймала
будівельників. Ніякі матеріали зі спадкової будівлі на будівництво спірної не
використовувала. Вся сім»я сторін, у тому числі і їх батько, безкорисно
допомагали відповідачці фізично у будівництві. Але ніяких спорів між сторонами
та їх батьками з приводу виникнення власності на спірну будівлю ніколи не
виникало і всі без виключення визнавали, що будинок будує відповідачка для
власних потреб.

Дослідивши зібрані по справі
докази суд встановив, що 22 січня 1976 року померла ОСОБА_8, після смерті якої
залишилося спадкове майно що складалося з жилого будинку з господарськими
будівлями, розташоване в АДРЕСА_1, єдиними спадкоємцями на яке відповідно до
заповіту біли позивачка та  відповідачка
(а.с.9,18-21,62).

В свою чергу лише
відповідачка у встановленому законом порядку прийняла спадкове майно,
звернувшись 20.09.1977 року з відповідною заявою до Краснолиманської держаної
нотаріальної контори на підставі рішення Краснолиманского районного суду
Донецької області, яким відповідно до згоди позивачки  продовжено строк на прийняття спадщини  на цілий будинок (а.с.10,61).

Рішення суду від 16.05.1977
року набрало чинності 26.05.1977 року і до теперішнього часу не
скасовано(а.с.10).

Відповідно до ст.549 ЦК
України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо
він фактично вступив в керування чи володіння спадковим майном або подав в
державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Таким чином, судом
встановлено, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8
у встановленому законом порядку є відповідачка.

Тому відповідно до
вимог  п.124  Інструкції про порядок вчинення нотаріальних
дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом
Міністра юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року,  11 жовтня 1977 року за реєстром № 61955
державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори
відповідачці обґрунтовано було посвідчено свідоцтво про право на спадщину за заповітом
на все спадкове майно як єдиному спадкоємцю за заповітом, що прийняв спадщину.

Зазначення в резолютивній
частині рішення суд від 16.05.1977 року про те, що відповідачці продовжено
строк на прийняття спадщини на жилий будинок з господарськими спорудами,
розташований  в АДРЕСА_1, суд визнає лише
технічною помилкою, яка не може бути підставою для визнання  свідоцтва на спадщину недійсним, перш за все
тому, що зміст рішення свідчить про те, що відповідачка зверталася з заявою
про  продовження строку для прийняття
спадщини, яка складається саме з  жилого
будинку з господарськими спорудами, розташованого вАДРЕСА_1 Крім того, судом
встановлено, що жилий будинок з господарськими спорудами, розташований          в АДРЕСА_1 ніколи не належав на праві
вланості ОСОБА_8 а тому і не міг бути спадковим майном після її смерті.

А тому суд визнає позовні
вимоги позивача в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної
нотаріальної контори 11 жовтня 1977 року за реєстром № 61955 не обґрунтованими
та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про
визнання недійсним свідоцтва про право на власність, виданого 25 серпня 1989 року
виконкомом Краснолиманської міської ради Донецької області ОСОБА_7 на жилий
АДРЕСА_1 суд встановив наступне.

Після отримання у встановленому законом порядку свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 11.10.1977 року відповідачка звернулася до органу
місцевого самоврядування з заявою про видачу дозволу на будівництво нового
жилого будинку на місця старого по АДРЕСА_1, який отримала відповідно до
рішення виконкому Краснолиманської міської ради від 25.04.1978 року(а.с.173).

В судовому засідання як з пояснень
представників відповідача так і свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було достовірно
встановлено, що до 1989 року відповідачка будувала спірний жилий будинок для
своїх потреб і в будівництві безкорисно приймали участь як її батьки так і
допомогу надавала позивачка. Але угода про утворення сумісної власності між
відповідачкою та її батьком не укладалася, навпаки ОСОБА_10постійно наголошував
на тому, що будинок будується саме для відповідачки, чого не заперечувала в
судовому засіданні і позивачка. Більш того пояснення сторін а також свідків
свідчать про те, що жодного разу між відповідачкою, ОСОБА_10 та  позивачкою не виникало жодних спорів з
приводу реєстрації права власності на спірний жилий будинок. Тому після
завершення будівництва 12 червня 1989 року будинок у встановленому порядку було
прийнято в експлуатацію. А 23 серпня 1989 року
виконкомом Краснолиманської міської ради Донецької області було вирішено  оформити ОСОБА_7 право вланості на вказаний
жилий будинок (а.с.174-175). Крім того всі учасники процесу, в тому числі і
позивачка, показали, що жодні будівельні матеріали зі знесеного спадкового
будинку в будівництві спірного будинку не використовувалися.

Відповідно до ст.ст.11,60
ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних
чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна
сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

При винесення
рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний
зв"язок доказів у їх сукупності.

Але в судовому засіданні позивачем
та її представником не надано жодного доказу тому, що ОСОБА_10вкладав якісь
певні кошти в будівництво спірної будівлі і надавав допомогу відповідачці при
будівництві такої  небезкорисно. Навпаки
судом з пояснень позивачки, свідків і представників відповідача  встановлено, що ОСОБА_10 достовірно було
відомо про те, що право вланості на
будинок зареєстровано за відповідачкою і жодного разу до дня своєї
смерті, а помер він 16.01.1995 року, ОСОБА_10нікуди не звертався з приводу
оскарження права вланості відповідачки на спірне майно (а.с.157). Що ще рас
свідчить про те, що батько позивачки добровільно і безкорисно надавав допомогу
відповідачці у будівництві її будинку, а також не бажав визнавати за собою
право вланості на спірне майно в якій би то не було його частині.

Крім того судом встановлено,
що після смерті ОСОБА_10. відкривалася спадщина, на яку було посвідчено
свідоцтво про спадщину за законом Краснолиманською державною нотаріальною
конторою 21.12.1996 року за реєстром № 2330 на користь позивача та відповідача,
але це зовсім інше майно і  ніяких
підстав для визнання частини спірного жилого будинку спадковим майном ні у
нотаріуса ні у сторін не було(а.с.157).

Відповідно до п.114
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріусами
України, затвердженої наказом Міністра юстиції України № 18/5 від 18
червня  1994 року державний нотаріус при  видачі свідоцтва про право на спадщину за
законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини,
наявність для закликання до спадкоємства осіб, які подали заяву, склад
спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Виходячи з наведеного суд
вважає, що позивачем не доведено в судовому засіданні, що &frac12; частина
спірної домобудівлі повинна належати на праві вланості спадкодавцю ОСОБА_10 і є
спадковим майном після його смерті.

А тому суд приходить до
висновку про те, що підстави для визнання права власності за позивачкою на
&frac12; частину спірної домобудівлі і визнання свідоцтва про право власності
на жилий будинок, виданого 25.08.1989 року ОСОБА_7, відсутні, а її позов в цій
частині задоволенню не підлягає.

Враховуючи те, що судом не
встановлено правових підстав для визнання права власності за позивачкою на
&frac12; частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по
АДРЕСА_1, зареєстрованими за відповідачкою на праві власності, суд вважає не
обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю і позовні
вимоги ОСОБА_6. в частині поділу в натурі житлового будинку з господарськими
спорудами, розташованого поАДРЕСА_1

На підставі ст. 88 ЦПК України в зв»язку з відмовою позивачці у
задоволенні позовних вимог не підлягають також задоволенню і її вимоги про
стягнення з відповідачки на її користь судових витрат в сумі 1931 грн.

Крім того, на підставі ст.ст.80,88 ЦПК України та Декрету КМУ «Про
державне мито» від 21 січня 1993 року при зверненні до суду позивачка повинна
була сплатити судовий збір в розмірі 1% ціни позову.

Відповідно до висновку
будівельно-технічної експертизи ціна майна, на 1/2 частину якого позивачка
просила визнати за нею право вланості складає 105600 грн. (а.с.101-116).

Тобто при зверненні до суду
позивачка повинна була сплатити судовий збір в сумі 528,00 грн.(105600 : 2 =
52800 6 100 х 1 = 528). Але нею сплачено
збір лише в сумі 51 грн.(а.с.1).

Тому з відповідачки на
користь держави слід  стягнути
недоплачений судовий збір у сумі 477,00 грн.(528,00-51,00=477,00).

Керуючись ст.549 ЦК України
(в редакції 1963 року), п. п.124
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції
УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 114 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій державними нотаріусами України, затвердженої наказом Міністра
юстиції України № 18/5 від 18 червня  1994 року, ст.ст.10,11,60,88,212-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В  :

Відмовити повністю ОСОБА_6у
задоволенні позову до ОСОБА_7 про визнання недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом,   визнання
недійсним свідоцтва про право власності
на  жилий будинок з господарськими
спорудами, визнання права власності на &frac12; частину жилого будинку з
господарськими спорудами та поділ домобудівлі в натурі, відшкодування судових
витрат в сумі 1931 грн. у зв»язку з відсутністю підстав.

Стягнути з ОСОБА_6. на користь
держави  сплачений не в повному обсязі
судовий збір в сумі 477,00 грн.

Рішення може  бути оскаржено  до Апеляційного суду Донецької області через
Краснолиманський міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його
проголошення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20
днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Рішення виготовлено у
нарадчій кімнаті у 1 примірнику.

Головуючий суддя -