Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ          УКРАЇНИ

26 червня 2008
року Печерський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Кузьменко В.В.
при секретарі Своринь Ю.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
суду справу за позовом ОСОБА_1та ОСОБА_2до ТОВ «Видавничий дім «Світ» та
ОСОБА_3про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної
шкоди , -

ВСТАНОВИВ

Підтримуючи
викладене в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, в судовому
засіданні позивачі та їх представник мотивують наступним.

У виданні
«Женский журнал» за ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінках 54-56 була розміщена стаття
ОСОБА_4«Мода на искусство. Что купить в коллекцию». В даній статті під підзаголовком
«Как не обмануться?» на сторінці 56 в третій колонці в другому абзаці розміщено
наступну інформацію:

«<…>
Однако сегодня мы живем в информационную, «глянцевую» эпоху. <…> Таким
образом появляются и другие «глянцевые» успешные художники - ОСОБА_5, ОСОБА_2,
ОСОБА_1… Возникает иллюзия, что вот они-то и есть самые дорогостоящие. Цены на
их творения могут быть, конечно, как у ОСОБА_6- одного из немногих украинских
художников, чьи работы адекватно дорого продаются за границей. Но чаще всего
это блеф. Зритель видит на телеэкране ОСОБА_1 и думает, что этот мастер лучший,
раз он так часто мелькает, еще и рассуждает о политике. <…>».

Позивачі
вважають, що наведена інформація є негативною по відношенні до них. Вона
містить в собі неправдиві відомості, які принижують їх честь, гідність та
ділову репутацію. Вважають, що зміст наведеного уривку немає жодного спільного
з конструктивною критикою, ґрунтовним аналізом, професійним коментарем тощо
творчості позивачів. Що дана інформація є неправдивою та такою, що не відповідає
дійсності.  А тому просять визнати дану
інформацію недостовірною, опублікувати спростування та стягнути на їх користь
моральну шкоду в розмірі по 50 000 гривень кожному.

Відповідачі
позов не визнали повністю. Представник журналу пояснила, що автор статті другий
відповідач по справі, що має псевдонім ОСОБА_4, є штатним працівником журналу,
завданням котрої є створення літературних творів. Згідно трудової угоди
редакція може не розділяти позицію автора, що є в даному випадку. Автор має
право на вільне вираження своїх поглядів та на збереження цілісності твору.
Представник журналу також вказала, що спірна інформація не містить в собі
фактичних даних та є оціночними судженнями автора. ОСОБА_4 називає позивачів
«глянцевыми», тобто успішними художниками. В своїх додаткових письмових
поясненнях представники журналу вказали, що позивачі є публічними особами, а
тому мають право на недоторканість їх честі та гідності лише у випадку, коли
доведуть, що інформація поширена із злим умислом.

Відповідач
ОСОБА_3  пояснила, що не є автором
статті. Стаття є результатом її роботи по впорядкуванню, зведенню та
відтворенню виступів мистецтвознавців на засіданні
круглого столу, присвяченому питанням сучасного українського мистецтва. Стаття
не містить її власник думок. Відповідач ОСОБА_3 зазначила, що вона не може
нести відповідальності за висловлювання учасників круглого столу. Також вказала
суду, що у журналістиці є такий жанр - „круглий стіл” . Який і було використано
в даному випадку. А тому в статі не має автора, це думка певних фахівців.

Дослідивши
письмові докази, оглянувши в засіданні за допомогою технічних засобів наданий
позивачем ОСОБА_2 фільм про його творчість та заслухавши пояснення сторін та їх
представників, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з
наступного.

Судом
встановлено, що у виданні «Женский журнал» за ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінках 54-56
була розміщена стаття ОСОБА_4«Мода на искусство. Что купить в коллекцию». В
даній статті під підзаголовком «Как не обмануться?» на сторінці 56 в третій
колонці в другому абзаці розміщено наступну інформацію:

«<…>
Однако сегодня мы живем в информационную, «глянцевую» эпоху. <…> Таким
образом появляются и другие «глянцевые» успешные художники - ОСОБА_5, ОСОБА_2,
ОСОБА_1… Возникает иллюзия, что вот они-то и есть самые дорогостоящие. Цены на
их творения могут быть, конечно, как у ОСОБА_6- одного из немногих украинских
художников, чьи работы адекватно дорого продаются за границей. Но чаще всего
это блеф. Зритель видит на телеэкране ОСОБА_1 и думает, что этот мастер лучший,
раз он так часто мелькает, еще и рассуждает о политике. <…>». Вказане не
заперечується сторонами та підтверджується відповідним номером журналу.

Засновником та
видавцем «Женского журнала» є відповідач ТОВ «Видавничий дім «Світ».

Відповідно до п.
1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про авторське право та суміжні права» об'єктами
авторського права є твори, зокрема, у галузі літератури, а саме літературні
письмові твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або
іншого характеру (книги, брошури, статті тощо). Перелік об'єктів авторського
права не є вичерпним.

Згідно з ст. 7
Закону України «Про авторське право та суміжні права» суб'єктами авторського
права є автори творів, зазначених у частині першій статті 8 цього Закону, їх
спадкоємці та особи, яким автори чи їх спадкоємці передали свої авторські
майнові права.

В засіданні
встановлено, що стаття підписання іменем ОСОБА_4. Як пояснила в судовому
засіданні відповідач ОСОБА_3., та як видно з письмових пояснень представників
журналу, ОСОБА_4 є псевдонімом ОСОБА_3.

Відповідно до
ст. 1 Закону України «Про авторське право та суміжні права» автор -це фізична
особа, яка своєю творчою працею створила твір. Ім'я автора - це, зокрема,
псевдонім автора. Псевдонім - вигадане ім'я, вибране автором для позначення
свого авторства

Відповідно до ч.
4 ст. 11 Закону України «Про авторське право та суміжні права» якщо твір
опубліковано під псевдонімом (за винятком випадку, коли псевдонім однозначно
ідентифікує автора), видавець твору вважається представником автора і має право
захищати права останнього. Це положення діє до того часу, поки автор твору не
розкриє своє ім'я і не заявить про своє авторство.

В матеріалах
справи міститься адвокатський запит представника позивачів адвоката ОСОБА_7.
вих. № 16-01/07 від 16 травня 2007 року, в якому ставилися питання щодо причин
появи даної статті, її змісту та авторства тощо. Даний запит відповідач
належним чином отримав 18 травня 2007 року, про що міститься відмітка в
повідомленні про вручення. Відповідь на даний запит журнал не надав.

В матеріалах
справи міститься трудовий договір № 10 від 01.09.2006 р. укладений між ТОВ
«Видавничий дім «Світ» та ОСОБА_3. Згідно п. 1.2 даного договору основними
обов'язками ОСОБА_3. є створення літературних творів для їх подальшого опублікування
в «Женском журнале». Згідно п.п.4.2-4.2.13 даного трудового договору ОСОБА_3.
передає журналу визначені в ньому майнові авторські права на твір.

Відповідно до
ст. 1 Закону України «Про авторське право та суміжні права» службовий твір -
твір, створений автором у порядку виконання службових обов'язків відповідно до
службового завдання чи трудового договору (контракту) між ним і роботодавцем.
Згідно ч. 2 ст. 16 даного закону виключне майнове право на службовий твір
належить роботодавцю, якщо інше не передбачено трудовим договором (контрактом)
та (або) цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем. Відповідно до
п. 1.3 трудового договору № 10 від 01.09.2006 р. літературний твір, створений
працівником є службовим твором / об'єктом права інтелектуальної власності,
створеним у зв'язку з виконанням трудового договору.

Відповідно до ч.
1 ст. 11 Закону України «Про авторське право та суміжні права» первинним
суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності
доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі
або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також
у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора.

Твердження
ОСОБА_3. про те, що вона не є автором даної статті не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні. Відповідні докази, які б могли це
підтвердити, в матеріалах справи відсутні. ОСОБА_3. в суді вказала, що вона
зчитала, скомпілювала та відтворила матеріали засідання круглого столу, що очевидно
свідчить про творчий характер праці та про те, що внаслідок даної роботи було
створено літературний твір - статтю. До того ж, в судовому засіданні ОСОБА_3.
вказала, що вона є автором заголовку статті «Мода на искусство. Что купить в
коллекцию» та відповідних підзаголовків, які в ній містяться, зокрема й
підзаголовку «Как не обмануться?», під яким знаходився спірний уривок. За
клопотанням представника журналу ОСОБА_8. вих. № 17/37/2 від 26 травня 2008
року ОСОБА_3. була залучена до участі в справі в якості співвідповідача у
зв'язку з тим, що вона є автором статті.

Таким чином,
судом встановлено, що стаття в «Женском журнале» за ІНФОРМАЦІЯ_1 «Мода на
искусство. Что купить в коллекцию» на сторінках 54-56, яка містить спірний
уривок, є літературним твором. Ім'я «ОСОБА_4» - є авторським іменем
(псевдонімом) ОСОБА_3. Автором даної статті (а відтак й спірного уривку) є
відповідач ОСОБА_3. При цьому, даний літературний твір є службовим твором,
створеним у зв'язку з виконанням ОСОБА_3. службових обов'язків згідно трудового
договору, укладеного між нею та ТОВ «Видавничий дім «Світ».

В своїх
поясненнях ОСОБА_3. та представники ТОВ «Видавничий дім «Світ» зазначали, що
відповідно до преамбули статті питання, які висвітлені в статті, були предметом
безпосереднього обговорення за круглим столом в складі президента Центру
сучасного мистецтва ОСОБА_9, мистецтвознавця ОСОБА_10, директора галереї
ОСОБА_11 та радника Фонду ОСОБА_12- ОСОБА_13. А тому в статті викладені думки
вказаних фахівців експертів щодо стану сучасного мистецтва та творчості деяких
українських митців (в тому числі й позивачів). Відповідачі зазначали, що дані
особи є співавторами спірного уривку статті.

Відповідно до ч.
1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачами не
було надано доказів того, що хтось з цих чотирьох осіб в ході проведення
круглого столу висловлювався саме таким чином, що в подальшому було відображено
в спірному уривку. Щодо питання наявності копії звукозапису засідання даного
круглого столу, ОСОБА_3. пояснила, що такий диктофонний звукозапис існував, але
на сьогодні він не зберігся. Окрім цього, під даною статтею стоїть прізвище
ОСОБА_4 як автора статті. Посилання відповідачів на ту обставину, що після
публікації статті заперечень від учасників круглого столу відносно змісту
статті та викладеної в ній інформації, не надходило, на думку суду, не може
свідчити про те, що дані особи є співавторами даного літературного твору.
Відсутня також будь-який правочин між ОСОБА_3. та з кимось з цих осіб
мистецтвознавців щодо регулювання відносин співавторства.

Відповідно до п.
4.2.14 трудового договору № 10 від 01.09.2006 р. працівник (ОСОБА_3.) гарантує,
що створений літературний твір та/або виключні майнові права на нього не
передавалися будь-яким третім особам, і будь-яка третя особа не має жодних прав
на твір, що передається роботодавцю (журналу) за цим договором. А відтак, суд
позбавлений правових підстав вважати, що автором (чи співавтором) спірного
уривку статті є будь-яка третя особа, крім (або разом з) ОСОБА_4(ОСОБА_3.).

В своїх
поясненнях позивачі та їх представник стверджують, що відомості, викладені в
спірному уривку статті, є неправдивими, та такими, що принижують їх честь,
гідність та ділову репутацію. Суд вважає, що така позиція позивачів є
обґрунтованою, виходячи з наступного.

В статті «Мода
на искусство. Что купить в коллекцию» в цілому йде мова про стан сучасного
українського мистецтва. Дана стаття містить чотири підзаголовки: «Что в моде?»,
«Кого и как выбрать?», «Как заработать?» і «Как не обмануться?». Судом
встановлено, що автором даних назв є ОСОБА_3. Уривок, який був предметом
судового розгляду, містився під підзаголовком «Как не обмануться?». Суд
вважає, що дана назва свідчить про те, що під цим підзаголовком міститься
інформація, яка дає зрозуміти як не піддатися хибним надіям та не ошукатися при
можливій оцінці та придбанні творів сучасного українського мистецтва.

Перший абзац
даного підзаголовку починається словами «Самые успешные отечественные мастера, популярные в мире,
- » і далі йде перелік таких успішних митців, в якому
позивачі не зазначені. Закінчується цей перший абзац словами «Если говорить о топовых художниках,
безусловно, продается имя, которое в современном искусстве важнее. Это бренд.»

Далі йде другий
абзац, який був предметом судового розгляду: «Однако сегодня мы живем в
информационную, «глянцевую» эпоху. <…> Таким образом появляются и другие
«глянцевые» успешные художники - ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1… Возникает иллюзия,
что вот они-то и есть самые дорогостоящие. Цены на их творения могут быть,
конечно, как у ОСОБА_6- одного из немногих украинских художников, чьи работы
адекватно дорого продаются за границей. Но чаще всего это блеф. Зритель видит
на телеэкране ОСОБА_1 и думает, что этот мастер лучший, раз он так часто
мелькает, еще и рассуждает о политике.».

Сполучник
«однако», який йде першим в даному спірному уривку, на думку суду, свідчить про
те, що цей абзац є протиставленням попереднього. Тобто, в ньому йде мова не про
найбільш успішних вітчизняних художників.

Слово
«глянцевый», яке застосоване по відношенню до позивачів, означає такий, що
чимось відполірований, начищений, через що й блищить (згідно словників
російської мови С.І.Ожегова та С.А.Кузнєцова). Посилання представників
відповідача ТОВ «Видавничий дім «Світ» на те, що слово «глянцевий» взяте у
лапки судом до уваги не взято, адже, як було встановлено в судовому засіданні,
та з чим погодились сторони, в тому числі й відповідачі, дане слово по
відношенню до людини без лапок застосовувати неможливо. Суд також не
погоджується з тим, що слово «глянцевий» є тотожнім поняттям «популярний»,
«успішний» або «брендовий», на що вказували представники журналу. Суд приходить
до висновку, що словосполучення «глянцевые» успешные художники» означає, що
позивачі стали відомими художниками завдяки чиєїсь сторонньої допомоги, штучним
шляхом, та що їх талант та мистецькі здібності не мають до їх успішності
жодного відношення. Дане висловлювання викладене як твердження, яке не знайшло
в судовому засіданні свого підтвердження. В судовому засіданні позивачі надали
суду для ознайомлення низку каталогів та періодичних видань як українських, так
і міжнародних галерей та музеїв, які свідчать про те, що позивачі є визнаними
та успішними художниками як в Україні, так і за кордоном.

В реченні
«Возникает иллюзия, что вот они-то и есть самые дорогостоящие», на думку суду з
огляду на матеріали справи та пояснення позивачів та відповідачів, йде мова про
неспроможність позивачів бути висококласними художниками, які були б здатні
дорого продавати свої твори мистецтва. Слово «ілюзія» означає обман відчуттів,
те що здається; щось нездійсненне, мрія. Дане висловлювання також викладене як
твердження, яке не знайшло в судовому засіданні свого підтвердження. Пояснити
інший зміст даного речення відповідачі не змогли.

Далі в тексті
спірного уривку міститься наступна інформація: «Цены на их творения могут быть,
конечно, как у ОСОБА_6- одного из немногих украинских художников, чьи работы
адекватно дорого продаются за границей. Но чаще всего это блеф». Таким чином,
зміст даних речень свідчить про характер протиставлення спірного уривку. Адже
ім'я ОСОБА_6, про котрого тут йде мова та ціни на твори котрого порівнюють з
цінами на твори позивачів, - міститься в першому абзаці підзаголовка «Как не
обмануться?» в числі успішних вітчизняних митців. Отже, згідно змісту уривку,
позивачі не вважаються автором статті успішними художниками. Поряд з цим, в
судовому засіданні відповідачі зазначали, що позивачі є успішними художниками і
що саме про це йде мова у спірному уривку. Проте, суд не вважає, що зміст
даного уривку про це свідчить. До того ж, слово «блеф» означає вигадку, брехню,
яка розрахована на залякування, введення когось в оману. Отже, суд вважає, що
тут йде мова про те, що ціни на твори позивачів хоча й можуть бути високими,
однак частіше за все це вигадка, брехня, яка розрахована на залякування,
введення когось в оману. Пояснити інший зміст даних слів відповідачі не змогли.
В судовому засіданні, окрім каталогів та періодичних видань присвячених
позивачам, судом було досліджено та оглянуто фрагменти документального фільму
«ОСОБА_2 скульптор», який було знято українською студією
хронікально-документальних фільмів на замовлення Міністерства культури та
туризму України. В даному фільмі доктор мистецтвознавства ОСОБА_14  робить оцінку творчості ОСОБА_2, зазначаючи
при цьому його високий творчий талант та світове визнання, що спростовує
відповідні відомості в статті.

Відомості
викладені в реченні «Зритель видит на телеэкране ОСОБА_1 и думает, что этот
мастер лучший, раз он так часто мелькает, еще и рассуждает о политике»
відповідачами в судовому засіданні жодним чином обґрунтоване не було. Суд
вважає, що дане твердження не знайшло свого підтвердження, а саме відповідачами
не було доведено факту причинного зв'язку публічності ОСОБА_1. та його
успішності та популярності як митця.

Враховуючи
наведене, з огляду на наявні в справі докази та пояснення сторін та їх
представників, суд приходить до висновку, що інформація, розміщена у спірному
уривку є негативною по відношенню до позивачів..

Відповідно до ч.
3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. В
матеріалах справи відсутні дані, які б давали підстави стверджувати, що
наведена у спірному уривку інформація відповідає дійсності.

Посилання
відповідачів на те, що дані відомості є оціночними судженнями, а тому ніхто не
може бути притягнутий до відповідальності за їх розповсюдження, суд вважає
безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.
2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних,
зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири.

Суд вважає, що
спірний уривок містить в собі фактичні дані (відомості про явища об'єктивної
дійсності). В ньому йде мова про стан сучасного українського мистецтва, про те,
що з'являються «глянцевые» успешные художники», про неправдивість високих цін
певних митців, про те, що успішність певних художників є наслідком їх
публічності. При цьому зазначаються конкретні прізвища існуючих особистостей
митців (в тому числі й позивачів). Суд приходить до висновку, що в спірному
уривку відсутня критика (відсутнє обговорення, дискусія, вказівки на недоліки)
та оцінка дій (відсутня аргументована думка про цінність мистецької діяльності
та її творчий рівень). Крім цього, в судовому засіданні ОСОБА_3. зазначила, що
стаття не є критичним матеріалом.

Суд приходить до
висновку, що спірний уривок не містить таких мовних засобів, як  гіпербола (стилістичний засіб навмисного
перебільшення з метою посилення виразності, прибільшення), алегорія (втілення
чого-небудь абстрактного, якої-небудь думки, ідеї в конкретному художньому
образі) або сатира (дошкульне висміювання пороків; викриття негативних явищ
дійсності).

При цьому суд
вважає, що спірний уривок є образливим по відношенню до позивачів. Він містить
в собі наклеп (неправдиву інформацію) та принижує і ганьбить їх честь, гідність
та ділову репутацію.

Таким чином, суд
не знайшов правових підстав для звільнення від відповідальності за поширення
інформації на підставі ст. 471 Закону України «Про інформацію».

В своїх
письмових поясненнях представники журналу зазначають, що відповідно до своєї
творчої діяльності позивачі є публічними особами, та на те, що відповідно до
позиції Верховного суду України, зазначеної в Рішенні від 04.07.2007 р. «…право
на недоторканість ділової репутації, честі та гідності публічної особи
підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, держаний або громадський
діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням
питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до
громадськості тверджень про наміри та позицію політичних лідерів, інших
публічних осіб та сформувати про них свою думку. Цивільно-правовий захист
честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише
при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та
переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати
вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб».

Суд вважає, що
така позиція відповідачів є необґрунтованою з огляду на наступне. Згадане
рішення Верховного суду України не має жодного відношення до даної справи,
відтак воно не може мати преюдиціального значення в даному спорі. Окрім цього,
жодним нормативно-правовим актом України не передбачено підстав звільнення від
цивільно-правової відповідальності або її обмеження при розповсюдження
негативної або неправдивої інформації стосовно публічних осіб.

Відповідно до
ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи
та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками
раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі,
етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за
мовними або іншими ознаками. Також чинне законодавство не передбачає
необхідності доведення публічними особами для захисту своїх порушених прав
«явного злого умислу» розповсюдження інформації.

Відповідно до ч.
3 ст. 34 Конституції України здійснення прав на вільне вираження своїх думок та
поглядів може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей.
Зокрема, такі обмеження передбачені Цивільним кодексом України, Законом України
«Про інформацію», Законом України «Про друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні», зміст котрих полягає в тому, особисті немайнові права є
абсолютними; кожна особа повинна утримуватися від дій, які порушують права
інших осіб.

Це ж саме
стосується й посилання відповідачів на Ухвалу Верховного суду України від
11.09.2002 р. у справі С. проти газети «Сім'я та Дім».

В судовому
засіданні представником ТОВ «Видавничий дім «Світ» було надано суду письмовий
доказ - документ № 131/174 від 23.06.2008 р. виконаний на бланку Інституту
мовознавства ім. О.О.Потебні та підписаний заступника директора даного
Інституту доктора філологічних наук професора В.М.Бріцина. В даному документі
зазначено «На прохання ТОВ «Видавничий дім «Світ», викладеного в листі від
9.06.2008 р. в Інституті мовознавства ім. О.О.Потебні була проведена
лінгвістична експертиза статті «Современное искусство: ставки сделаны» і її уривка від
слів «Однако сегодня мы живем в информационную, «глянцевую» эпоху» до слів «Истинная стоимость произведений искусства
формируется цехом».

Згідно з ч. 1
ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і
потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо,
суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Згідно з
ч. 1 ст. 143 ЦПК України експертиза призначається ухвалою суду. Відповідно до
ст. 66 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом
досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на
питання, задані судом. Відповідно до ст. 53 ЦПК України експертом є особа, якій
доручено провести дослідження матеріальних об'єктів, явищ і процесів, що
містять інформацію про обставини справи, і дати висновок з питань, які
виникають під час розгляду справи і стосуються сфери її спеціальних знань. Як
експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, встановленим Законом
України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих
судових експертів.

Враховуючи
викладене, суд позбавлений можливості вважати, що даний документ є висновком
експерта, незважаючи на те, що саме так він іменується в своєму тексті.

При оцінці
даного доказу суд приходить до наступного. В даному документі доктор
філологічних наук Бріцин В.М. дає відповіді на низку питань. 1. Який характер
носить уривок статті та стаття в цілому? Чи містяться в статті фактичні дані,
чи висловлювання в статті є оцінними судженнями? Відповідь на питання щодо
характеру статті в тексті документу відсутній. При цьому Бріцин В.М. вирішує
питання щодо права - він робить висновок про те, що претензії щодо змісту
статті та її уривку можуть висунуті тільки до інтерв'юйованих осіб, а не до
журналіста чи журналу, що очевидно є прерогативою суду. Відповідь на питання,
чи є в спірному уривку фактичні дані не надано. Зазначається, що уривок містить
переважно оцінні судження. При цьому не зазначається, які саме судження є
оцінними та в чому саме полягала їх оцінність (відсутність фактичних даних,
наявність критики, оцінки дій, гіперболи, алегорії, сатира тощо). 2. Яке
тлумачення має слово «глянцевий» в контексті сучасної російської мови? Чи
носить це слово образливий характер? Чи є вживання слова «глянцевий»
повідомленням про факт (фактичні дані) чи оцінним судженням? Бріцин В.М.
наводить тлумачення слова «глянцевий» словника російської мови Кузнєцова С.А.,
що за своїм змістом тотожне поняттю, наведеному позивачами згідно словника
Ожегова. Даний словник Кузнєцова С.А. застосовано в редакції 2006 року, стаття
із спірним уривком вийшла в травні 2007 року, відтак суд не може брати до уваги
посилання Бріцина В.М. на те, що така інтерпретація слова «глянцевий» не
відбиває сучасних вживань прикметника «глянцевий», а тому є позитивною
характеристикою. Відповіді на питання чи є слово «глянцевий» оцінним судженням
не надано. 3. Чи наявна образлива форма в оцінних судженнях в статті? Дане
питання ставить під сумнів об'єктивність відповіді на нього. Питання ніби
презюмує ту обставину, що стаття містить оцінні судження. Поряд з цим, дане
питання не стосується спірного уривку статті. 4. Застосування слова «блеф» в
контексті статті має особливе відношення до громадян ОСОБА_2, С.ОСОБА_1 чи
стосується оцінки формування ціни на твори мистецтва в цілому? Вказується, що
слово «блеф» означає стосується оцінки формування ціни на твори мистецтва. Це
багато в чому підтверджує позицію позивачів, які вважають що твердження про те,
що високі ціни на їх твори це «блеф» є образливим та не відповідає дійсності.
5. Чи застосовані в статті гіперболи, алегорія, сатира? Дане питання не
стосується спірного уривку. Зазначається, що такі мовні засоби в статті
відсутні. Це підтверджує відповідну позицію позивачів та одночасно протирічить
висновкам Бріцина В.М. про наявність в спірному уривку оцінних суджень.

Таким чином, суд
приходить до висновку, що даний письмовий доказ не доводить того, що розміщені
в спірному уривку відомості є оцінними судженням. Відповідно, він й не доводить
їх правдивість.

Посилання
відповідача ОСОБА_3. на ту обставину, що круглий стіл це жанр журналістики, та
його висвітлення в будь-якому випадку не може бути підставою для настання
відповідальності не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч.
4 ст. 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в
Україні» журналіст несе відповідальність в межах чинного законодавства за
перевищення своїх прав і невиконання обов'язків. Згідно п. 2 ч. 3 даної статті
журналіст зобов'язаний подавати для публікації об'єктивну і достовірну
інформацію.

Відповідно до ч.
2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана
переконатися в її достовірності. З цього загального правила є виключення,
передбачене абз. 2 ч. 2 даної статті: фізична особа, яка поширює інформацію,
отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її
достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Суд приходить
до висновку, що матеріали проведення круглого столу не можуть вважатися
інформацією, отриманою з офіційних джерел в розумінні ст. 302 ЦК України. При
цьому, фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел,
зобов'язана робити посилання на таке джерело. Спірний уривок подібних посилань
не містить.

Відповідно до п.
1.5 трудового договору № 10 від 1.09.2006 р. працівник несе відповідальність за
достовірність та точність інформації, викладеної у літературному творі.

Судом
встановлено, що відповідач ОСОБА_3. є одним з редакторів «Женского журнала». В
судовому засіданні ОСОБА_3. та представники журналу вказали, що стаття із
спірним уривком була розміщення за рішенням редакції журналу.

Представники
журналу зазначали, що відповідно до п. 1.5 трудового договору № 10 від
1.09.2006 р. роботодавець може не розділяти думку автора. В судовому засіданні
представники журналу не змогли надати однозначної відповіді стосовно того
розділяють вони чи ні позицію автора, змінюючи її протягом розгляду справи. В
редакційній колонці журналу (сторінка 6 журналу) міститься лише одне
застереження: «Все права защищены. Перепечатка текстов и фотографий, а также
цитирование материалов только с письменного разрешения редакции. Редакция не
несет ответственности за содержание рекламных материалов». В судовому засіданні
ОСОБА_3. та представники журналу однозначно вказали, що стаття із спірним
уривком не є рекламним матеріалом.

З огляду на те,
що стаття із спірним уривком вийшла в світ за рішенням редакції, а також те, що
в редакційній колонці журналу відсутнє застереження стосовно того, що редакція
може розділяти чи не розділяти думки автора, суд приходить до висновку, що
редакція журналу, розмістивши спірну статтю, розділяє викладену в ній думку
автора. В той час як представник відповідача юридичної особи без мотивування
зміни своєї позиції останнє змінила її на те, що редакція журналу не розділяла
в даному випадку думку автора.

Представники
журналу в своїх поясненнях вказали, що відповідно до п. 4.1.4 трудового
договору від 1.09.2006 р. № 10 автор має право на збереження цілісності твору і
протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або
будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації
автора. Дана норма кореспондується з положеннями ст. 14 Закону України «Про
авторське право та суміжні права». Суд погоджується з тим, що ніхто не має
права посягати на немайнове право автора на цілісність твору. Проте, відповідно
до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)
в Україні» ніхто не має права зобов'язати редакцію опублікувати відхилений нею
твір, лист, інший матеріал або повідомлення, якщо інше не передбачено цим
Законом або статутом редакції. Таким чином, редакція, в тому випадку, коли б
вона не розділяла думку автора, мала право на законних підставах не друкувати
статтю із спірним уривком.

Відповідно до
ст. 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в
Україні» друковані ЗМІ не можуть бути використані, зокрема, для поширення
відомостей, розголошення яких забороняється статтею 46 Закону України «Про
інформацію», яка в свою чергу зазначає, що інформація не може бути використана
для посягання на права і свободи людини.

Згідно з ст. 41
Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»
редакція ЗМІ несе відповідальність, зокрема, у випадку порушення ст. 47 Закону
України «Про інформацію», яка покладає на винну особу відповідальність за
поширення відомостей, які не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність
особи.

Згідно ст. 3
Конституції України людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу
до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними.
Згідно ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї
ділової репутації.

Відповідно до
ст. 273 ЦК України юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи,
професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи,
зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені;
діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові
права. Суд вважає, що діяльність ЗМІ стосується особистих немайнових прав
особи.

Згідно ст. 276
ЦК України особа, діями або бездіяльністю якої порушено особисте немайнове
право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного
поновлення. Адвокатським запитом представника позивачів адвоката ОСОБА_7. вих.
№ 16-01/07 від 16 травня 2007 року ТОВ «Видавничий дім «Світ» було повідомлено
про факт порушення особистих немайнових прав позивачів. Проте, до судового
розгляду журнал не вжив заходів для усунення такого порушення.

Згідно з ст. 275
ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права
від протиправних посягань інших осіб. У відповідності до ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення
її прав. Частина 2 ст. 23 ЦК України зазначає, що моральна шкода може полягати,
зокрема, у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної
особи.

Відповідно до ч.
1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними
діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 3 ч. 2
ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи,
яка її завдала у випадках, встановлених законом. Згідно ст. 280 ЦК України якщо
фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано
моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

В судовому
засіданні позивачі ОСОБА_2. та ОСОБА_1. особисто підтвердили факт завдання ним
моральної шкоди, завданої приниженням їх честі, гідності та ділової репутації.
Та обґрунтували свої моральні страждання внаслідок розміщення негативної інформації
в спірному уривку. Це зумовило необхідність звернення до суду за захистом своїх
порушених прав, у зв'язку з чим були порушено звичний уклад життя позивачів.
Але враховуючи обставини спричинення моральної шкоди та її тривалість, виходячи
з принципів виваженості та розумності суму відшкодування моральної шкоди
необхідно зменшити до 30 000 гривень кожному з позивачів.

Судом, на основі
наявних в справі доказах, встановлено факт перебування ОСОБА_3. із ТОВ
«Видавничий дім «Світ» в трудових відносинах. Судом також встановлено, що
стаття із спірним уривком є службовим твором, створеним у зв'язку з виконанням
ОСОБА_3. своїх трудових обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України
юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання
ним своїх трудових (службових) обов'язків. Таким чином, суд приходить до
висновку, що відповідальність за завдану позивачам шкоду покладається на
роботодавця ОСОБА_3. - ТОВ «Видавничий дім «Світ».

В заяві про
збільшення позовних вимог позивачі звернулися також з вимогою про визнання
інформації, розміщеної у спірному уривку статті, негативною, такою що не
відповідає дійсності та розмістити відповідне спростування в найближчому номері
«Женского журнала» після набрання рішенням суду законної сили. З огляду на
наведені вище в даному рішенні обґрунтування, пояснення сторін та наявні в
справі докази, суд приходить до висновку, що дана інформація є негативною
(такою, що не відповідає дійсності). Всупереч ч. 3 ст. 277 ЦК України
відповідачами не було надано доказів того, що дана інформація відповідає
дійсності.

Згідно з ч. 4
ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою,
яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає службова особа при
виконанні своїх службових обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона
працює. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової
інформації (пресу) в Україні» громадяни мають право вимагати від редакції
друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених
про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та
гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості
відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати
спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової
інформації. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під
заголовком «Спростування» на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення,
яке спростовується.

При цьому, суд,
з огляду на наявні в справі докази, не знайшов правових підстав для звільнення
від відповідальності на підставі ст. 42 Закону України «Про друковані засоби
масової інформації (пресу) в Україні».

Таким чином, суд
приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивачів в цій
частині щодо розміщення відповідного спростування у формі та у спосіб, що
викладено в заяві про збільшення позовних вимог та які відповідають приписам
ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в
Україні»

У зв'язку з тим,
що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню, на користь
позивачів підлягають стягненню й відповідні судові витрати (державне мито,
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, витрати на
оплату послуг адвоката) із пропорційним їх зменшенням відповідно до задоволених
позовних вимог.

Керуючись
викладеним та ст.ст. 16, 23, 32, 269, 270, 273, 275-277, 280, 297, 299, 1167,
1172 ЦК України, ст.ст. 37, 41 Закону України «Про друковані засоби масової
інформації (пресу) в Україні», ст. 47 Закону України «Про інформацію», ст.ст.
10, 27, 31, 78, 208, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до ТОВ «Видавничий дім «Світ» та ОСОБА_3 про захист честі, гідності та
ділової репутації  задовольнити частково.

Визнати
недостовірною (такою, що не відповідає дійсності) наступну інформацію,
розміщену у виданні «Женский журнал» за ІНФОРМАЦІЯ_1 у підзаголовку «Как не
обмануться?» в статті «Мода на искусство. Что купить в коллекцию» на сторінці
56 в третій колонці в другому абзаці: «<…> Однако сегодня мы живем в
информационную, «глянцевую» эпоху. <…> Таким образом появляются и другие
«глянцевые» успешные художники - ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1… Возникает иллюзия,
что вот они-то и есть самые дорогостоящие. Цены на их творения могут быть,
конечно, как у ОСОБА_6- одного из немногих украинских художников, чьи работы
адекватно дорого продаются за границей. Но чаще всего это блеф. Зритель видит
на телеэкране ОСОБА_1 и думает, что этот мастер лучший, раз он так часто
мелькает, еще и рассуждает о политике. <…>».

Зобов'язати ТОВ
«Видавничий дім «Світ» та ОСОБА_3 публічно вибачитись перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2
шляхом розміщення у запланованому найближчому випуску видання «Женский журнал»
тим же шрифтом українською мовою під заголовком «Спростування» та на тому ж
місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується, інформації
наступного змісту:

«Спростування.

У виданні
«Женский журнал» за ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінках 54-56 була розміщена стаття
ОСОБА_4«Мода на искусство. Что купить в коллекцию». В даній статті під
підзаголовком «Как не обмануться?» на сторінці 56 в третій колонці в другому
абзаці було розміщено наступну недостовірну інформацію:

«<…>
Однако сегодня мы живем в информационную, «глянцевую» эпоху. <…> Таким
образом появляются и другие «глянцевые» успешные художники - ОСОБА_5, ОСОБА_2,
ОСОБА_1… Возникает иллюзия, что вот они-то и есть самые дорогостоящие. Цены на
их творения могут быть, конечно, как у ОСОБА_6- одного из немногих украинских
художников, чьи работы адекватно дорого продаются за границей. Но чаще всего
это блеф. Зритель видит на телеэкране ОСОБА_1 и думает, что этот мастер лучший,
раз он так часто мелькает, еще и рассуждает о политике. <…>».

Відповідно до
винесеного Іменем України рішення Печерського районного суду м. Києва від
26.06.2008 року по справі № 2-602-1/08
редакція «Женского Журнала» та ОСОБА_4 спростовують дану недостовірну
інформацію, яка не відповідає дійсності, та приносять свої вибачення перед
художниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за приниження їх честі, гідності та ділової
репутації і завдану цим моральну шкоду».

Стягнути з ТОВ «Видавничий дім «Світ» на
користь ОСОБА_1. 30 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди
завданої внаслідок розміщення негативної інформації у виданні «Женский журнал»
за ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці 56 в статті «Мода на искусство. Что купить в
коллекцию». Стягнути понесені витрати  1
500 грн. державного мита; 9 грн.30 коп. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення; 3 000 грн. оплати за правову допомогу. А всього стягнути з ТОВ
«Видавничий дім «Світ» на користь ОСОБА_1. 34 509 грн. 30 коп.

Стягнути з ТОВ
«Видавничий дім «Світ» на користь ОСОБА_2. 30 000 грн. в якості
відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок розміщення негативної
інформації у виданні «Женский журнал» за ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці 56 в статті
«Мода на искусство. Что купить в коллекцию». Та стягнути понесені витрати 1 500
грн. державного мита; 9,3 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення; 3
000 грн. оплати за правову допомогу. А всього стягнути з ТОВ «Видавничий дім
«Світ» на користь ОСОБА_2. 34 509 грн. 30 коп.

Сторони можуть ознайомитись з повним текстом
рішенням починаючи з 30.06.2008 р.

Рішення може
бути оскаржене до судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом 10 днів з моменту
проголошення рішення, апеляцію може бути подано протягом 20 днів з моменту
подачі заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий: