17 вересня  2008 року                                                           м.
Колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі:
суддів:
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Великобурлуцька селищна рада
Великобурлуцького району Харківської області, про поновлення права користування
жилим приміщенням та вселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на  рішення Апеляційного суду Харківської області
від 4 вересня 2007 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2007 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3
є колишнім чоловіком позивачки  та
батьком позивача. У 1986 році вони вселилися в кімнату № 3 з гуртожитку
АДРЕСА_1. У 2002 році вказаний будинок як жилий прийнято до комунальної
власності територіальної громади.
Протягом подружнього життя вони з
відповідачем проживали разом у вказаній квартирі, проте через погіршення
сімейних відносин у  вересні  2001 року
позивачка разом із дітьми: ОСОБА_4,
ОСОБА_5 - виселилися із цієї квартири та переселилися  до
будинку  АДРЕСА_2, який ОСОБА_1
отримала у спадщину.
У вересні 2002 року шлюб між
позивачкою і відповідачем  було
Після розірвання шлюбу останній
змінив замки у дверях, не віддає ключі, чим позбавив їх права користуватися
У зв'язку з цим позивачі просили
поновити їхнє порушене право користування жилим приміщенням шляхом примусового
вселення у квартиру № 3 будинку АДРЕСА_1.
Рішенням  Великобурлуцького районного суду Харківської
області від 17 липня 2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та              ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 4 вересня
2007 року зазначене рішення скасовано й ухвалено нове, яким позов
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Ухвалено поновити житлові права позивачів,
вселити їх у спірну квартиру.

У обгрунтування
касаційної скарги ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків апеляційного
суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального
права, порушення норм процесуального права та ставить питання про скасування
рішення суду апеляційної інстанції й залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того, що позивачі були відсутніми в спірному
жилому приміщенні понад установлений законом строк без поважних причин.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що в
судовому порядку позивачів не було визнано такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, а тому їхнє порушене право підлягає поновленню.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції повністю погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі
питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України" наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад
встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів
відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого
приміщення тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК Української
РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Судом першої інстанції встановлено
наступне.

Як убачається з матеріалів справи,
восени 2001 року позивачі забрали речі, виселилися зі спірного жилого
приміщення та проживали за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 35, 53, 98). Це узгоджується
з показаннями свідка (а.с. 65) і не заперечується позивачкою та відповідачем
(а.с. 43, 44, 62).

Згідно з копією постанови про
відмову в порушенні кримінальної справи від 16 листопада 2006 року ОСОБА_1 7
листопада 2006 року звернулася до органів внутрішніх справ з приводу заміни
ОСОБА_3 замків у дверях квартири. До листопада 2006 року позивачі не ставили
питання  про порушення їхніх житлових
прав або чинення їм перешкод у користуванні житлом чи вселення їх до спірної
квартири. Доказів такого звернення позивачів у вказаний період із зазначених
питань та наявності в ОСОБА_1 поважних причин відсутності в спірній квартирі
понад установлений законом строк матеріали справи не містять.

У зв'язку з наведеним суд першої
інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 Указаний висновок суду є законним, обгрунтованим і
таким, що відповідає обставинам справи.

Апеляційний суд у порушення ст. 213
ЦПК України  зазначених вимог
законодавства не врахував,  допустив неправильне застосування норми
матеріального права, через що висновок цього суду щодо задоволення вимог
позивачів не можна визнати законним.

Разом з тим не можна погодитися з
висновком районного суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 71 ЖК
Української РСР, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних
причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за
тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у
випадках:

1) призову на строкову військову
службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову
офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом
усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на
військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової
служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі;

2) тимчасового виїзду з постійного
місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням
(учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, -
протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Так, на момент виселення в 2001 році ОСОБА_2, 1985 року народження, був
неповнолітнім, він набув цивільної дієздатності з його  повноліттям,
тобто після досягнення ним вісімнадцятирічного віку, у     2003 році (ст. 11 ЦК Української РСР, чинного
на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з поясненнями ОСОБА_1 ОСОБА_2 у 2005 році повернуся з військової
служби та переїхав до м. Харкова у зв'язку з роботою в супермаркеті.

Проте суд першої інстанції не перевірив належним чином наявність чи
відсутність у ОСОБА_2 поважних причин відсутності в спірному жилому приміщенні,
що має значення для вирішення справи.

За таких обставин, ураховуючи, що
частково рішення суду першої інстанції скасовано апеляційним судом
помилково,  ухвалені у справі рішення
суду апеляційної інстанції в повному обсязі та рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позовних вимог          ОСОБА_2 підлягають скасуванню з
передачею справи в зазначеній частині на новий розгляд до суду першої
інстанції, а рішення  суду першої
інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - залишенню в
силі.

Керуючись ст. ст.  336, 338, 339 ЦПК України, колегія суддів
Судової  палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду
Харківської області від 4 вересня
2007 року скасувати в повному обсязі. Рішення  Великобурлуцького районного суду Харківської
області від 17 липня 2007 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2
скасувати і в цій частині справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції, а в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1   залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.  Ярема

Судді Верховного Суду України

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук   Ю.Л. Сенін