У Х В А Л А

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

20 серпня 2008 року                                                                               м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України у складі:

Головуючого:                               Яреми
А.Г.

Суддів:  Жайворонок Т.Є., Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Перепічая
В.С.,

розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2005 року ОСОБА_1. звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1. про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

У позові зазначав, що 9 травня 2005
року о 18 годині 30 хвилин на автошляху “Київ-Луганськ” біля селища Красний Партизан сталася дорожньо-транспортна пригода, учасниками
якої були автомобілі “Хонда-Аккорд” д.н. НОМЕР_1, яким він управляв і який належить його батьку ОСОБА_3., та “Субару-Форестер”,      д.н.
НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_1.

ОСОБА_1. вказав, що він діяв в аварійній обстановці, яка виникла
внаслідок порушення відповідачем п.п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху, який
створив умови для настання дорожньо-транспортної пригоди, несподівано здійснивши маневр
вліво без вмикання покажчику повороту і виїхавши на смугу дороги, по якій
рухався позивач. Намагаючись уникнути зіткнення, позивач різко загальмував та намагався об'їхати автомобіль “Субару-Форестер”, але автомобіль понесло юзом і він  з'їхав у
кювет і перекинувся. Автомобіль “Хонда-Аккорд” отримав значні механічні ушкодження. а він - тілесні
ушкодження і нервовий стрес.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідача на його користь    139 980
грн. на відшкодування матеріальної шкоди, витрати понесені на лікування в сумі
500 грн. та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки від 26
квітня 2007 року,  залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької області від 3 липня 2007 року, позов ОСОБА_1.
частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1. на
користь ОСОБА_1. 139 980 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2. просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального
права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
на підставі показів позивача, ряду свідків та частково на підставі висновку експертизи
прийшов до висновку, що шкода позивачу була заподіяна саме з вини відповідача,
який створив аварійну ситуацію на дорозі.

Протре з такими висновками суду погодитись не можна
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом
підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана
фізичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо не доведе, що шкоду
завдано не з її вини.

Покладаючи відповідальність за заподіяння шкоди на водія
автомобіля, в ході розгляду справи суд першої та апеляційної інстанції прийшли
до висновку, що дорожньо-транспортна пригода стялася з вини відповідача і саме
відповідач має відповідати за матеріальну та моральну шкоду, заподіяну пошкодженням автомобіля
“Субару-Форестер”, суд першої інстанції не навів у рішенні беззаперечних
доказів того, що ДТП сталося з його вини.

Проте оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях та протиріччях
пояснень позивача та показів свідків, висновку експерта.

Приходячи до висновку, що
автомобілем “Субару-Форестер”, який створив аварійну ситуацію,
управляв саме відповідач, суд в основу такого висновку поклав покази свідка
ОСОБА_4., який рухався за автомобілем  “Хонда-Аккорд” на відстані 150-200 метрів та ОСОБА_5., який рухався в
зустрічному напрямку.

Проте ОСОБА_4., який рухався на
автомобілі “Пежо” лише бачив автомобіль “Хонда-Аккорд”, який був у кюветі. Про те, що
аварійну ситуацію створив водій автомобіля “Субару-Форестер”, свідок не бачив, а дізнався лише зі слів позивача, який
попросив його догнати цей автомобіль сріблястого кольору. Через декілька хвилин
на відстані 500 метрів від місця аварії ОСОБА_4. побачив три автомобілі, які
знаходились на узбіччі і серед них автомобіль “Субару-Форестер” сріблястого кольору, яким управляв відповідач.
Вирішивши, що це саме той автомобіль, який створив аварійну ситуацію, сказав
про це відповідачу, попросивши повернутись, запам'ятав номер автомобіля “Субару-Форестер”і повідомив його позивачу та працівникам ДАІ, які
приїхали на місце події (114-118).

ОСОБА_5., який рухався в
зустрічному напрямку зі швидкістю 90 км/год., повідомив, що бачив, як
автомобіль “Субару-Форестер” різко звернув вліво перед
автомобілем “Хонда-Аккорд” і останній подав світловий сигнал.
При цьому свідок частково запам'ятав номер автомобіля “Субару-Форестер” і не запам'ятав номер автомобілем “Хонда-Аккорд”, біля якого зупинився.

Свідок ОСОБА_6., на показах якого
також ґрунтується рішення, пояснив, що на заправці “Гефест” за кермо автомобіля “Субару-Форестер”, який в подальшому створив аварійну ситуацію, сіла жінка
(а.с.91-102).

В той же час свідок ОСОБА_7., який
був розшуканий через оголошення в газеті, пояснив, що в той час проїжджав на цій
ділянці дороги і не бачив ніякої аварії. Побачивши три автомобілі, які стояли
на узбіччі, і серед них “Субару-Форестер” сріблястого кольору, біля якого
був відповідач та декілька чоловіків, зупинився і попросив підкачати колесо,
яке спускало. Відповідач та інші чоловіки, які теж були там, допомогли
підкачати колесо, принесли компресор і перевірили. На це було затрачено хвилин
10-15. В цей період ніхто не повідомляв про аварію. (а.с.256-261).

Згідно з поясненнями працівників
ДАІ - свідків ОСОБА_8. та ОСОБА_9. всі дані в матеріалах ДАІ вказані згідно з
показами позивача ОСОБА_1. Гальмівного шляху на дорозі не було.

Висновки експертом робились також
виходячи з даних, добутих на підставі показань позивача.

Протокол про адміністративне
правопорушення від 9 травня 2005 року був складений лише відносно самого
позивача ОСОБА_1. за те, що він не обрав безпечної швидкості руху, не врахував
дорожню обстановку і не впорався з керуванням, в результаті чого з'їхав в кювет
і перекинувся (а.с.14 зв.).

Відносно відповідача протокол про
порушення Правил дорожнього руху не складався.

Пославшись на те, що свідки
ОСОБА_10., ОСОБА_11. та ОСОБА_7. підтвердили факт проїзду автомобіля “Субару-Форестер” під управлінням відповідача у день, час та місці
пригоди, суд не дав ніякої оцінки показам зазначених свідків, які пояснили, що
не бачили ніякої аварії чи створення аварійної ситуації відповідачем.

Крім того, пославшись на висновок
експерта від 26 липня 2006 року (а.с.284-289), суд навів у своєму рішенні лише
висновки, які ґрунтувались на показах самого позивача і могли свідчити про вину
водія автомобіля “Субару-Форестер”, і не дав ніякої оцінки висновку,
викладеному в п.1 даного висновку про порушення, допущені позивачем, зокрема
про те, що ОСОБА_1. з того моменту, коли попутній автомобіль “Субару-Форестер”, який рухався по правому ряду, почав зміщуватись на
смугу його руху, повинен був розцінити обстановку як небезпечну для руху і
негайно прийняти міри до зниження швидкості аж до зупинки. Аналогічний висновок
зроблено і у висновку спеціаліста від 15 липня 2005 року (а.с.17-20).

До того ж покази самого позивача
щодо обставин створення аварійної обстановки суперечливі і змінювались в ході
розгляду справи.

Так, в день дорожньої пригоди в
поясненнях працівникам ДАІ ОСОБА_1. стверджував, що автомобіль “Субару-Форестер” почав зміщуватись на його смугу руху за 10 метрів, в
позовній заяві зазначено за 3-5 метрів, а при відтворенні обставин події перед
призначенням авто технічної експертизи зазначив 3,1 метра. І саме виходячи з
останніх показів проводилась експертиза та ухвалювалось судове рішення.

Хоч позивач і стверджував, що
приймав міри до негайного гальмування і намагався об'їхати автомобіль, який
йому перешкодив, але згідно з матеріалами ДАЇ і показами працівників ДАІ ніяких
слідів гальмування автомобіля “Хонда-Аккорд”
на дорозі не було, а були лише поверхові сліди шин з лівого ряду в
правий ряд до узбіччя.

Наявні у справі суперечності
позбавляють суд можливості зробити висновок щодо наявності вини відповідача в
заподіянні шкоди позивачу.

Крім того, задовольняючи позов, суд
всупереч положенням п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про
відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року стягнув з відповідача дійсну
вартість автомобіля і не обговорив питання
про передачу пошкодженого автомобіля відповідачу.

На зазначені недоліки не звернув
уваги і апеляційний суд, залишивши рішення суду першої інстанції без зміни.

За викладених обставин і допущених порушень норм
процесуального права при з'ясуванні обставин справи, ухвалені в справі судові рішення не можуть залишатися без
змін і підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у
х  в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Калінінського районного суду м. Горлівки від 26
квітня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 3 липня 2007
року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                    Ярема
А.Г.

Судді:                                                                                  Жайворонок
Т.Є.

Левченко
Є.Ф.

Лихута
Л.М.

Перепічай
В.С.