Справа № 2-1867/08 р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 вересня 2008 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

судді Антипової Л.О.,

при секретарі Шерстюк Н.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Києві цивільну справу за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернігівської обласної дирекції до
ОСОБА_1
, 3-тя особа ВАТ «Новгород-Сіверський м’ясокомбінат» про стягнення заборгованості по кредитному договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором
НОМЕР_1
в сумі 1124527 грн.03 коп., посилаючись на те, що між позивачем та ВАТ «Новгород-Сіверський м»ясокомбінт» був укладений кредитний договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, строком погашення до 03 липня 2006 року зі сплатою 20 %річних.

04 липня 2005 року в забезпечення виконання умов кредитного договору
НОМЕР_1
був укладений договір поруки з
ОСОБА_1
.

На даний час відповідач у добровільному порядку боргу не повертає.

В судове засідання представник позивача з»явився, позовні вимоги змінив та просив стягнути суму боргу в розмірі 1124527 грн.03 коп. та судові витрати.

В судове засідання з»явився представник 3-ї особи ВАТ «Новгород-Сіверський м»ясокомбінат», який подав заяву про залучення до участі у вказаній справі в якості третьої особи на стороні відповідача. Вказана заява оголошена в судовому засіданні. Представник банку заперечував, вказуючи, що позовна заява про стягнення з комбінату фактично задоволена в господарському процесі та підстав для залучення до участі у справі немає, крім того, ст. 555 ЦК України передбачає обов’язок саме поручителя залучити до участі у справі основного боржника.

Суд вважає заяву таку, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Частина 1 ст. 555 ЦК України дійсно передбачає, обов’язок поручителя в разі пред’явлення до нього позову подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Водночас вказане положення слід розуміти з урахуванням універсальних норм ЦПК України та прав інших осіб, яких може стосуватися постановлено рішення по суті позовних вимог.

Стаття 35 ЦПК України передбачає право третьої особи без самостійних вимог вступити у справу на стороні відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення може вплинути на права та обов’язки, про що в порядку ч. 4 ст. 36 ЦПК України, третя особа подає відповідну заяву.

Як вбачається з заяви третьої особи на стороні відповідача, дане судове рішення може вплинути на обов’язки третьої особи в частині повної або часткової зміни кредитора, появи нового кредитора в особі
ОСОБА_1
(у випадку часткового або повного погашення заборгованості), висунення заперечень проти позиції первісного кредитора, стягнення грошової суми поручителем в регресному порядку, стягнення додаткової або меншої суми заборгованості банком. Крім того, за своєю правовою природою порука є лише засобом забезпечення виконання основного зобов’язання, а основним зобов’язанням є відносини між банком та комбінатом з приводу отриманого та неповернутого кредиту. Таким чином порука є похідним від основного зобов’язання та припинення основного зобов’язання є підставою припинення похідного зобов’язання, яким і виступає порука (ч.1 ст. 559 ЦК України).

Таким чином суд приходить до висновку, що рішення суду може вплинути та права сторін відносин та може біти підставою для виникнення зобов’язань третьої особи без самостійних вимог перед поручителем. З огляду на викладене заява підлягає задоволенню.

Відповідач у судове засідання не з’явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, що дає підстави суду 10.09.08 р. слухати справу у його відсутності та ухвалити заочне рішення відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Між ВАТ «Новгород-Сіверський м’ясокомбінат» та Відкритим акціонерним товариством АППБ «Аваль» в особі ЧОД 04.07.2005 р. був укладений кредитний договір на відкриття кредитної лінії на суму 1 000 000,00 грн. Фактично вказані кошти повною мірою були одержані комбінатом, що не оспорюється останнім.

В порядку забезпечення виконання вказаних кредитних зобов’язань був підписаний Договір іпотеки 05.07.2005 р. на заставну вартість предмета іпотеки 1314865,20 грн. та Договір застави 16.08.2005 р. на заставну вартість предмета застави 970910,40 грн. Загальна вартість заставленого майна становить відповідно 2 285 775, 60 грн., при отриманому кредиті на суму 1 млн. грн. Вказана інформація також ніким не оспорюється. З метою забезпечення боргу було укладено договір поруки третьої особи з відповідачем по справі поручителем
ОСОБА_1
.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Чернігівської області 12.04.2006 р. проти ВАТ «Новгород-Сіверський м’ясокомбінат» було порушено провадження у справі про банкрутство. Оголошення до офіційних друкованих органів з повідомленням інформації про порушення провадження у справі про банкрутство та визначенні строку для подання заяв та вимог кредиторів було дане в газеті Голос України №80 (3830) від 29.04.2006 р.

Банк звернувся до боржника 18.05.06 р. №07-1/2242 з письмовою заявою про визнання майнових вимог до комбінату в сумі 1 043 287,67 грн. в процесі розгляду господарської справи про банкрутство.

Відповідно до абз. 3 п. 8.11 Рекомендацій Вищого господарського суду України «Про практику застосування Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» внаслідок винесення ухвали про визнання вимог, кредитор набуває права отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна боржника, що за своїм змістом дорівнює судовому рішенню про задоволення позову.

Таким чином, суд погоджується з думкою банку, що судовим рішенням стягнуто з комбінату суму заборгованості. У вказаній справі
ОСОБА_1
не виступає в якості учасника процесу, в тому числі третьої особи на стороні комбінату.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України. Таким чином господарський суд, в процесі розгляду справи про банкрутство не обмежений можливістю застосування норм ГПК України, які мають універсальний характер.

Однією з таких норм, є стаття 27 ГПК України, яка передбачає, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору можуть бути залученими до участі у справі за клопотанням сторін або з ініціативи господарського суду. При цьому останні користуються усіма правами і несуть усі обов’язки сторони на боці якої залучені (ч.4 ст. 27 ГПК України). Відповідно до ст. 21 ГПК України сторонами можуть бути виключно юридичні особи, водночас жодних вимог відносно третіх осіб ГПК не висуває.

Оскільки боржником є комбінат (основна сторона), кредитором – банк (сторона), то останній мав залучити в якості третьої особи саме у господарський специфічний спір майнового поручителя, оскільки відповідальність поручителя обмежується відповідальністю боржника та наявністю майна боржника.

Таким чином, банк у вказаній справі мав повне право та можливість залучити
ОСОБА_1
до участі у розгляді справи про банкрутство, де остання несла б солідарну відповідальність. Водночас вказаного банком зроблено не було.

Банк в господарській справі про банкрутство має додаткові привілейовані права, а саме.

Частина 6 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає, що розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їх заявами, а за їх відсутності, - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав. Вказане майно з урахуванням ч.2 ст. 26 цього Закону включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Частина 1 ст. 31 Закону гарантує, що кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються у першу чергу на задоволення вимог, забезпечених заставою. В той же час можливість укладення мирової угоди базується на обов’язковості згоди заставних кредиторів (ч. 3 ст. 35 Закону).

Наразі проти боржника реалізується спеціальна процедура відновлення платоспроможності боржника, встановлена Законом «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Заява банку на повну суму задоволена. При цьому збільшення в подальшому або стягнення іншої суми банком можлива лише в порядку господарського судочинства спеціально передбаченому законом про банкрутство.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлює спеціальний порядок розгляду справи про відновлення платоспроможності боржника, стягнення коштів з останнього та розпорядженням його майном, в якому бере участь банк.

Вимоги банку забезпечені повною мірою заставою. Стаття 19 Закону «Про заставу» передбачає, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Право звернути стягнення на заставлене майно виникає відповідно до ч. 1 ст. 20 вказаного вище закону, у заставодержателя в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

При цьому частина 4 цієї статті надає право заставодержателя звернути стягнення як на індивідуально визначену окрему будь-яку річ так і на їх сукупність. При цьому це не впливає на жодні права заставодержателя за його вибором.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Можливість звернення стягнення на заставлене майно та його оперативне виконання також прямо передбачено ст. 52 Закону «Про виконавче провадження», яка визначає порядок звернення стягнення саме на заставлене майно.

Вказане свідчить про можливість банку самостійно здійснити задоволення своїх грошових вимог до комбінату з моменту порушення зобов’язань, що випливають з кредитного договору і тим більше справи про банкрутство, за рахунок заставленого майна, в тому числі обладнання, об’єктів нерухомості та отримати відповідні кошти в першу чергу.

Частина 3 ст. 13 ЦК України передбачає, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоду іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В даному випадку суд вважає, що будучи заставним кредитором, маючи пріоритетний статус задоволення вимог за рахунок заставленого майна в першу чергу, маючи на це додаткові права, банк з моменту порушення комбінатом зобов’язань, що випливають з кредитного договору не здійснив жодних дій по фактичному стягненню грошових коштів за рахунок майна.

Частина 2 ст. 555 ЦК України Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Основне заперечення з боку комбінату є той факт, що на сьогодні невідома сума, яка буде стягнута на користь банку за рахунок майна комбінату.

Комбінат та поручитель мають нести відповідальність як солідарні боржники, про що має бути постановлене судове рішення. Водночас з комбінату вже фактично стягнуто певну суму коштів, а Відповідачем по даній справі значиться лише
ОСОБА_1

Процес банкрутства є єдиним виключенням із загального правила виконання судового рішення, де судове рішення виконується не спеціальним уповноваженим органом держави, а виключно арбітражним керуючим в порядку саме цього закону, а не Закону «Про виконавче провадження». В цьому проявляється специфіка Закону про банкрутство. Водночас в процесі продажу майна банкрута відповідно до Закону «в першу чергу погашаються вимоги заставодержателів», яким був і залишається банк.

У випадку винесення цього рішення про задоволення позовної заяви банку без участі комбінату в якості відповідача (солідарної особи), виникає реальна можливість у банку стягнути за різними процесами та процесуальними документами подвійну суму заборгованості, що є неприпустимим.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України рішення ухвалюється іменем України та обов’язкове для всіх осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання такого рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судове рішення про стягнення з поручителя вказаної суми коштів не буде пов’язане зі справою про банкрутство та власне комбінатом, оскільки чинним судовим рішенням неможливо визначити солідарність відповідальності комбінату та поручителя, оскільки згідно рішення господарського суду з комбінату вже стягнуто заборгованість та його виконання здійснюється в спеціальному порядку передбаченому Законом «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який не припускає виключень чи обмежень щодо невиплати заборгованості за рахунок майна заставним кредиторам.

У випадку погашення певної суми коштів поручителем по цивільній справі, поручитель не зможе юридично набути статусу кредитора у господарській справі про банкрутство, бо ГПК України не допускає процесуального правонаступництва (ст. 25 ГПК України). Тому при погашенні вимог поручителем, він не зможе задовольнити свої вимоги навіть за рахунок майна комбінату, та будуть об’єктивно порушені права поручителя. Дії банку по стягненню з поручителя в іншому цивільному процесі суми повною заборгованості, фактично призведуть в подальшому, у випадку погашення частково або повністю поручителем, до неможливості регресного звернення поручителя до комбінату з метою фактичної компенсації сплати вказаних коштів за рахунок майна, та відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України свідчать, що банк при здійсненні своїх прав не утримується, а навпаки свідомо сприяє порушенню прав інших осіб, тобто поручителя.

Тому якщо частина грошових вимог буде погашена за законом у зв’язку з неможливість їх задоволення (ч. 6 ст. 31 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»), то основне зобов’язання фактично буде припинено (ч. 1 ст. 598, 609 ЦК України). А похідне (порука) втратить силу (ст. 546, ч.2 ст. 548 ЦК України), бо основне зобов’язання буде погашено або фактично, або згідно закону.

З урахуванням порушень ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України банком, суд вважає за необхідне застосувати ч. 3 ст. 16 ЦК України як підставу для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 213, 215, 218, 224, 225, 228, 294 ЦПК України, ч. 3 ст. 16 ЦК України, ст. 19-20 Закону «Про заставу», ст. 52 «Про виконавче провадження», «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», суд-

В И Р І Ш И В:

П задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м.Києва протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження через районний суд.

Стягнути з
ОСОБА_1
на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції 129580 грн. 54 коп. заборгованості, 1295 грн. 80 коп. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього стягнути 130906 грн. 34 коп.

Суддя: