АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД  КІРОВОГРАДСЬКОЇ   ОБЛАСТІ
Справа №
Головуючий  у  суді першої
інстанції  Дьомич Л.М.
Доповідач Пономаренко В.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11
вересня 2008 року     Колегія суддів
судової  палати  у цивільних справах  апеляційного
суду  Кіровоградської   області
у складі :

головуючого
-  судді Кодрула М.А.

суддів
- Потапенка В.І.,  Пономаренко В.Г.

при
секретарі  - Донець А.Ю.,

розглянувши
у  відкритому судовому засіданні в м.
Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою дитячої міської лікарні  на
рішення  Кіровського районного
суду міста Кіровограда від 02 червня 2008 року
у справі за позовом ОСОБА_1до Управління охорони здоров'я
Кіровоградської міської ради, дитячої міської лікарні міста Кіровограда, третя
особа : ОСОБА_2, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2005
року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
Управління охорони здоров'я
Кіровоградської міської ради , про відшкодування  матеріальної і моральної шкоди унаслідок
встановлення неправильного діагнозу, що спричинило тяжкі наслідки і  призвело до порушень прав споживача медичних
послуг.  Просила стягнути з
відповідача  матеріальну шкоду в сумі 1000
грн. та моральну шкоду у сумі 20000 грн.

Вимоги мотивовані тим, що 12 серпня 2004 року її
малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження , став неспокійним,
постійно плакав,  періодично блював,
поступово відмовився від їжі і було помітно, що в нього щось болить та  непокоїть. У зв'язку з цим був викликаний
лікар  і 13 серпня 2004 року о 9.00 год
прибула дільничний лікар педіатр ОСОБА_2 , якій було повідомлено про симптоми
хвороби дитини.  Проте, лікар,  не проводячи повного огляду, оглянувши лише
порожнину рота дитини, встановила діагноз: „прорізування зубів” і виписала
рецепт, за яким вона придбала ліки.

Вночі стан здоров'я сина погіршився,  він не переставав плакати і ліки, які вона
йому давала за рекомендацією лікаря, йому не допомагали. Черговий лікар, який
прибув  вранці 14 серпня 2004 року,
оглянувши дитину, встановив діагноз: „інвагінація” і рекомендував його негайну
госпіталізацію. Того ж дня син був госпіталізований до обласної дитячої лікарні
у тяжкому стану з діагнозом „сліпо-ободочна інвагінація, серозно-гемаррогічний        перитоніт, кишечник синдром” і в
екстреному порядку прооперований.

Позивач вважає, що її син переніс тяжку операцію  з вини лікаря-педіатра ОСОБА_2 яка в
результаті неякісного огляду дитини своєчасно не встановила правильний діагноз,
внаслідок чого вимушено відбулося хірургічне втручання, якого можна було  б уникнути. Внаслідок неправомірних дій
лікаря педіатра ОСОБА_2  їй спричинений
матеріальний збиток, пов'язаний з затратами на лікування дитини, а так само
моральна шкода, що виразилася в моральних стражданнях з приводу стану здоров'я
дитини, яка через халатне відношення лікаря до своїх обов'язків притерпіла
фізичний біль.

Ухвалою суду від 23 грудня 2005 року до участі в справі в
якості співвідповідача залучена дитяча міська лікарня і в якості третьої особи
- Михайловська І.Є

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда
від  02 червня 2008 року  позов ОСОБА_1. задоволено частково.  Стягнуто з дитячої міської лікарні на  користь позивачки у відшкодування матеріальної
шкоди - 271.39 грн.,  у відшкодування
моральної шкоди - 3000 грн.,  понесених
судових витрат - 755.36 грн. і на користь держави  судові витрати в розмірі 89.50 грн. У позові
до  управління охорони здоров»я
Кіровоградської міської ради відмовлено.

В апеляційній скарзі
дитяча міська лікарня просить рішення суду скасувати, оскільки, на думку
апелянта, воно постановлене з порушенням
норм матеріального і процесуального права і  суперечить фактичним  обставинам справи,  ухвалити по справі нове рішення,  яким  у
задоволенні  позову відмовити.

Апелянт посилається на те, що  судом при вирішенні  справи недостатньо повно досліджені   та неправильно встановлені обставини справи,
недостатньо повно досліджені докази, зокрема, результати службового розслідування
та висновки експертизи, які безпідставно
відхилені судом. Висновки суду ґрунтуються на припущеннях, а тому
рішення є незаконним.

У запереченнях на скаргу
позивач посилається на безпідставність тверджень відповідача і просить
рішення суду залишити без змін.

Заслухавши
доповідача,  пояснення сторін у
справі, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи  в межах доводів апеляційної скарги, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково а
рішення суду скасуванню  з наступних
підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення  суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі
своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 13 серпня 2004 року о 9.00 год.
на  виклик позивачки у зв'язку зі станом
здоров'я її малолітнього сина  ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,
захворювання якого виражалось у неспокійній поведінці дитини, що
свідчило, що в нього щось болить та непокоїть,
відмові від їжі, блюванні після годування,   прибула працівник реорганізованого  медичного центру, правонаступником якого є
міська дитяча лікарня, дільничний лікар педіатр ОСОБА_2 , якою після огляду
дитини було виставлено діагноз „прорізування зубів”, призначено відповідне
лікування і активне відвідування дитини лікарем наступного дня.  Вночі самопочуття  дитини значно погіршилося і  лікар, який прибув  на виклик
вранці 14 серпня 2004 року,  після
огляду дитини вказав  на підозру  захворювання „непроходимість кишечника” -
інвагінація, У зв'язку з цим  син
позивачки того ж дня був госпіталізований до хірургічного відділення дитячої
міської лікарні  і прооперований.

Згідно історії хвороби дитини і протоколу операції
початок операції о 15.35 год., кінець операції - 17.00 год. Дитина позивачки
виписана  з лікарні у задовільному стані
25 серпня 2004 року. Діагноз при виписці : сліпо ободочна інвагінація. Ускладнення:
серрозно - гемаррогічний  перитоніт.
Кишечний синдром.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних
вимог суд першої інстанції виходив з доведеності неналежного надання медичної
допомоги та медичного обслуговування
дитині  ОСОБА_3 дільничним лікарем
педіатром ОСОБА_2 працівником реорганізованого медичного центру,
правонаступником якого є дитяча міська лікарня., яка зі слів позивачки   не
дослідила повністю  ознаки
хворобливого стану дитини,   не
запропонувала більш ретельний огляд дитини
в умовах медичного закладу, і наявності
причинного зв'язку  між неналежним
наданням  медичної допомоги та медичного
обслуговування  дитини та негативними
наслідками, а саме лікуванням дитини шляхом хірургічного втручання, оскільки з
часу початку хвороби консервативне лікування
стало неможливим. Тобто наявність вини
дільничного лікаря у негативних наслідках , що настали і покладення
обов'язку відшкодування шкоди на міську дитячу лікарню на підставі ст. 24
Закону України „Про захист прав споживачів”,
та ст..ст.  1166, 1167, 1172 ЦПК
України.

Однак, погодитися з таким висновком не можна, оскільки на
порушення вимог ст..ст. 60, 212, 213 ЦПК України рішення суду не містить
переконливих доводів на підтвердження
зроблених висновків.

Суд належним чином не з'ясував характер та суть заявлених
позивачкою вимог,  норми права, якими
вони регулюються, докази, якими стверджуються та не дав їм належної правової
оцінки.

Застосовуючи  вимоги Закону від 12.05.2001 року   „Про захист прав споживачів”,  який регулює
відносини споживача  з підприємством,
установою, організацією, чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та
продають товари, виконують роботи і надають послуги,  суду слід було мати на увазі, що цей Закон
встановлює загальні підстави
відповідальності  за порушення
прав споживачів.  Але до  відносини, що виникають із заподіяння
шкоди  працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків,
положення зазначеного Закону не застосовуються і в даному випадку  відповідальність юридичної або фізичної
особи, з якою працівник перебуває у трудових відносинах, настає на загальних
підставах, передбачених ст..ст.  1166,
1167 та  ст.1172 ЦК України.

Згідно ст.. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі,
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Положеннями ч.1 ст. 1172 ЦК
України  передбачено, що юридична або
фізична особа відшкодовує  шкоду, завдану
їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Таким чином, відповідно до загальних
засад  цивільно-правової
відповідальності  обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору
підлягають:  наявність шкоди,
протиправність  діяння  її заподіювача,  наявність причинного зв'язку між шкодою і
протиправними  діяннями заподіювача та
вини останнього в її  заподіянні.

Протиправна поведінка   в цивільних правовідносинах означає
порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійснення заборонених дій
або в утриманні  від здіснення  наказів правової норми діяти певним чином.
Тобто, протиправність - це порушення вимог норм права, невиконання юридичних
обов'язків, закріплених у нормативно-правових документах.

Визнаючи дії  лікаря-педіатра ОСОБА_2 як неналежно надану
медичну допомогу, суд всупереч вимога закону, не зазначив, в чому конкретно
проявилися протиправність та
неправомірність дій лікаря-педіатра
при наданні допомоги дитині ОСОБА_3, які вимоги нормативних актів  нею порушені.. При цьому в якості доказу
протиправної поведінки лікаря  суд
прийняв  особисту точку зору позивача
щодо якості  надання  медичної допомоги та  наказ
по медичному центру діагностики і реабілітації дітей від 01.09.2004 року
№ 204 , виданого по  результатам
службового розслідування, проведеного  на
підставі заяви позивачки, яка 25.08.2004 року
звернулася до медичного центру зі скаргою на дії лікаря .

Проте такі висновки є
непереконливими з огляду на наступне.

Відповідно до Програми подання
громадянам гарантованої державою безоплатної медичної допомоги, затвердженої
Постановою  Кабінету Міністрів України
від 11 липня 2002 року № 955 медична допомога - це вид діяльності, який включає
комплекс заходів, спрямованих на оздоровлення та лікування пацієнтів у стані,
що на момент її надання загрожує життю, здоров'ю і працездатності та
здійснюється професійно підготовленими працівниками, які мають на це право
відповідно до законодавства.

Згідно  п.2.18
Примірного положення про лікаря педіатра-дільничного, затверджених
наказом  Міністерства охорони здоров'я
України  від  29 листопада 2002 року № 434 „Про
удосконалення  амбулаторно-поліклінічної
допомоги дітям в Україні”, лікар-педіатр дільничний  здійснює медичний огляд хворих дітей вдома в
день надходження виклику, направляє при наявності показань на лікування у
стаціонар. Вживає заходів до невідкладної госпіталізації дитини у випадках,
коли стан її здоров'я загрожує життю.

Таким чином, підставою
направлення  хворих дітей на лікування у
стаціонар, та вжиття заходів до невідкладної госпіталізації  є
наявність показань стану
дитини  та загрози життю,  здоров'ю на час її огляду лікарем.

Як убачається із тексту наказу від
01.09.2004 року № 204 результатами службового розслідування, проведеного
завідуючим відділенням Кожухар Т.С. , встановлено, що при огляді  дитини 13.08.2004 року  клініки інвагінації не було. Помилкою
дільничного лікаря ОСОБА_2 у наказі зазначено, що незважаючи на   наявність диспентичних явищ, лікар не
запропонувала матері  стаціонарне  або амбулаторне обстеження та  визнано, що тактика дільничного лікаря
ОСОБА_2  у відношенні до дитини  ОСОБА_3 не була зовсім вірною  і не відповідала  вимогам керівництва.  Зазначеним наказом     дільничному лікарю ОСОБА_2 оголошено догану.

Матеріалами перевірки службового
розслідування щодо розгляду скарги ОСОБА_1., проведеної комісійно на базі
управління  охорони здоров'я
Кіровоградської міської ради згідно з наказом
управління охорони здоров'я від 6.01.2006 року за № 1, з залученням
спеціалістів в області педіатрії та хірургії
встановлено, що  службове
розслідування проводилося одноосібно завідуючою педіатричним  відділенням медичного центру без залучення
лікаря - хірурга, який повноважний надати пояснення  та опис перебігу інвагінації від початкової
симптоматики до післяопераційних ускладнень, без врахування інформації,
зазначеної в  амбулаторній картці дитини
із записами лікарів - педіатрів від 13.08.2004 року та 14.08.2004 року ,  дії лікаря - педіатра ОСОБА_2 визнані
неправомірними без зазначення які  норми
інструкцій, наказів МОЗ України стосовно надання медичної допомоги дітям  нею були порушені, а тому є
необ”єктивним.

Комісією відмічено розбіжності та невідповідність
поданої  медичним центром інформації по
розгляду скарги ОСОБА_1. заявниці та до
управління охорони здоров'я, які полягають в тому, що на час проведення
службового розслідування  лікарю-педіатру
ОСОБА_2. згідно з наказом  управління
охорони здоров'я облдержадміністрації від 31.10.2003 року № 491-46
присвоєно  першу кваліфікаційну категорію
по педіатрії, тоді як в наданій інформації медичним центром зазначено про
передачу документів на переатестацію лікаря-педіатра ОСОБА_2  на підтвердження  другої
кваліфікаційної категорії, чого не було зроблено (а.с.89-110).

По результатам перевірки, на підставі  поетапного порівняльного аналізу
характерної  симптоматики  „інвагінації”
та стану дитини ОСОБА_3, відображених в амбулаторній картці,  комісією зроблено обґрунтований висновок,
що  діагноз „інвагінація” дитині ОСОБА_3
вранці 13.08.2004 року не міг бути встановлений через відсутність проявів
характерної симптоматики для даного захворювання  і
що  порушень  вимог
Положення про лікаря-педіатра дільничного при огляді дитини  вранці 13.08.2004 року лікарем
ОСОБА_2допущено не було (дитина оглянута в день виклику, діагноз встановлений
згідно загального стану дитини, показань для направлення на додаткове
амбулаторне обстеження та госпіталізацію не було) які об'єктивно підтверджують
висновки комісії і не містять будь-яких суперечностей.

Документи, що використовувалися  в роботі комісії про проведенню перевірки
матеріалів службового розслідування по наданню медичної допомоги дитині
ОСОБА_3  за скаргою його матері    разом з протоколом засідання комісії  надані суду і були предметом дослідження в
судовому засіданні.

На  думку колегії
суддів зазначені документи об'єктивно підтверджують висновки комісії не містять
будь-яких суперечностей. Всупереч
вимогам закону суд  першої
інстанції не дав оцінки матеріалам перевірки
і  без будь-якої мотивації   і обґрунтування не прийняв їх до уваги.

Відповідно до  висновку   судово-медичної експертизи  від 12.11.2007 року № 245,  яка призначена судом за клопотанням
позивачки, проведеної за матеріалами справи судово - медичною комісією  визначено, що
інвагінація кишок - це патологія, що характеризується проникнення
частини кишки в просвіт іншої кишки, розташованої нижче або вище.

Основними симптомами, що дозволяють встановити вказаний
діагноз є нападоподібний біль, блювотиння, що супроводжує нападоподібний біль,
наявність пухлиноподібного утворення в черевній порожнині, виділення крові з
заднє прохідного отвору (вказаний симптом здебільшого проявляється через 6
годин і більше від початку захворювання), яких за даними медичної картки
розвитку дитини дільничним лікарем 13 серпня 2004 року, крім блювотиння, яке
може бути проявом і іншої патології, не було.

У висновку констатовано, що консервативна терапія при
даній патології застосовується в перші 18 годин від початку захворювання, або
при тривалості кровотечі не більше 10 годин.
У даному випадку під час госпіталізації на 12.40 год 14.08.2004 году у
дитини були у наявності усі симптоми інвагінації кишечника, а за анамнезом,
повідомленим мамою дитини захворювання розпочалося  12.08.2004 року, тобто від початку захворювання
пройшло набагато більше 24 годин. Сукупність клінічних даних та анамнезу дали
привід для проведення оперативного втручання.

На підставі досліджених медичних документів  судово-медична комісія прийшла до висновків,
що   інвагінація у дитини позивачки
виникла після 15.00 годин 13 серпня 2004 року, тобто після огляду дитини
дільничним лікарем і що на час обстеження
дитини вранці 13 серпня 2004 року за даними медичної картки розвитку
дитини, з урахуваннях даних проведеної операції, інвагінації кишечника у дитини
не було(а.с. т.1 а.с.225-232)..

Висновок експертизи
заснований на матеріалах справи, у тому числі даних  медичної картки розвитку дитини, медичної
картки стаціонарного хворого, що містить протокол операції, які є медичними
документами, а будь-який медичний документ - це насамперед, юридичний документ,
який є  джерелом  доказування. Підстав сумніватися  в компетентності осіб, що проводили
експертизу, її неповноті або невірогідності колегія суддів не вбачає.

А тому не
прийняття висновку експертизи як належний доказ судом першої інстанції  і спростування його запереченнями позивачки,
які ґрунтуються на  її поясненнях  з даних досліджених нею медичних посібників,
з висвітленими в них теоретичними підходами до лікування того чи іншого захворювання,
зроблені з узагальненої практики, а не відносно конкретної  особи ,
колегія суддів вважає
неправильним.

Аналіз матеріалів справи досліджених судом, висновок
комісійної судово-медичної експертизи, свідчить про  відсутність причинного зв'язку  між
діяльністю  лікаря-педіатра  ОСОБА_2
І.Є. на час обстеження дитини  о 9
годині  ранку 13 серпня 2004 року та
лікуванням дитини шляхом оперативного втручання 14 серпня 2004 року.

При таких обставинах законних підстав для задоволення
заявлених вимог немає.

Виходячи
з викладеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої
інстанції  про часткове задоволення
позову ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи,
висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що свідчить про
допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, які
призвели до неправильного вирішення справи.

Зазначене відповідно до ст.. 309 ЦПК
України  є підставою для скасування
рішення в частині задоволення  позову про
стягнення з дитячої міської лікарні на користь ОСОБА_1. матеріальної та
моральної шкоди,  відшкодування  судових витрат на проведення експертних
досліджень  і ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.5 ст. 88 ЦПК України,  якщо суд апеляційної інстанції не передаючи
справу на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволені позову  відмовлено, судові витрати по сплаті  судового збору на корить держави  суд покладає на позивача і відповідно до ч.3
ст. 82 ЦПК України вважає за можливе звільнити
від сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

Керуючись
ст..ст.303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 316, 317,319 ЦПК України, колегія
суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу  дитячої міської лікарні   задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду міста  Кіровограда
від 02 червня 2008 року в частині стягнення з дитячої міської лікарні на
користь ОСОБА_1272.39 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 3000 грн. у
відшкодування моральної шкоди, 755.36 грн. судових витрат і стягнення на
користь держави  89.50 коп. судових
витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові ОСОБА_1до дитячої міської лікарні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1на користь держави 59.50 грн. судового
збору.

В іншій частині рішення суду  залишити без зміни

Рішення
апеляційного суду  набирає
законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене  в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох місяців  з дня
набрання  ним  законної сили.

Головуючий:

Судді: