У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада  2008
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                    Григор'євої
Л.І.,

суддів:                                 Балюка М.І.,                     Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,
Косенка В.Й., -

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права
власності на будинок та відшкодування моральної шкоди за касаційною
скаргою  ОСОБА_1  на рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 26 травня 2008 року,

встановила:

У грудні 2003 рокуОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги
тим, що 16 січня 2002 року сторони домовилися про укладення договору купівлі-продажу  &frac12; частини АДРЕСА_1 за 7 500 доларів США. На виконання
цієї домовленості сплатила ОСОБА_2. завдаток у сумі 15 900 грн., проте він від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу частини будинку ухиляється. Просила суд визнати
за нею право власності на &frac12; частину спірного будинку, а також стягнути з
відповідача моральну шкоду в сумі 50 тис. грн.

Рішенням  Залізничного  районного
суду   м. Сімферополя від 22 грудня
2003 року  позов задоволено частково. Визнано
дійсним договір купівлі-продажу &frac12; частини АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1. та ОСОБА_2, і визнано право власності на
&frac12; частину зазначеного будинку за ОСОБА_1. У решті  позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду  Автономної Республіки Крим від 26 травня
2008  року   рішення
районного  суду  скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзіОСОБА_1   просить скасувати рішення апеляційного суду  та залишити в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права
та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 16 січня 2002 року сторони уклали письмовий договір
завдатку, в якому погодили умови купівлі-продажу &frac12; частини житлового   АДРЕСА_1 за
ціною  40
тис. грн.   (7 500 доларів США)    та
його    нотаріального    посвідчення   до   1
квітня 2004 року. На виконання цього договоруОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2. завдаток
у сумі 15 900 грн. 9 січня 2003 року сторони уклали ще один письмовий договір
завдатку зі збереженням попередніх умов, передбачених договором від 16 січня
2002 року щодо предмета договору, його ціни
та   обов'язку   нотаріального  посвідчення договору до 1 квітня 2004 року

( а.с. 6).

За цим договором ОСОБА_1 передала
ОСОБА_3., яка діяла за дорученням відповідача ОСОБА_2, 5 480 грн. (1 тис.
доларів США).

Задовольняючи позов ОСОБА_1. у частині визнання договору купівлі-продажу &frac12; частини будинку дійсним, районний суд виходив із того, що сторони
домовилися з усіх істотних умов договору, позивачка відповідно до  ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року частково
виконала умови договору, але відповідач ухиляється від його нотаріального
посвідчення.

Скасовуючи рішення районного суду в цій частині та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1., апеляційний суд виходив із
відсутності доказів щодо наявності домовленості про укладення договору
купівлі-продажу частини будинку між усіма власниками спірного будинку та факту
неповного виконання позивачкою умов договору щодо сплати обумовленої договором
суми.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна, оскільки суди дійшли
їх із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення зазначеним вимогам не відповідають.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2. з 1989 року і на час укладення
письмових договорів від 16 січня 2002 року та 9 січня 2003 року перебуває в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а.с. 98, 100).

Однак ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції при
ухваленні   рішення   не
з'ясовано  питання та не
встановлено факту згоди ОСОБА_4 на відчуження ОСОБА_2.  &frac12; частини житлового
АДРЕСА_1

Проте відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України дійсним може бути визнано такий
договір, який на момент його вчинення міг бути укладений сторонами з
дотриманням вимог закону та посвідчений нотаріально згідно з положеннями
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі -
Інструкція).

Відповідно до п. 35 Інструкції угоди про відчуження майна подружжя, що
належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового
нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусами при наявності
письмової згоди другого із подружжя.

Враховуючи, що згідно з нормою ст. 23 КпШС Української РСР (дія якого
поширюється на спірні правовідносини) для укладення договору купівлі-продажу
нерухомого майна і його нотаріального посвідчення вимагається письмова згода
іншого з подружжя, суди при ухваленні рішення повинні були встановити факт
наявності чи відсутності такої згоди та обговорити питання про залучення до
участі у справі ОСОБА_4, оскільки вирішення судами спору впливає на її права та
обов'язки.

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у позові про стягнення моральної
шкоди, та апеляційний суд, залишаючи в цій частині рішення без змін,
обґрунтовано виходили з відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, у
правовідносинах сторін, які ґрунтуються на договорі, умовами якого відшкодування
моральної шкоди не передбачено.

Таким чином, ураховуючи, що судом першої інстанції допущені порушення норм
матеріального й процесуального права та ці порушення не були усунені
апеляційним судом, та одночасно апеляційний суд допустив порушення цих норм,
судові рішення в частині  позову ОСОБА_1
про визнання договору купівлі-продажу Ѕ частини будинку дійсним на
підставі ч. 3 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи в
цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення  Залізничного  районного
суду   м. Сімферополя від 22
грудня 2003  року  та
рішення   Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 26 травня 2008 року в частині позову ОСОБА_1 про
визнання договору купівлі-продажу Ѕ частини будинку дійсним скасувати,   передати справу в цій частині на новий
розгляд до Залізничного  районного  суду
м. Сімферополя.

У решті - рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Л.І. Григор'єва

Судді:
М.І. Балюк

В.М.
Барсукова

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко