3 вересня    2008 року                                                                    м.
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
розглянувши у  судовому засіданні справу за позовом
житлово-експлуатаційної дільниці Сумського обласного міжгосподарського
об'єднання по будівництву "Облагробуд" до ОСОБА_1 в її інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_2про виселення за касаційною скаргою
житлово-експлуатаційної дільниці Сумського обласного міжгосподарського
об'єднання по будівництву "Облагробуд" на ухвалу Апеляційного суду
Сумської області від 20 грудня 2007 року,
в с т а н о в и л а:
серпні 2007 року житлово-експлуатаційна дільниця Сумського обласного
міжгосподарського об'єднання по будівництву "Облагробуд"  (далі - ЖЕД) звернулася до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що  в   1990 році у зв'язку з трудовими відносинами
ОСОБА_2., а також членам його сім'ї було надано кімнату  АДРЕСА_1
році ОСОБА_3. звільнився з роботи в указаному об'єднанні за власним бажанням і
виїхав із гуртожитку, але в кімнаті залишилися проживати члени його сім'ї.
що відповідачки безпідставно займають спірне приміщення, позивач просив виселити
їх з указаної кімнати без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням  Зарічного районного суду м. Сум від 2
листопада              2007 року,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 20 грудня
2007 року,  у задоволенні позову
відмовлено.

Окремою
ухвалою Апеляційного суду Сумської області від                    20 грудня 2007 року
постановлено довести до відома прокурора м. Сум про виявлене порушення вимог
діючого законодавства начальником житлово-експлуатаційної дільниці Сумського
обласного міжгосподарського об'єднання по будівництву "Облагробуд"
ОСОБА_4 . при вирішенні питання про примусове виселення ОСОБА_1. та
неповнолітньої ОСОБА_2. з жилого приміщення в гуртожитку.

У обгрунтування касаційної скарги
ЖЕД посилається на невідповідність висновків судів обставинам справи, неповноту
з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування
норм матеріального й порушення норм процесуального права та ставить питання про
скасування ухвали апеляційного суду й передачу справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що після розірвання шлюбу
між             ОСОБА_3. та ОСОБА_1.
відповідачки набули самостійні права на спірне жиле приміщення в гуртожитку;
ОСОБА_1. є одинокою особою, з якою проживає неповнолітня дитина -                ОСОБА_2., тому вона не підлягає
виселенню без надання іншого жилого приміщення, крім того, позивач без поважних
причин пропустив строк позовної давності.

Проте з
такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим
є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 2 ст. 132
ЖК Української РСР  працівників   підприємств,
установ,  організацій,  які поселилися в гуртожитку в зв'язку з
роботою,  може  бути
виселено без  надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за
порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили  роботу
з  інших  підстав,
ніж  ті,  що зазначені в частині другій цієї статті,  а також осіб, перелічених у статті 125 цього
Кодексу,  може бути виселено лише з
наданням їм іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК Української РСР, п. 41 Положення
Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів
УРСР від 3 червня 1986 року № 208 (далі - Положення) визначено, що без надання
іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, а
саме у разі, якщо  робітники і  службовці припинили  трудові
відносини  з підприємством,  установою,
організацією  за  власним бажанням, не може бути виселено певне
коло осіб, у тому числі одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають
разом з ними.

За змістом п. 4
Положення одинокими особами, у розумінні цього нормативно-правового акта, є
особи,  які не перебувають у сімейних
стосунках.

Разом з тим, Пленум
Верховного Суду України в п. 22 постанови           від 12 квітня 1985 року № 2 указав,
що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків,  судам
слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до
Положення ордера на  зайняття  жилої площі в гуртожитку.

Відповідно до ст. 129
ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Положення на підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація підприємства,    установи,
організації   видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Пунктом 17 Положення
передбачено, що громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх
відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх
неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення
допускається лише з дозволу адміністрації,
профспілкового комітету,
установи,  організації та письмової
згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3. - чоловік  і батько відповідачок
- з 1990 року працював у ремонтних майстернях
колективного АТП-1800 та в МПМК-35, що є структурними підрозділами  Сумського обласного міжгосподарського
об'єднання по будівництву "Облагробуд",  у зв'язку з чим на підставі клопотання
начальника АТП-1800 і голови профспілкового комітету від 11 грудня 1990
року              ОСОБА_2. було
надано  спірну кімнату в гуртожитку.

Згідно з копією наказу від 5 лютого
1993 року № 48 ОСОБА_3. звільнився з роботи
за власним бажанням і в 1995 році знявся з реєстрації за адресою:
АДРЕСА_1 . У спірній кімнаті залишилися проживати його колишня дружина та
донька, 1990 року народження, - відповідачки у справі.

У протоколі судового засідання 2
листопада 2007 року вказано, що суд вивчив певні аркуші справи та матеріали
справи № 2-468/2007 року, проте не зазначив, що судом оглядався ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Суд першої інстанції вказаних
положень законодавства  не врахував, у
порушення ст. 213 ЦПК України неповно з'ясував обставини справи, а саме не
розглянув питання щодо видачі відповідно до Положення
ордера на  зайняття  жилої площі в гуртожитку та дотримання
встановленого законом порядку вселення членів сім'ї в жилі приміщення гуртожитку,
що має значення для вирішення справи.

Крім того, відповідно до п. 2 Положення, ст. 127
ЖК Української РСР гуртожитки
призначаються  лише для   проживання
робітників, службовців,
студентів,  учнів,  а також інших громадян  у
період їх роботи або навчання.

Матеріали справи не містять жодних документів, які б
свідчили, що ОСОБА_1. перебувала в трудових відносинах із Сумським обласним міжгосподарським об'єднанням по будівництву
"Облагробуд", а тому висновок суду щодо
набуття відповідачками самостійних прав на спірне житло суперечить законодавчо
визначеному призначенню гуртожитків.

Крім того, суд помилково вважав, що
відповідно до рішення господарського суду Сумської області  від 29 листопада 2004 року гуртожиток
переданий позивачу ще в 1986 році, а як юридичну особу ЖЕД було зареєстровано у
1994 році, а тому позивач не був позбавлений права своєчасно звернутися до суду
для вирішення питання щодо виселення відповідачок із жилого приміщення, та не
дав належної оцінки поясненням позивача щодо виникнення в нього права на
звернення до суду за захистом указаних прав після ухвалення господарським судом
рішення, а також змісту зазначеного рішення, згідно з яким у зв'язку з
відсутністю оформлених відповідно до вимог чинного законодавства
правовстановлюючих документів на гуртожиток, право власності за ЖЕД було
визнано лише  цим судовим рішенням від 29
листопада 2004 року та зареєстровано в установленому порядку лише 10 січня 2005
року.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції не можна визнати законним і
обгрунтованим. Апеляційний
суд на вказані порушення норм процесуального права судом першої інстанції уваги
не звернув та залишив рішення без змін.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню з підстав, визначених ч. 2 ст. 338  ЦПК України, з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст. ст.  336, 338 ЦПК України, колегія
суддів Судової  палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у
х в а л и л а:

Касацйну скаргу
житлово-експлуатаційної дільниці Сумського обласного міжгосподарського
об'єднання по будівництву "Облагробуд" задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Сум від 2 листопада              2007
року й ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 грудня 2007 року
скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді Верховного Суду України

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

В.С. Перепічай   Я.М. Романюк