УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 липня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,

Лященко  Н.П.,

Луспеника Д.Д.,

Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до човнового
кооперативу “Афганець”, Керченської міської ради про визнання права власності, за
касаційною скаргою Керченської міської ради на рішення Керченського
міського суду Автономної Республіки Крим від 15 листопада 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 січня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2006 року ОСОБА_1. пред'явив в суді позов до
човнового кооперативу “Афганець”, Керченської міської ради про визнання права
власності на нерухоме майно (елінг).

Зазначав, що у 1990 році рішенням виконавчого комітету
Керченської міської ради човновому кооперативу «Афганець» виділено в
користування земельну ділянку в районі Зміїного мису в м. Керчі розміром 0,60
га.

Він є членом човнового кооперативу «Афганець». На
території кооперативу ним самовільно був відбудований елінг НОМЕР_1. Під час
відбудови елінгу проектної документації не було, однак будь-яких порушень
будівельних норм, санітарних та пожежних правил під час будування допущено не
було, що підтверджено довідками та висновками контролюючих органів.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати за
ним право власності на нерухоме майно, елінг НОМЕР_1, що розташований у
човновому кооперативі  «Афганець» в
районі Зміїного мису м. Керчі.

Рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки
Крим від 15 листопада 2006 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 30 січня 2007 року, позов ОСОБА_1. задоволено:
визнано за ним право власності на елінг НОМЕР_1 у човновому кооперативі
“Афганець” на мисі Зміїний в м. Керчі.

У касаційній скарзі Керченська міська рада просить
скасувати постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і
постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За змістом рішення суду має відповідати ст. 215 ЦПК України.

Проте судове рішення постановлено з грубим порушенням вищезазначених вимог
закону. У ньому взагалі відсутня мотивувальна частина.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідачами він визнаний.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення» мотивувальна
частина рішення має бути в рішенні і в тому разі, коли відповідач визнав позов.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_1. і визнаючи за ним право власності на елінг НОМЕР_1, що
розташований у човновому кооперативі «Афганець», суд першої інстанції виходив з
того, що спірне самочинно збудоване нерухоме майно відповідає санітарним,
протипожежним і будівельним нормам.

Однак такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального та
процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок,
будівля,  споруда,  інше нерухоме майно вважаються  самочинним
будівництвом,  якщо  вони
збудовані   або будуються  на
земельній  ділянці,  що  не
була відведена для цієї мети,  або без
належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що
особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Право власності на самочинно збудоване майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї
мети, за  умови надання земельної ділянки
у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК
України).

На порушення вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК
України суд не з'ясував правовий статус земельної ділянки, на якій здійснене самочинне будівництво,
чи надавалася вона позивачу у встановленому порядку, хто є власником
(користувачем) цієї земельної ділянки.

Згідно з п. 1 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні
державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового
будівництва, зокрема як житлово-громадського, так і виробничого призначення,
інженерних мереж та споруд, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до
проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Суд не врахував зазначених вимог закону та не
встановив факту прийняття елінгу до експлуатації в установленому законодавством
порядку й наявності в позивача належно затвердженого проекту будівництва та
підстав звернення його з позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

Зазначені порушення закону залишилися поза
увагою апеляційного суду.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Керченської міської ради задовольнити
частково.

Рішення Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 15
листопада 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від
30 січня 2007 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд у суд першої  інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок

Д.Д. Луспеник

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук