Справа № 2-163/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2008 року Самарський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого
судді                Католікяна М.О.,

при
секретарі                        Дятленко
М.О.,

з участю:

- позивача ОСОБА_1

- представника позивача ОСОБА_2

- представника відповідача Кудрина Д.А.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус
Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору
дарування недійсним, визнання права власності на домоволодіння,

установив:

15 серпня 2007 року позивач звернувся до
суду із цим позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є
одиноким чоловіком похилого віку, часто хворіє. В осені 2004 року між ним та
відповідачем (його дочка) було укладено договір дарування, за яким позивач
подарував відповідачеві належний йому на праві власності АДРЕСА_1. Під час
укладення договору позивач був переконаний відповідачем відносно того, що
фактично укладається договір довічного утримання. Після укладення договору
дарування ставлення відповідача до позивача суто змінилося (погіршилося),
відповідач не доглядає його, рідко приїздить, матеріально не забезпечує.
Вказані обставини явилися причиною звернення до суду з позовом про визнання
спірного договору дарування недійсним, визнання за ним права власності на
домоволодіння

(а.с.а.с. 3 - 5).

У
судовому засіданні позивач, його представник підтримали заявлений позов у
повному обсязі, підтвердивши наявність обставин, зазначених у позові.

Представник
відповідача заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що позивач був
обізнаний про природу оспорюваного договору.

Третя
особа у судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином.

Вислухавши
пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали
справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити
з наступних підстав.

Судом
було встановлено, що позивачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого 10.02.2000 р. Восьмою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за № 1-284, належало АДРЕСА_1
(а.с. 58).

19
жовтня 2004 року між сторонами було укладено договір дарування, за яким позивач
подарував відповідачеві спірне домоволодіння. Договір був посвідчений третьою
особою і зареєстрований у реєстрі за № 372 (а.с.а.с. 9, 54).

Вказані
вище спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом
України, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5.

В
силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно
до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно
з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У
відповідності з абз.абз. 1, 2 п. 13, абз. 1 п. 14, п. 15, абз. 1 п. 16
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при
вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних
відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення
особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють
будь-які сумніви щодо особи громадянина. При посвідченні правочинів
з'ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь в
угодах. При посвідченні правочинів нотаріус перевіряє справжність підписів
учасників правочинів. Нотаріально посвідчувані правочини підписуються у
присутності нотаріуса.

В
силу п. 61, абз. 1 п. 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження
житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації,
нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на
вказане майно, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що
підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують.
Крім правовстановлювального документа на житловий будинок, нотаріус вимагає,
зокрема витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно з викладенням
характеристики відчужуваного нерухомого майна.

Згідно
з письмовими поясненнями третьої особи 19.10.2004 р. до неї сторони звернулися
особисто, під час укладення спірного договору дарування сторонам було
роз'яснено правові наслідки вчинення договору, договір до підписання був
особисто прочитаний сторонами, договір був підписаний сторонами без відмов і
зауважень (а.с. 53).

Як
вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір було укладено з додержанням
нотаріальної форми, особи сторін під час укладення правочину було перевірено
нотаріусом, нотаріусом також було з'ясовано дієздатність сторін, договір був
підписаний у присутності нотаріуса і зареєстрований у реєстрі. Крім того, для
посвідчення правочину нотаріусові були надані свідоцтво про право власності
позивача на домоволодіння (а.с. 58) та витяг з Реєстру прав власності на
нерухоме майно НОМЕР_1 від 21.08.2004 р. Зазначені обставини в їх сукупності
свідчать про те, що, у розумінні закону, оспорюваний договір дарування був
укладений і не містить формальних ознак недійсності.

На
користь викладено свідчить також те, що витяг з Реєстру прав власності на
нерухоме майно, який був виданий для відчуження спірного домоволодіння, містив
положення щодо природи майбутнього правочину, а саме дарування.

Відповідно
до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1
- 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує
його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно
з ч. 1 ст. 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

У
відповідності з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину,
прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно
знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків,
встановлених законом.

Аналізуючи
зміст приведених вище норм та співвідношуючи його зі встановленими судом
обставинами, матеріалами справи та поясненнями учасників, суд доходить висновку
про те, що підстав вважати дії позивача під час укладення оспорюваного договору
дарування такими, що вчинені помилково, не існує, а позивачем та його
представником не було надано беззаперечних доказів на користь протилежного.

Так,
природа правочину була відома позивачеві заздалегідь (оскільки він отримував у
КП «ДМБТІ» відповідний витяг) та роз'яснена третьою особою. Права та обов'язки
сторін за договором були також роз'яснені третьою особою та відображені в
самому тексті договору дарування тощо.

Ураховуючи
викладене, суд вважає за необхідне у задоволенні заявлених позовних вимог
відмовити.

Керуючись
ст.ст. 11, 203, 215, 229, 717, 719 Цивільного кодексу України, п.п. 13 - 16,
61, 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №
20/5, ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

вирішив:

ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_3, третя особа -
приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на
домоволодіння відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом десяти
днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження.

Головуючий
суддя: