Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
Данчука В.Г., Мазурка В.А., -
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Тисменицької міської ради Івано-Франківської області про визнання
права власності в порядку спадкування і визнання недійсним свідоцтва про право
власності на будинок та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
заповіту частково недійсним і визнання права власності на 4/6 частки будинку за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської
області від 27 травня 2008 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2003 року ОСОБА_1, звернувшись до суду з указаним позовом,
зазначала, що її матері ОСОБА_4, коли остання перебувала в шлюбі з її батьком -
ОСОБА_3, рішенням виконавчого комітету Тисменицької селищної ради від 30 липня
1975 року було дозволено будівництво літньої кухні. Будівництво велось
спільними коштами її сім'ї та коштами її батьків, яке було завершено в 1980
році.  Побудована літня кухня відносилась
до 1/2 частки будинку АДРЕСА_1, яка належала її матері. В січні 1980 року її
батьки розлучились, а в жовтні цього ж року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з
ОСОБА_2. Рішенням виконавчого комітету Тисменицької селищної ради від 20 серпня
1982 року її матері було дозволено переобладнати літню кухню в жилий будинок з
добудовою веранди. Фактично на час прийняття рішення селищною радою необхідно
було завершити лише будівництво веранди. Переобладнанням займалась вона,
позивачка, з батьком.
16 грудня 1983 року її мати подарувала належну їй 1/2 частку будинку
своєму колишньому чоловіку - її батьку, після смерті якого вона в 1985 році отримала
свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно. Починаючи
з 1982 року до дня смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, її мати разом з ОСОБА_2.
проживали в переобладнаній у жилий будинок літній кухні. Останній провів там
дрібні роботи, зробив незначні витрати по поточному ремонту та обслуговуванню,
а тому не може претендувати на визнання будинку спільною сумісною власністю
Крім того, 13 квітня 2002 року її мати склала заповіт, яким заповіла
спірний будинок їй. Вона у визначений законом строк прийняла спадщину, подавши
до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Також 1 березня 1984 року її матері було видано свідоцтво про право
власності на спірний будинок. Вважає, що дане свідоцтво видано без           будь-яких правових підстав, оскільки
жодного рішення про визнання за ОСОБА_4 права власності на новостворене майно
ні Тисменицькою міською (на той час селищною), ні районною радою не приймалось.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на
спірний будинок та визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірний
будинок від 1 березня 1984 року на ім'я ОСОБА_4
У липні 2003 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання
заповіту частково недійсним і визнання права власності на 4/6 частки будинку. В обґрунтування позову зазначав, що з 14 жовтня 1980 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, якій належала недобудована кухня по вул. АДРЕСА_1. В серпні 1982 року, коли він перейшов туди жити, в  літній кухні був зведений фундамент, стіни та
зроблена покрівля. У цьому ж році його дружині було дозволено переобладнати
літню кухню в жилий будинок. У зв'язку з цим він добудував будинок, а саме
зробив дерев'яне перекриття стелі, внутрішню і зовнішню штукатурку стін,
виготовив і встановив вікна, двері, підлогу, провів електрифікацію та
газифікацію будинку, встановив водяне опалення та огорожу. Також він добудував
веранду, збудував сарай та погріб. Внаслідок проведених робіт вартість будинку
істотно збільшилась, а тому він вважає, що набув право власності на 1/2 частку
спірного будинку. Оскільки на час смерті дружини він був пенсіонером, тобто
непрацездатним, то він має право на обов'язкову частку в спадщині, що становить
2/3 від його частки по закону (2/3 від 1/4 частки будинку), а саме на 1/6
частку будинку. Просив визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_4 від 13 квітня
2002 року, визнати за ним право власності на 4/6 (2/3) частки спірного будинку
(1/2 частку як частку в спільній сумісній власності подружжя і 1/6 частку як
обов'язкову частку в спадщині) та передати йому у власність весь будинок зі
сплатою ОСОБА_1 грошової компенсації за її 1/3 частку в спадщині.
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28
грудня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано за нею право
власності на 70,25% спірного будинку в порядку спадкування за заповітом після
померлої ОСОБА_4 У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано частково недійсним
заповіт ОСОБА_4 від 13 квітня 2002 року. Визнано за ОСОБА_2. право власності на
29,75% спірного будинку як частку в спільній сумісній власності подружжя. В
задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від                     27 травня 2008 року
зазначене рішення районного суду скасовано, ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1
задоволено частково та визнано за нею право власності на 1/2 частку спірного будинку
в порядку спадкування за заповітом. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено
частково. Визнано частково недійсним заповіт ОСОБА_4 від 13 квітня 2002 року в
1/2 його частині. Визнано за ОСОБА_2. право власності на 1/2 частку спірного
будинку як частку в спільній сумісній власності подружжя. В задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

У обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на
невідповідність висновків апеляційного суду обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального
права та ставить питання про скасування рішення апеляційного суду й залишення в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів
дійшла висновку про те, що підстави для скасування  рішення апеляційного суду відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно з
вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції
норм  матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Доводи
касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що апеляційним судом
допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм
процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.
332 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 27 травня 2008 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.С. Перепічай

В.Г. Данчук    В.А. Мазурок