Справа
№ 2-305/2008
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2008 року
м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Тимошенка
А.О.,

за участю:

секретаря Єнько Т.А.,

позивача ОСОБА_1.,

представника позивача ОСОБА_2
.,

відповідачів: ОСОБА_3. та
ОСОБА_4.,

представника відповідачів
ОСОБА_5 .,

представника органу опіки та
піклування Романенко С.Л.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Малині цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування частини будинку
недійсним,-

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3. та ОСОБА_4. про визнання
недійсним договору дарування 3/10 частин житлового будинкуАДРЕСА_1, укладеного
між ОСОБА_3. та ОСОБА_4.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.
Представник позивача пояснив, що позивач ОСОБА_1. і відповідач  ОСОБА_3. перебували у зареєстрованому шлюбі.
У 1992 році вони придбали будинок, а згідно статті 44 СК України майно придбане
у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя. І позивач і відповідач були
зареєстровані в цьому будинку з моменту придбання. Навіть після того як вони
офіційно розлучились, аж до жовтня 2004 року продовжували проживати однією
сім'єю. Тому відповідно до законодавства цей будинок є спільною сумісною
власністю подружжя. Позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки з
боку відповідача було порушено право позивачки на право спільної сумісної власності
подружжя. Адже відповідач без згоди ОСОБА_1. подарував цей будинок своїй
доньці.

Представник відповідачів та відповідачі проти позову
заперечили. Представник відповідачів пояснив, що на момент укладення договору
купівлі-продажу будинку сторони разом не проживали. Діти проживали то у матері
ОСОБА_3., то у матері позивачки в Броварах. Між сторонами були неприязні
стосунки, зради зі сторони позивачки чоловіку. Шлюб між ними було розірвано.
Згідно ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю суд може визнати спільним майном
подружжя майно придбане лише при фактичному проживанні чоловіка і жінки разом.
Свідки можуть підтвердити факт того, що сторони проживали окремо, не вели
спільне господарство. Кошти на купівлю цього будинку відповідачу дала його мати
та частину позичив двоюрідній брат. Згідно судової практики, якщо майно нажите
при проживанні подружжя окремо, воно не може бути визнане спільною сумісною
власністю подружжя.

Відповідач ОСОБА_3. пояснив, що на час розірвання шлюбу
1988 року він проживав в селі Гута-Логанівська, а позивачка в Броварському
районі, в с. Богданівка. Фактично припинили проживати разом 1988 році. Обоє
були зареєстровані по АДРЕСА_1 одного й того ж дня, бо позивач приїхала і думав
що між собою примирилися.

Відповідач ОСОБА_4. пояснила, що позивач, після того як
було винесено рішення про розлучення, поїхала зі своїм новим співмешканцем
проживати до своєї матері в с. Богданівку Броварського району. Потім вона
приїхала і забрала її з братом. Через деякий час приїхав батько ОСОБА_3. і всі
разом повернулися до Малина. Це було десь у 1989 році.

Представник органу опіки та піклування вважає, що у
позові повинно бути відмовлено, оскільки обдарована має неповнолітню дитину і
задоволення позову порушить її права.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази та
розглянувши справу в межах позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає
повному задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1. та ОСОБА_3. 12
листопада 1982 року був укладений шлюб (а.с. 7). За час шлюбу у них народилась
дочка ОСОБА_6 . (а.с. 10), якій після одруження (а.с. 11) було присвоєне
прізвище ОСОБА_4. 22 березня 1988 року Малинським районним судом було винесене
рішення (а.с. 8, 45) про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем
ОСОБА_3. В рішенні зазначено, що сторони разом не проживають. Це ж підтвердили
і свідки ОСОБА_7. та ОСОБА_8., які пояснили, що ОСОБА_1. та ОСОБА_3. після
розлучення разом не проживали і спільне господарство не вели. Однак це не
свідчить про те, що сторони фактично припинили шлюбні відносини. Навпаки,
надані сторонами докази свідчать про те, що сторони намагались зберегти
створену ними сім'ю і не припиняли шлюбні відносини, а саме:

Після винесення
судом рішення про розірвання шлюбу позивач та відповідач свідоцтва про
розірвання шлюбу не отримали, отже згідно статті 44 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, свій шлюб не припинили. 16 листопада 1991 року ОСОБА_3., перебуваючи у
шлюбі, згідно договору купівлі-продажу придбав 3/10 частини будинку
АДРЕСА_1(а.с. 6, 13-19) та прописав в ньому позивача (а.с. 12 зворот). Разом в
цьому будинку проживали, оскільки хотіли примиритись, що підтвердив в своїх
поясненнях ОСОБА_3. Розірвали шлюб тільки в
2004 році, коли позивач отримала свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 9). Крім
того ОСОБА_3. не довів, що частину будинку він придбав за свої особисті кошти,
а не за кошти нажиті ним та позивачем за час спільного проживання. Отже за
загальним правилом, згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України,
придбані ОСОБА_3. 3/10 частини будинку АДРЕСА_1є спільною сумісною власністю
його та позивача.

Після розірвання шлюбу 18.11.2004 року (а.с. 9) сторони розпоряджаються
майном, що є спільною сумісною власністю відповідно до положень ЦК України. На
час розірвання шлюбу вже діяв ЦК України 2003 року. Відповідно до частини 1 і 2
статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у
спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення
одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається,
що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і
нотаріально посвідчена.

Не дивлячись на вказані положення ЦК України відповідачі
без згоди позивача 14.10.2007 року уклали договір дарування (а.с. 3-5) згідно з
яким 3/10 частини будинку АДРЕСА_1 перейшли у власність ОСОБА_4. Даний договір
укладений ними за дозволом органу опіки та піклування - виконкому Малинської
міської ради (а.с. 36). Отже цей правочин не відповідає вимогам цивільного
законодавства, що згідно із частиною 1 статті 203 ЦК України є однією з підстав
недійсності правочину. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою
- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або
інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

У зв'язку з тим, що відповідачі порушили вимоги ч. 1 ст.
203 ЦК України, суд визнає договір дарування 3/10 частин житлового будинкуАДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3. та
ОСОБА_4., недійсним. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування
про необхідність відмовити в задоволенні позову, оскільки вчинений
відповідачами правочин грубо порушує права позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 11, 60, 88, 213, 214, 215 Цивільного процесуального
кодексу України, на підставі статей 22, 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України
203, 215, 369 Цивільного кодексу України,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування 3/10 частин житлового будинкуАДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 14 жовтня 2007 року приватним
нотаріусом ОСОБА_9 . і зареєстрований в державному реєстрі правочинів за №
5498.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Рішення може бути оскаржене до
Житомирського апеляційного суду шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження
до Малинського районного суду  протягом
десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення подається
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий
А.О. Тимошенко