У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

15 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного

Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, відділ паспортної, реєстраційної та міграційної служби
Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві, про визнання договору дарування
квартири та рішення про реєстрацію недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 лютого 2008 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом.

Зазначала, що вона є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1. В зв'язку з
погіршенням стану здоров'я, вона разом зі своїми родичами неодноразово
відвідувала нотаріальну контору з метою поділу між ними належного їй майна.

У січні 2007 року їй стало відомо, що 15 грудня 2006 року приватним
нотаріусом було посвідчено договір дарування, за яким вона подарувала свою
квартиру племіннику, ОСОБА_2. Крім того, вона довідалася, що відповідач ще до
укладення договору дарування зареєструвався в її квартирі.

Оскільки вона хотіла поділити квартиру між сестрами й не мала наміру
дарувати її відповідачу, не пам'ятає обставин, за яких було вчинено цей
правочин, та перебувала у хворобливому стані, що позбавляв її можливості
усвідомлювати значення своїх дій, а за станом зору не могла бачити зміст
підписаного документа, ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування від 15
грудня 2006 року недійсним.

Оскільки вона не давала згоди на реєстрацію племінника у своїй квартирі,
ОСОБА_1 просила суд визнати проведену відділом паспортної, реєстраційної та
міграційної служби Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві реєстрацію
відповідача на житлову площу квартири недійсною.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2007
року в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 лютого 2008 року рішення
місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено:
визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 15 грудня 2006 року між
ОСОБА_1 таОСОБА_2., і реєстрацію ОСОБА_2. у цій квартирі недійсними.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить
питання про скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі  рішення місцевого суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги
і заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення  строку
позовної давності тощо),  які
мають значення для вирішення справи,
та  докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка   правова
норма   підлягає   застосуванню   до
цих  правовідносин.

Відмовляючи в позові, місцевий суд виходив із того, що
позивачкою не надано доказів про вчинення нею спірного правочину в момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх дій чи не могла керувати ними.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове
рішення про задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 на
час укладення спірного договору дарування внаслідок психічного захворювання не
розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного  суду не можна.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна  сторона
зобов'язана  довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні справи суди виходили з того, що ОСОБА_1 була власником  квартири  АДРЕСА_1; 18 листопада 2006 року в цій
квартирі був прописаний її племінник, ОСОБА_2, а 15 грудня 2006 року  нотаріусом
посвідчено  договір  дарування
квартири, за яким ОСОБА_1 подарувала свою квартиру ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення
своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним
за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України
призначення  експертизи  є
обов'язковим  у разі заявлення
клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є
обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі
необхідно встановити психічний стан особи.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від
28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними» роз'яснено, що для визначення наявності у особи стану, коли вона не
могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння та ін.), на момент укладення спірної угоди суд
призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з
цих підстав вирішуються з  урахуванням як
висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують
чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів
значення своїх дій і не міг керувати ними.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду,
яким у позові було відмовлено за відсутністю доказів на підтвердження заявлених
вимог, в обґрунтування свого висновку про наявність підстав для задоволення
позову послався на висновок судово-психіатричної експертизи від 30 жовтня 2007
року, яка була проведена відносно ОСОБА_1 після ухвалення рішення місцевим
судом і в іншій цивільній справі за заявою сестри позивачки про визнання
останньої недієздатною. При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що
цим висновком установлено нездатність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій
і керувати ними на час проведення експертизи 30 жовтня 2007 року та що питання  про
психічний стан ОСОБА_1 на час укладення спірного договору 15 грудня 2006 року експертами не
вирішувалося.

В порушення вимог ст.ст. 60, 213, 214, 303 ЦПК
України  апеляційний суд ухвалив своє
рішення на припущенні щодо психічного стану ОСОБА_1 на час укладення спірного договору та не вирішив питання щодо можливості
призначення у справі судово-психіатричної експертизи.

Крім того, апеляційний суд при перегляді справи не
вирішив у процесуальному порядку заяви  ОСОБА_1 від 18 липня 2007 року про  відмову  від апеляційної скарги (а.с. 152-153).

За таких обставин ухвалене у справі рішення апеляційного суду не можна
визнати законним і обґрунтованим,  тому з
урахуванням вимог чч. 2 і 3 ст. 338 ЦПК України воно підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись
ст.ст.  336,  338
ЦПК  України,  колегія
суддів  Судової  палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Апеляційного суду міста Києва від 29 лютого 2008 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до того ж
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.
Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін