У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

9 липня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Балюка М.І., Мазурка В.А., Охрімчук Л.І.,           Сеніна Ю.Л., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом відкритого акціонерного
товариства «Муссон» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - відділ по справам
громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Гагарінського району м.
Севастополя, про виселення,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2005 року відкрите
акціонерне товариство «Муссон» (далі - ВАТ «Муссон») звернулося в суд із
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення.

Зазначало, що ОСОБА_1, ОСОБА_2
проживають у кімнатах 119, 120 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Зазначений гуртожиток перебуває на
балансі ВАТ «Муссон».

Посилаючись на те, що відповідачі у
трудових відносинах з ВАТ «Муссон» не перебувають та не перебували, вселилися в
зазначені жилі приміщення з порушенням встановленого законом порядку, просило
виселити останніх із кімнат 119, 120 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Рішенням Гагарінського районного
суду м. Севастополя від 18 травня 2007 року в задоволенні позовних вимог ВАТ
«Муссон» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 4 жовтня 2007 року рішення Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 18 травня 2007 року в частині відмови в задоволенні позовних
вимог ВАТ «Муссон» до ОСОБА_1 скасовано та в цій частині ухвалено нове, яким
ОСОБА_1 виселено із кімнати № 120 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

У решті рішення суду першої
інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі ВАТ «Муссон»
просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення
про задоволення позовних вимог ВАТ «Муссон» у повному обсязі, посилаючись на
неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма
підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання судового рішення;               8) чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ВАТ «Муссон», суд першої інстанції виходив з того, що жиле приміщення у
гуртожитку було надане відповідачам на підставі клопотання управління
Пенсійного фонду України та відповідного спільного рішення адміністрації і
профспілкового комітету позивача, з відповідачами проживає неповнолітня дитина,
а тому відсутні правові підставі для їх виселення з гуртожитку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у виселенні ОСОБА_1 з гуртожитку та ухвалюючи нове
рішення про його виселення лише з кімнати номер 120, апеляційний суд вважав, що
ОСОБА_2 є одинокою матір'ю, проживає у гуртожитку з неповнолітньою дитиною, а
тому в силу п. 6 ст. 125 ЖК України не може бути виселена без надання іншого
жилого приміщення, а відповідач ОСОБА_1 займає в гуртожитку лише кімнату номер
120, а тому підлягає виселенню лише з цієї кімнати.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_2,
ОСОБА_1 з неповнолітньою дитиною проживають у гуртожитку блочного типу по
АДРЕСА_1, який належить ВАТ «Муссон» де займають кімнату під номером 119, в
якій зареєстровані, та кімнату під номером 120.

У трудових відносинах з ВАТ
«Муссон» відповідачі не перебували.

Відповідно до статей 128, 129 ЖК
України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої
громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету
комсомолу.

На підставі рішення про надання
жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні
вимоги ВАТ «Муссон» зазначало, що відповідачі ніколи не перебували у трудових
відносинах з ним, відповідного спільного рішення адміністрації підприємства та
профспілкової організації про надання їм жилої площі у гуртожитку не
приймалося, ордер на право зайняття жилої площі не видавався.

Вирішуючи спір суди на зазначені
вимоги закону уваги не звернули, на порушення вимог статей 212, 214 ЦПК України
доводів позивача належним чином не перевірили, пославшись на показання свідка
ОСОБА_3, як доказ про надання відповідачам жилої площі у гуртожитку у
встановленому законом порядку, не з'ясували чи дійсно позивачем приймалося
відповідне рішення про надання відповідачам спірного жилого приміщення та чи
видавався на підставі цього рішення ордер, який є єдиною підставою для вселення
в надане жиле приміщення.

Разом з тим, апеляційний суд,
прийшовши до висновку, що відповідач                ОСОБА_1 вселився у спірні
кімнати гуртожитку з порушенням встановленого законом порядку, ухвалив рішення
про його виселення лише з кімнати під номером 120.

При цьому не звернув уваги на ту
обставину, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований в кімнаті номер 119 зазначеного
гуртожитку і позивачем заявлений позов про виселення відповідача із цієї
кімнати.

Відповідно до ст. 125 та ст. 132 ЖК
України без надання жилого приміщення не може бути виселено одиноких осіб з
неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Вирішуючи спір в частині виселення
ОСОБА_2 з неповнолітньою дитиною, як суд першої інстанції, так і суд
апеляційної інстанції, виходили з того, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
розірваний, а тому вона, як одинока мати, проживаюча з неповнолітньою дитиною,
не підлягає виселенню з гуртожитку без надання жилого приміщення.

При цьому суди не врахували, що
закріплені в абз. 6 ч. 1 ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК України гарантії не можуть
бути застосовані у спорі про виселення громадян з гуртожитку, які не
перебувають з підприємством у трудових відносинах, незаконно вселилися і
незаконно проживають у ньому.

За таких обставин, рішення судів
першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відкритого
акціонерного товариства «Муссон» задовольнити частково.

Рішення Гагарінського районного
суду м. Севастополя від 18 травня 2007 року та рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 4 жовтня 2007 року скасувати, а справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

М.І. Балюк

В.А. Мазурок

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін