У х в а л а

і м е н е м    у к р а
ї н и

29 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Патрюка М.В.,

суддів:            Жайворонок Т.Є.,                            Лященко Н.П.,

Костенка
А.В.,                                   Пшонки М.П.,-

розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури
України, Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органу досудового слідства та Генеральної прокуратури України
за касаційною скаргою Генеральної прокуратури України на рішення Печерського
районного суду м. Києва від
26 березня 2007 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 листопада
2007 року,

в с т а н о
в и л а:

У грудні 2006 року ОСОБА_1звернувся до суду з  позовом, в якому
просив стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання
коштів із рахунку Державного казначейства України 50 тис. грн. на відшкодування
матеріальної шкоди та 1 млн. грн. моральної шкоди, завданої йому незаконними
діями органу досудового слідства та Генеральної прокуратури України;
зобов'язати Генеральну прокуратуру України протягом одного місяця після
набрання рішенням суду законної сили оприлюднити повідомлення про закриття
відносно нього кримінальної справи, порушеної за ст. 182 КК України та закритої
на підставі п. 2 ст. 6 КПК України, та опублікувати резолютивну частину
рішення.

Позивач посилався на те, що 14 липня 2005 року заступник Генерального
прокурора України Медведько О.І. порушив відносно нього кримінальну справу за
ст. 182 КК України, 29 липня 2005 року та 16 серпня 2005 року старшим слідчим
Генеральної прокуратури України Філатовим В.В. йому було пред'явлено
обвинувачення. Постановою Печерського районного суду м. Києва від  10 жовтня 2005 року скасовано постанову
заступника Генерального прокурора України Медведька О.І. від 14 липня 2005 року про порушення справи відносно
позивача за ознаками злочину, передбаченого ст. 182 КК України. Постановою
Генерального прокурора України Піскуна С.М. від 10 жовтня 2005 року кримінальну
справу закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України за відсутністю в його діях
складу злочину.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2007 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто на його користь за рахунок Державного
бюджету України 50 тис. грн. на відшкодування матеріальної шкоди,   завданої незаконними діями  органу досудового слідства та Генеральної
прокуратури України, і 300 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2007
року рішення

районного суду в частині вимог про стягнення моральної
шкоди змінено,

зменшено розмір відшкодування до 100 тис. грн. В решті
рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі Генеральна прокуратура України просить скасувати ухвалені
у справі судові рішення, посилаючись  на
порушення судами норм     матеріального й
процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір
відшкодування позивачу моральної шкоди й відмовити в задоволенні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи
є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не відповідає цим вимогам з
таких підстав.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної
шкоди й стягуючи на її відшкодування на користь ОСОБА_1 100 тис. грн.,
апеляційний суд виходив із того, що незаконними діями органу досудового
слідства та Генеральної прокуратури України були порушені конституційні права
позивача, що завдало йому моральних страждань, призвело до порушення нормальних
життєвих зв'язків, позбавлення можливостей реалізації звичок і бажань,
погіршення відносин з оточуючими людьми та змусило докласти додаткових зусиль
для організації свого життя та інших негативних наслідків.

Проте в порушення п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України жодним доказом ці обставини
не підтверджені.

Підстави і
порядок відшкодування громадянинові шкоди, заподіяної незаконними діями
правоохоронних органів та її службових осіб, визначені Законом України від 1
грудня 1994 року “Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду” (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом
України від 21 грудня 2000 року).

Згідно із чч. 5, 6 ст. 4 цього Закону відшкодування моральної шкоди
провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до
порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок
фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно із ч. 3 ст. 13 вищезазначеного Закону відшкодування моральної шкоди
за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не
менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування
під слідством.

Визначаючи
розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь
ОСОБА_1, апеляційний суд, формально пославшись на  ст. 3 указаного Закону, ст. 23 ЦК України не
оцінив в достатній мірі характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, їх
тривалість.

Усупереч пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України суд залишив поза увагою
доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 перебував під слідством усього три
місяці, під вартою не утримувався та мав можливість спілкуватися з близькими
людьми, вільно пересуватися  в межах
України.

В апеляційній скарзі (а.с. 164-166) Генеральна прокуратура України просила
скасувати рішення місцевого суду в частині відшкодування матеріальної шкоди -
витрат ОСОБА_1. на послуги захисників, посилаючись на те, що ОСОБА_1не
сплачував кошти за надання правової допомоги, оскільки, згідно квитанції № 6
від 7 грудня 2006 року платником цієї суми, як і її отримувачем була АК
“ОСОБА_1і партнери” і ця квитанція свідчить тільки про рух коштів в АК
“ОСОБА_1і партнери” (а.с. 96).

Апеляційний суд ці доводи апеляційної скарги також залишив поза увагою і
відхиляючи скаргу невмотивовано зазначив, що 50 тис. грн. за надання послуг
захисників сплачено позивачем.

Залишено поза увагою суду також доводи апеляційної скарги про те, що
зазначені кошти АК “ОСОБА_1і партнери” перераховувалися цій же акціонерній
компанії через ОСОБА_2., та що ця фінансова операція здійснена не безпосередньо
за закриттям кримінального провадження 10 жовтня 2005 року відповідно до
договору від 19 липня 2005 року, а тільки 7 грудня 2006 року перед зверненням
ОСОБА_1. з вимогою про відшкодування.

Усупереч ч. 3 ст. 316 ЦПК України приймаючи рішення у цій частині вимог
апеляційний суд послався не на закон, на підставі якого вирішено справу, а на
роз'яснення Вищої кваліфікаційної комісії адвокатури.

За таких обставин рішення апеляційного суду не можна визнати законним й   обґрунтованим,
тому воно як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до вимог ч. 2
ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний
розгляд.

Керуючись ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу Генеральної прокуратури
України задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 30 листопада  2007 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок  А.В. Костенко  Н.П. Лященко  М.П. Пшонка