Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

28 травня 2008 року                                                                                    м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі :

головуючого

Лященко Н.П.,

суддів:

Берднік І.С.,

Прокопчука Ю.В.,

Костенка А.В.,

Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2до ОСОБА_1про визнання жилого будинку спільною сумісною власністю
подружжя та його поділ, за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення
апеляційного суду Чернівецької області від 5 липня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2004 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з вересня 1980
року до серпня 2004 року перебував із відповідачкою в зареєстрованому шлюбі.
Вказував, що їх з відповідачкою сім'я мешкала в АДРЕСА_1, право власності на
який він  набув на підставі договорів
дарування від 16 квітня 1985 року та від 25 січня 1993 року, вчинених його
бабусею - ОСОБА_3. Просив виселити ОСОБА_2. із будинку, оскільки після
розірвання шлюбу остання перестала бути членом його сім'ї, але продовжує
проживати в будинку, договір найму жилого приміщення укласти відмовляється та
не бажає нести витрати на оплату комунальних платежів.

У зустрічному позові ОСОБА_2. просила визнати будинок спільною сумісною
власністю подружжя. Указувала, що під час перебування з відповідачем у шлюбі
останній на підставі договорів дарування в 1985 році та в 1993 році набув право
власності на АДРЕСА_1; у період з 1990 року до 1994 року, під час шлюбу,
будинок добудовувався та ремонтувався, у зв'язку з чим його цінність значно
зросла. З огляду на викладені обставини просила провести поділ будинку між
колишнім подружжям у рівних частках - по 50/100, виділивши їй у власність
квартиру № 1, та всього майна на суму 19 534 грн.,  а відповідачеві - квартиру № 2 та майна на
суму 19 806 грн., стягнути витрати, пов'язані з розглядом справи.

Рішенням Новоселицького районного
суду Чернівецької області від 4 листопада 2005 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1.
задоволено. Виселено ОСОБА_1. з жилого АДРЕСА_1 Чернівецької області без
надання іншого житлового приміщення. У задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 5 липня 2007 року
рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 про
виселення та відмови в задоволенні позову ОСОБА_1. про визнання жилого будинку
спільною сумісною власністю подружжя та його поділ скасовано й  ухвалено нове рішення. У задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_1. про виселення відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1.
до ОСОБА_4 задоволено частково: визнано АДРЕСА_1 Чернівецької області спільною
сумісною власністю подружжя; визнано за ОСОБА_1. право власності на 38/100
будинку вартістю 12 654 грн., а за ОСОБА_1 визнано право власності на 62/100
будинку вартістю 24 145 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 151 грн. 99 коп., стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1., а також витрати, пов'язані з розглядом
справи,  у сумі 1 322 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду, а
рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов про визнання будинку спільною сумісною власністю
подружжя, апеляційний суд виходив із того, що вартість майна, яке ОСОБА_1
отримав у дар, за час шлюбу суттєво збільшилась унаслідок спільних трудових і
грошових затрат сторін як подружжя, а тому згідно ст. 25 КпШС України, який був
чинним на час збільшення майна в цінності, і відповідно до ст. 62 СК України
його слід визнати спільною сумісною власністю подружжя. При цьому в
обґрунтування висновку апеляційний суд посилався на проведення в будинку
ремонтних робіт, а саме:  заміну покрівлі,
вікон; часткову зміну підлоги; штукатурення, обладнання коридору в прибудові,
кухні, ванної; встановлення автономного опалення; побудову гаража, літньої
кухні, сараю, навісів; зведення огорожі, погреба, криниці, вбиральні тощо.

З такими висновками суду
погодитись не можна з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 став власником спірного будинку на підставі
договорів дарування від 16 квітня 1985 року та від 25 січня 1993 року. Вказані
договори недійсними у судовому порядку не визнані, як і не визнане свідоцтво
про право власності на спірний жилий будинок, на підставі якого дарувальник
ОСОБА_3. була власником будинку з господарськими спорудами. У справі
встановлено, що за першим договором дарування у власність ОСОБА_1 перейшла
11/20 частин спірного будинку, а саме жилі кімнати 12,6 та 14,8 кв.м., коридор
2 кв.м. (а.с. 45-46).

Решта приміщень будинку до укладення другого договору дарування, а саме до
25 січня 1993 року належала дарувальнику ОСОБА_3.

Встановлено, що саме до частини будинку, яка належала ОСОБА_3., до
укладення другого договору дарування за участю сторін по справі було добудовано
коридор площею 6,7 кв.м., кухню 12,1 кв.м., ванну 5 кв.м., котельню 2,6 кв.м.
Цього не заперечує сама позивачка-відповідачка ОСОБА_1.

Таким чином, по справі встановлено, що за участю сторін була збільшена
площа тієї частини будинку, яка належала не ОСОБА_1, як одному із подружжя, а
належала іншій особі - ОСОБА_3. Тому підстав визнавати спірний жилий будинок
спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. 25 КпШС України та ст.
62 СК України немає.

Крім цього, навіть після добудови до будинку вказаних приміщень, які не є
жилими, жила площа будинку практично не змінилася.

Тобто вагомих підстав вважати, що жилий будинок за рахунок праці та коштів
сторін як подружжя збільшився в цінності немає.

Що ж стосується доводів щодо участі відповідачки-позивачки ОСОБА_1. у
збільшенні цінності будинку за рахунок будівництва та поліпшення допоміжних
приміщень, то відповідно до згаданих норм матеріального права, роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року “Про практику
застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий
будинок” (п.п. 4, 5) така участь дає право вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування затрат на будівництво.

Апеляційний суд на вищезазначене
уваги не звернув,  а зосередився лише на
вартості спірного будинку в різні проміжки часу. При цьому поза увагою суду
залишилась та обставина, що житлова площа будинку змінилася лише на 0,7 кв.м.

За таких обставин ухвалене у справі рішення апеляційного суду в частині
часткового задоволення позову ОСОБА_1. про визнання права спільної сумісної
власності підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 341 ЦПК України з
ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині.

Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про
виселення ОСОБА_1. також підлягає скасуванню, оскільки суд помилково виходив із
того, що остання є співвласницею будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК
України припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не
позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Ураховуючи, що ОСОБА_1.  не вселялася
у спірний будинок як наймач, а є колишнім членом сім'ї власника будинку, підстав
для її виселення за ст. ст. 156, 169 ЖК України, як просив позивач, не має, а
тому у її виселенні слід відмовити.

Керуючись ст. 25 КпШС України, ч.ч. 3, 4 ст. 156, 169 ЖК України, п. 5 ч. 2
ст. 336, ст. 344 ЦПК України колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 5 липня 2007 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2до ОСОБА_1про визнання жилого будинку спільною
сумісною власністю подружжя, його поділ та у задоволенні позову ОСОБА_1до
ОСОБА_2про виселення відмовити.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       Н.П. Лященко

Судді:                                                                            І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка