У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

5 листопада 2008 року                                                                          м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого          Григор'євої Л.І.,

суддів:                      Балкюа М.І., Барсукової В.М.,

Данчука
В.Г., Луспеника Д.Д., -

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання співвласником квартири і визначення частки в ній,
скасування реєстраційних свідоцтва та посвідчення, визначення порядку
користування квартирою та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні
квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду
м. Вінниці від 11 лютого 2008 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 20 травня 2008 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2004 року ОСОБА_1.
звернувся в суд зі вказаними позовом, посилаючись на те, що перебував з ОСОБА_2
з січня 1987 року у фактичних шлюбних відносинах, а з вересня 1987 року - у
зареєстрованому шлюбі. АДРЕСА_1, в якій вони проживали, отримана відповідачкою
як членом ЖБК № 76, перший пайовий внесок сплачено нею у 1982 р. Проте повністю
пайовий внесок був сплачений у зазначений вище період спільного проживання як
за його особисті кошти в розмірі 2574,89 крб. (або 22,02 кв.м.), так і ними за
спільні кошти як в період фактичних шлюбних відносин, так і в період
зареєстрованого шлюбу. Вважав, що він має право на 1/3 частину спірної
квартири, тому просив визнати його співвласником квартири на дану частку та
скасувати реєстраційне свідоцтво на квартиру від 20 липня 1993 року,
виданеОСОБА_2, та реєстраційне посвідчення від 23 квітня 2007 року.

Крім того, зазначав, що у травні
2004 року шлюб між ними розірваний, він користувався кімнатою площею 17,8
кв.м., після цього колишня дружина подарувала спірну квартиру своїй дочці від
першого шлюбу ОСОБА_3., вони замінили замок від вхідних дверей та перешкоджають
йому користуватися квартирою.

Позивач також просив усунути
перешкоди у користуванні квартирою та виділити йому у користування кімнату
площею 11,8 кв.м.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Вінниці від 11 лютого 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного
суду Вінницької області від 20 травня 2008 року, у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_1. просить судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК
України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом
норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що пайовий внесок за кооперативну квартиру повністю
виплачений лише ОСОБА_2 з особистих коштів.

Проте до таких висновків
як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дійшли з неправильним
застосуванням норм матеріального права
та порушенням норм процесуального права.

Відповідно
до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма
підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами попередніх інстанції
встановлено і сторонами не заперечується, що позивач перебував з ОСОБА_2 з
січня 1987 року у фактичних шлюбних відносинах, а з вересня 1987 року - у
зареєстрованому шлюбі, перший пайовий внесок ОСОБА_2 сплачено у 1982 р.  Пайовий внесок за квартиру відповідно до
наявних у справі квитанцій та довідки УЖБК № 2 вносився з 21 травня 1987 року
по 27 липня 1987 року (період фактичних шлюбних відносин) в розмірі 2574,89
крб. (або 22,02 кв.м. квартири), а повний пайовий внесок сплачено в 1992 році,
коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі і ця частка становить 23,8
кв.м. від загальної площі квартири.

Пленум Верховного Суду України у
своїй постанові № 9 від 18 вересня 1987 року (з відповідними змінами) “Про
практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи”
у п. 6 роз'яснив судам, що при розгляді спорів про поділ квартири між
подружжям, яке розлучилося, слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону
України “Про власність” (був чинним на час спірних правовідносин), п. 43
Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб і сім'ю та враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК в
період сумісного проживання за рахунок спільних коштів після повної сплати
пайового внеску за квартиру вона становиться спільним майном і підлягає поділу
на загальних підставах; внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його
особистим майном. Пунктом 6-1 цієї ж постанови визначено, що відповідно до п. 1
ст. 17 Закону України “Про власність” при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів,
одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, квартира після
повного внесення паю є спільною сумісною власністю членів сім'ї.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків
встановлених законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд
оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також
достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення вимог зазначених вище
норм процесуального права, суд як першої, так і апеляційної інстанції при
перегляді рішення, належним чином доводи позивача та заперечення відповідачів
не перевірив. Зокрема, судами встановлено, що підписи на квитанціях про сплату
пайових внесків за період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах
належать позивачу. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці
від 28 вересня 2004 року, яке набрало законної сили, встановлено, що пайові
внески за квартиру сплачувалися сторонами як у період окремого проживання, так
і в період фактичних шлюбних відносин та в період зареєстрованого шлюбу. Сам по
собі факт відмови в позові через неконкретність позовних вимог позивача не є
підставою для незастосування ч. 3 ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої
обставини (а не лише резолютивна частина рішення), встановлені судовим рішенням
у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Відповідно до ст. 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відмовляючи в позові про визначення
частки у праві на квартиру за сплату пайового внеску в період зареєстрованого
шлюбу суди попередніх інстанцій прийшли до різних немотивованих висновків. Так,
суд першої інстанції зазначив, що відносно цієї суми він застосовує положення
ст. 70 СК України про відступлення від рівності часток подружжя за певних умов,
тобто фактично визнав право позивача на частку у спільному майні, а апеляційний
суд у своєму рішенні зазначив, що ОСОБА_1. не довів, що в період
зареєстрованого шлюбу він також сплачував пайовий внесок спільно з дружиною.
При цьому апеляційний суд не навів доказів, в силу яких спростовується
презумпція спільності майна подружжя, передбачена ст. 60 СК України.

За таких обставин рішення судів не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості і зазначені вище порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою
для скасування ухвалених судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду
м. Вінниці від 11 лютого 2008 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 20 травня 2008 року скасувати, а справу передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                          Л.І.
Григор'єва

Судді:                                                                      М.І.
Балюк

В.М.
Барсукова

В.Г.
Данчук

Д.Д.
Луспеник