Справа № 22-ц-1896/2007
Головуючий у першій інстанції Марченко М.М.
Категорія - цивільна
Доповідач - Шарапова О.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2008 року

місто Чернігів

Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

Головуючого-судді:

Іваненко
Л.В.

Суддів:

Шарапової
О.Л., квача М.О.

при секретарі:

Сетченко
Н.М.

за участю:

ОСОБА_1,ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_7

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1  на рішення Ніжинського
міськрайонного суду Чернігівської області від 18 серпня 2008 року в справі за
позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання права власності на &frac12; частину квартири, -

в с т а н о в и в :

В липні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доОСОБА_2, в якому
просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1. В ході розгляду
справи ОСОБА_1 змінив заявлені вимоги та просив визнати за ним право власності
на &frac12; частину даної
квартири;
виділити йому у
володіння та  користування кімнату площею
13 кв.м., виділити відповідачці у володіння та
користування кімнату площею 18 кв.м., балкон площею 1.6 кв.м., в
загальному користуванні залишити коридор площею 4.9 кв.м., кухню площею 9.6
кв.м., санвузол площею 1 кв.м., ванну площею 2.8 кв.м., коридор площею 3.6
кв.м.; стягнути з відповідачки на його користь за переотримані 2.7 кв.м.  житлової площі грошову компенсацію в сумі
9147 грн. 73 коп., за &frac12; частину балкону грошову компенсацію в сумі 2541 грн. 04 коп. та судові
витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він перебував з відповідачкою в
зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1987 року по 16 травня 2006 року. За період
спільного проживання за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1. З
відповідачкою виникають суперечки з приводу користування даною квартирою.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду
від 18.08.2008 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати та
постановити нове по суті заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду постановлено з
порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам
справи. Апелянт вказує на те, що при ухваленні рішення суд першої інстанції
неправильно застосував норми ст. 57 Сімейного кодексу України, оскільки спірна
квартира була придбана в 2000 році, а на дані правовідносини поширюється норми
ст. ст. 22, 24 КпШС України. Апелянт зазначає, що перебування з відповідачкою в
зареєстрованому шлюбі вже є доказом того, що спірна квартира є об”єктом права
спільної сумісної власності подружжя. Апелянт посилається на те, що отримання
грошей у борг для купівлі квартири не є доказом того,  що спірна квартира придбана відповідачкою  за власні кошти. Апелянт вказує на те, що суд
при ухваленні судового рішення вийшов за межі заявлених вимог, оскільки
відмовляючи йому у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції фактично
визнав за відповідачкою в цілому право власності на спірну квартиру, але
останньою такі позовні вимоги не заявлялися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний
суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 та  ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1987 року. Від цього шлюбу
сторони мають доньку ОСОБА_3, 1988 року народження. 16 жовтня 2000 року
ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої
доньки ОСОБА_6, продали, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1. Право власності на
вказану квартиру зареєстровано Ніжинським міжміським БТІ 17 жовтня 2000 року.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 серпня
2004 року, яке набрало законної сили 11 вересня 2004 року, шлюб між сторонами
було розірвано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов
висновку, що квартира АДРЕСА_1 не є об”єктом права спільної сумісної власності
подружжя, оскільки вказану квартиру ОСОБА_2 придбала не за спільні кошти, а
за  кошти своїх батьків, які отримала в
борг, що підтверджується розпискою від 14 жовтня 2000 року, а позивачем не
надано доказів, про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний
суд, виходячи з наступного.

За змістом ст. ст. 22, 24 КпШС України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права
володіння, користування та розпорядження цим майном. Майно, що належало кожному
із подружжя до реєстрації шлюбу, а також отримане під час шлюбу в дар або в
порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є
об”єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або
міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як вбачається з матеріалів справи квартира АДРЕСА_1 була придбана за
договором купівлі-продажу від 16 жовтня 2000 року під час перебуванняОСОБА_2 та
ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі. Шлюб між сторонами розірваний 11 вересня 2004
року , з позовом про поділ спільного майна ОСОБА_1 звернувся в липні 2007 року.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на &frac12;
частину спірної квартири слід задовольнити, оскільки з
урахуванням вимог ст. ст. 22, 24 КпШС України, які узгоджуються зі ст. 60
Сімейного кодексу України, спірна квартира є об”єктом спільної сумісної
власності подружжя, а позов про поділ майна заявлений в межах строку позовної
давності. Посилання  ОСОБА_2 на те, що
спірна квартира не є об”єктом права спільної сумісної власності, а була придбана
за кошти, які вона отримала в борг у своїх батьків, апеляційний суд вважає
необґрунтованими, оскільки спірна квартира була придбана під час шлюбу,
відповідачка не отримала вказане майно в дар або в порядку спадкування.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від
22.12.95 року  „ Про судову практику у
справах за позовами про захист права приватної власності” квартира, яка є
спільною сумісною власністю, на вимогу учасника
цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть
використовуватися  як окремі квартири або
які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку  може бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 пояснив, що звертаючись до
суду з позовом про надання  у володіння
та користування конкретних жилих приміщень та залишення в  спільному користуванні  інших нежилих приміщень квартири, стягнення
грошової компенсації за переотриману частку у майні, він просив провести
реальний поділ спірної квартири.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 знаходиться на
четвертому поверсі, позивачем не надано доказів, які б свідчили, що існує
технічна можливість виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з
самостійними виходами, які можуть використовуватися  як окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що  ОСОБА_1 слід відмовити у задоволенні позовних
вимог про реальний поділ спірної квартири та стягнення грошової компенсації за
переотриману частку у спільному майні.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково,
апеляційний суд вважає, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути у
відшкодування судових витрат 1254 грн. 89 коп. (  1396 грн. 98 коп. судовий збір + 60 грн.
витрати ІТЗ + 1052 грн. 80 коп. будівельно-технічна експертиза = 2509 грн. 78
коп. /2 = 1254 грн.
89 коп.) Апеляційний суд приходить до висновку, що витрати позивача по
проведенню криміналістичної експертизи відшкодуванню не підлягають,
оскільки  з урахуванням заявлених вимог ,
не було необхідності у проведенні вказаної експертизи. Апеляційний суд вважає,
що не підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн.,
оскільки відсутні дані про понесення вказаних витрат позивачем - на квитанції
від 24.09.07 року ( а. с. 61) відсутня печатка юридичної консультації.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню , рішення суду скасуванню з постановленням нового
рішення про часткове задоволення позовних вимог в зв”язку з порушенням судом
першої інстанції норм матеріального права та в зв”язку з невідповідністю
висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 22, 24 КпШС України, ст. ст. 70, 72 Сімейного кодексу
України, ст.ст. 88, 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314,  316, 317, 319 ЦПК України,  апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області  від 18 серпня 2008 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на &frac12;
частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 1254
грн. 89 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: