Справа № 22-65708
Головуючий в 1 інстанції: Сидоренко З.С.
Доповідач: Хилевич С.В.
7 липня 2008 року                                             м.
Колегія суддів Апеляційного суду
Рівненської області в складі:
головуючого - судді: Мельника Ю.М.
суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
при секретарі судового засідання
за участю ОСОБА_1 та представників
сторін - ОСОБА_3, ОСОБА_4адвоката ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Дубровицького районного суду від 13 березня 2008 року в справі за позовом
ОСОБА_1до підприємства райспоживспілки Дубровицького об'єднання підприємств
громадського харчування та дочірнього підприємства «ЛАКОМКА» підприємства
райспоживспілки Дубровицького об'єднання підприємств громадського харчування
про визнання незаконним переведення, визнання незаконним звільнення, поновлення
на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
заборгованості по заробітку і відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и л а:
травні 2007 року до суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до підприємства
райспоживспілки Дубровицького об'єднання підприємств громадського харчування
(далі - підприємство райспоживспілки) та дочірнього підприємства «ЛАКОМКА»
підприємства райспоживспілки Дубровицького об'єднання підприємств громадського
харчування (далі - підприємство «ЛАКОМКА») про визнання незаконним переведення,
визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітку і
відшкодування моральної шкоди.
обґрунтування вимог зазначала, що 1 листопада 2006 року  за її згодою переведено буфетницею на
підприємство райспоживспілки, а 23 березня 2007 року прийнята в порядку
переведення до підприємства «ЛАКОМКА» на посаду продавця-касира. 4 травня 2007
року звільнена з роботи у зв'язку із втратою довір'я з боку роботодавця.
своєї згоди на переведення з підприємства райспоживспілки до підприємства
«ЛАКОМКА» не давала, тому вважає його незаконним.
звільнення стали результати перевірки роботи буфету кафе, проте вважає, що вона
не вчинила винних дій, які спонукали б до розірвання трудового договору.
суд визнати переведення та звільнення незаконними, поновити її на посаді
буфетниці, стягнути із дочірнього підприємства «ЛАКОМКА» на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу сумою у 406 гривень 36 копійок і
заборгованість по заробітку та моральну шкоду, яку визначила у 20 000
Рішенням
Дубровицького районного суду від 13 березня 2008 року в позові відмовлено
повністю.

Не
погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де
посилається на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у
неправильному застосуванні судом норм матеріального права та невідповідності
висновків суду обставинам справи.

Обґрунтовуючи
скаргу, зазначала, що судом першої інстанції при застосуванні норми
матеріального права до спірних правовідносин порушено вимоги ч. 1 ст. 32 КЗпП
України щодо переведення на роботу на інше підприємство лише за згодою
працівника. Судом помилково використано положення ч. 4 ст. 267 ЦК України про
сплив позовної давності, застосування чого заявлено стороною у спорі як на
підставу для відмови в позові. Натомість в трудовому праві існують строки
звернення до суду за вирішенням трудового спору. Наявність моральної шкоди та
її відшкодування судом при ухваленні рішення не спростовано.

Крім
того, стверджує, що висновки суду про неправомірність дій, які слугували
підставою для втрати довір'я, не ґрунтуються на дійсних обставинах справи.
Зокрема, перевірка кафе проводилась 8 лютого 2007 року, а товарно-матеріальні
цінності позивачем передані іншому продавцю 7 лютого 2007 року. Отже, недоліки,
які могли бути виявлені, на її думку, допущені не при виконанні її робочих
обов'язків.

Просить
рішення, що оскаржується, скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати
переведення незаконним, у зв'язку із ліквідацією підприємства «ЛАКОМКА»
поновити на роботі буфетниці підприємства райспоживспілки, стягнувши із
підприємства райспоживспілки середній заробіток за час вимушеного прогулу і
моральну шкоду.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу
підприємство райспоживспілки, вважаючи скаргу безпідставною, просить її
відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

У
судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_2, підтримавши
апеляційну скаргу, надали пояснення в межах її доводів.

Представники
підприємства райспоживспілки, заперечуючи проти задоволення скарги, посилались
на її безпідставність.

Заслухавши
доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, і з'явилися в судове
засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив із обставин пропуску позовної
давності за вимогою про визнання переведення незаконним, із обґрунтованості
вчинення ОСОБА_1 дій, які свідчать про втрату довір'я роботодавця, а тому й
відсутності підстав для задоволення позову про поновлення на роботі.

Між
тим, з таким погодитись повністю неможливо, оскільки висновки, яких прийшов
суд, суперечать нормам матеріального права і обставинам справи, виходячи з
такого.

З
матеріалів справи вбачається, що 23 березня 2007 року ОСОБА_1 переведено із
буфетниці підприємства райспоживспілки на роботу касира-продавця підприємства
«ЛАКОМКА» (а.с. 11).

Відповідно
до ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві,
в установі, організації, а також переведення на інше підприємство, в установу,
організацію або в іншу місцевість, хоча б разом із підприємством, установою,
організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків,
передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених
законодавством.

Однак,
колегія суддів знаходить, що фактично в спірних правовідносинах мало місце
припинення трудового договору між позивачем і підприємством райспоживспілки за
ознаками п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв'язку із переведенням
працівника, за його згодою, на інше підприємство.

За
наведених обставин рішення підприємства райспоживспілки про переведення ОСОБА_1
суперечить нормам матеріального права і дійсним обставинам справи, а тому є
незаконним.

Разом
з тим, вбачається, що ОСОБА_1 фактично дала свою згоду на укладення трудового
договору із підприємством «ЛАКОМКА». Ця обставина стверджується відсутністю з
цього приводу її заперечень протягом часу понад у два місяці аж до моменту
звернення до суду за вирішенням трудового спору. Приходячи до такого висновку,
також враховується те, що всі наступні дії позивача свідчать про її погодження
із рішенням роботодавця.

Зокрема,
підтвердженням того, що позивач висловила таку згоду і виконувала роботи,
пов'язані із безпосереднім обслуговуванням грошових та товарних цінностей, є
те, що з нею 27 березня 2007 року укладено договір про колективну (бригадну)
матеріальну відповідальність (а.с.а.с. 44, 44, зворот).

Пунктом
2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачено підставу для розірвання трудового
договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у разі вчинення
працівником, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, винних
дій, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або
уповноваженого ним органу.

Абзацом
другим п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року (з наступними змінами)
визначено, що звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП України)
суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який обслуговує грошові або
товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням,
розподілом тощо) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або
уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема,
порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Про
обставини винності дій ОСОБА_1, які дали підстави для втрати до неї довір'я з
боку відповідача, свідчать чинність наказу про накладення дисциплінарного
стягнення у виді догани за допущені недоліки в роботі від 21 лютого 2007 року
(а.с. 30), порушення нею фінансової дисципліни, що стверджено показаннями
свідків (а.с.а.с. 105, зворот; 106, зворот; 107; 107, зворот; 108), продаж
неоприбуткованих курячих яєць, що позивач сама підтвердила в суді (а.с. 105), а
також визнання нею факту таких порушень на засіданні профспілкового комітету
при розгляді подання адміністрації підприємства райспоживспілки про дачу згоди
на звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 45).

Встановлено,
що роботодавцем дотримано при звільненні ОСОБА_1 вимог п. 2 ст. 41, ст. 43 КЗпП
України, а тому підстав для задоволення її позову у цій частині не вбачається.

Виходячи
з наведених обставин, колегія суддів знаходить, що вимоги про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу
і відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню,
оскільки є похідними від позову про визнання звільнення незаконним і поновлення
на роботі та випливають із обґрунтованості його вирішення судом.

Водночас,
установлено, що позивач у судовому засіданні не наполягала на вирішенні вимоги
про стягнення заборгованості по заробітній платі, фактично від цього
відмовившись. Колегія суддів відзначає, що її дії повністю відповідають
правилам ч. 1 ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.

Крім
того, колегія суддів визнає, що застосування судом першої інстанції до трудових
правовідносин положень ст. 267 ЦК України є неправильним, оскільки зазначений
закон не поширюється на ці правовідносини.

Враховуючи
неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків
суду обставинам справи, рішення, яке оскаржується, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та про відмову в
решті позовних вимог за безпідставністю.

На
підставі ст. 235 , п. 2 ст. 41 КЗпП України, п. 5 ч. 1 ст. 36, абзацу другого
п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року (з наступними змінами), керуючись
ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313-314, 316, 324,
325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Рішення
Дубровицького районного суду від 13 березня 2008 року - скасувати повністю.

Позов
ОСОБА_1до підприємства райспоживспілки Дубровицького об'єднання підприємств
громадського харчування про визнання переведення незаконним - задовольнити.

Переведення
ОСОБА_1з підприємства райспоживспілки Дубровицького об'єднання підприємств
громадського харчування до дочірнього підприємства «ЛАКОМКА» підприємства
райспоживспілки об'єднання підприємств громадського харчування, яке мало місце
26 березня 2007 року, - визнати незаконним.

У
позові ОСОБА_1до підприємства райспоживспілки Дубровицького об'єднання
підприємств громадського харчування та дочірнього підприємства «ЛАКОМКА»
підприємства райспоживспілки Дубровицького об'єднання підприємств громадського
харчування про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та  заборгованості по заробітку і відшкодування
моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Сторони мають право оскаржити в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного
суду протягом двох місяців з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: