Справа № 22ц-323/2008
Головуючий у першій інстанції
Категорія - цивільна
Доповідач - Коренькова З.Д.
РІШЕННЯ

Іменем
України

14 березня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської
області у складі:

головуючого:

Коренькової З.Д.

суддів:

Заболотного В.М.,

Острянського В.І.

при секретарі:

Куксі М.В.

з
участю: ОСОБА_4., її представника ОСОБА_5., ОСОБА_3., ОСОБА_2., представника
ЧМВ УМВС  у Чернігівській області
Тимченко В.В., представника Чернігівської районної у м. Чернігові ради Овсяника
О.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05
грудня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ЧМВ УМВС
України у Чернігівській області про визнання втратившими право на житло,
усунення перешкод в користуванні та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

В серпні 2007 року ОСОБА_1.
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2., ОСОБА_3., ЧМВ УМВС України у
Чернігівській області про визнання втратившими право на житло, усунення
перешкод в користуванні та зобовязання вчинити певні дії, обгрунтовуючи свої
вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6.. Після його смерті
відкрилась спадщина у вигляді 14/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Як
спадкоємець першої черги за законом, позивачка її прийняла у встановлений
законом строк. В цій частині будинку, що став їй належати на праві приватної
власності були зареєстровані і зареєстровані до цього часу вона, її син, а
також відповідачі та їх син ОСОБА_7.. Відповідачі мешкали в цьому житловому
приміщенні зі згоди та за домовленістю з її померлим батьком як тимчасові
мешканці. Відповідно до ст. 818 ЦК України, тимчасові мешканці повинні
звільнити житло після спливу строку проживання або не пізніше семи днів від дня
пред'явлення до них наймачем вимоги про звільнення помешкання. На вимогу
звільнити займане приміщення, відповідачі відповіли категоричною відмовою,
навіть змінили замки вхідної двері та постійно перешкоджають користуватися належним
позивачці майном. Таким чином, відповідачі продовжують проживати без її згоди,
мотивуючи тим, що мешкають вони та зареєстровані у вказаному житловому
приміщенні 15 років і не бажають шукати собі інше житло. Згідно ст. 169 ЖК
України, в разі припинення договору найму житлового приміщення, що належить
власнику, особи, які проживали, зобов'язані звільнити приміщення, у випадку
відмови підлягають виселенню в судовому порядку. В зв”язку з цим, ОСОБА_1.
просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання в
належній їй частині будинку та виселити їх, зобов'язати ЧМВ УМВС України у
Чернігівській області скасувати реєстрацію відповідачів за адресою АДРЕСА_1

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1.
просила визнати ОСОБА_2., ОСОБА_3. та їх сина ОСОБА_7. такими, що втратили
право на проживання в належній їй частині будинку, усунути перешкоди у
користуванні житлом шляхом їх виселення та зобов'язати ЧМВ УМВС України у
Чернігівській області скасувати реєстрацію ОСОБА_2., ОСОБА_3. та їх сина
ОСОБА_7..

Рішенням Деснянського районного суду
м.Чернігова від 05.12.2007 року у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено. Суд
встановив, що ОСОБА_1. на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за
законом від 16.07.2007 року є власником 14/25 частин будинку АДРЕСА_1, та після
прийняття спадщини зареєструвалась у цьому будинку разом зі своїм сином.
Відповідачі також зареєстровані за вказаною адресою, як колишні члени сім”ї
померлого ОСОБА_6., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Суд застосував положення ст. 156
Житлового кодексу України, і прийшов до висновку, що члени сім'ї власника,
зокрема й колишні користуються жилим приміщенням урегульовано житловим
законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві користування ним. Суд, також вийшов з того, що
відповідачі постійно проживають, зареєстровані у спірному житловому приміщенні
тривалий час, а тому їх не можна вважати втратившими право на проживання в
ньому.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1.
просить скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.
Доводи скарги зводяться до того, що суд постановив рішення з порушеннями норм
матеріального і процесуального права. Суд дав неправильно оцінку доказам
стосовно того, що відповідачі дійсно перешкоджали позивачці у користуванні
належною їй власністю - частиною будинку, який залишився їй після смерті її
батька, не взяв до уваги постанову про відмову в порушенні кримінальної справи
від 13.08.2007 року стосовно того, що ОСОБА_2. замінювала замок в дверях, в
зв”язку з чим, позивачка не мала можливості потрапити до будинку. Також, суд не
врахував положення ст. 64 ЖК України, де зазначено, що до членів сім”ї власника
будинку належать особи, які проживають разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму
житлового приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх
діти, батьки. Відповідно до наявних в справі доказів, відповідачі не
відносяться до членів сім'ї ні колишнього власника будинку, ні до нинішнього.
Не взяв суд до уваги і положення ст. 150 ЖК України, відповідно до якої
громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для
особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд.

Вислухавши суддю-доповідача,
пояснення відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши
матеріали справи апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, рішення - скасуванню з постановленням нового рішення,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2., ОСОБА_3. та їх неповнолітній
син ОСОБА_7. є колишніми членами сім'ї ОСОБА_6., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, які
проживали з останнім в його будинку протягом 15 років, проживають на даний час
та є зареєстрованими в ньому. Саме, на підставі цього із застосуванням ст. 156
Житлового кодексу України, суд і прийшов до висновку, що колишні члени сім”ї
власника користуються з ним нарівні жилим приміщенням, а тому не можуть бути
виселені або визнані втратившими право на користування цим жилим приміщенням.

Даний висновок суду не грунтується
на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Так, по справі встановлено, що
ОСОБА_1. є дочкою ОСОБА_6., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та який мав на праві
власності 14/25 частин будинку АДРЕСА_1. Після його смерті, ОСОБА_1., як
спадкоємець першої черги за законом отримала у спадщину зазначену частину
будинку і стала її власником.

Як пояснив в судовому засіданні
ОСОБА_3., на той час, він та його сім'я (відповідачі) проживали в спірному
будинку зі згоди ОСОБА_6., який був його братом. ОСОБА_6. також давав згоду на
їх реєстрацію, а сам проживав в іншому місці.

Відповідно до ст. 391 Цивільного
кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 150 Житлового кодексу
України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів
їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Ст. 156 Житлового кодексу України
встановлює право членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) на проживання
з ним в будинку, користуватися цим жилим приміщенням нарівні з власником.
Застосовуючи цю норму Закону, суд не взяв до уваги, що вимога про позбавлення права
користування жилим приміщенням була пред'явлена новим власником, яка стала
наймачем цього житла після смерті батька, до членів сім'ї якої жоден із
відповідачів не відноситься.

В ст. 64 Житлового кодексу України
зазначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина, їх діти і батьки;
членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, із вищевикладеного
можна зробити висновок, що ОСОБА_2., ОСОБА_3., та їх син ОСОБА_7. втратили
право на користування спірним житловим приміщенням і в зв'язку з цим підлягають
виселенню. Навіть, якщо ОСОБА_3. і ОСОБА_6. були рідними братами, і відповідно
до цього ОСОБА_3. разом з дружиною і сином проживали в будинку, на даний час
вони втратили таке право, адже власником стала інша особа, договір найму з якою
не укладався, і до членів сім'ї якої вони не відносяться.

Крім того, необхідно зазначити, що у
разі смерті власника жилого будинку (квартири) положення ст. 156 ЖК України про
право членів сім'ї власника на користування жилим будинком застосовуються
відповідно до правил про спадкування. Тобто, питання про право членів сім'ї
власника жилого будинку продовжувати користування будинком після смерті
власника залежить від того, чи було надання будинку їм у користування
обов'язком власника (за законом, договором або за рішенням суду). Відповідачі
не надали доказів того, що померлий власник будинку ОСОБА_6. брав на себе
зобов'язання, щодо забезпечення  житлом
відповідачів і що це зобов'язання обов'язкове для позивачки, як спадкоємиці. Як
пояснив в судовому засідання ОСОБА_2. ОСОБА_6. перед ним ніяких житлових
зобов'язань не мав. ОСОБА_6. є його братом по лінії матері і  фактично проживав в АДРЕСА_2, який належав
йому на праві приватної власності., а в спірній квартирі з дозволу власника
проживали відповідачі. Це підтверджується також довідкою Смоленської сільської
ради № 271 від 12.03.2008 року. Також в АДРЕСА_3, власником якого є Мати
відповідача ОСОБА_6. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3. є спадкоємцем і
фактично будинком користується, що підтверджується довідкою сільради № 49 від
11.03.2008 року.

В даному випадку, позивачка отримала 14/25 частин житловог будинку у
спадщину від свого померлого батька, ставши спадкоємицею майна і відповідно,
набула право власності на це майно за законом. Відповідачі не були членами
сім'ї ОСОБА_6. і не є членами сім'ї ОСОБА_1..

Опитаний в судовому засіданні
представник Деснянської районної у м. Чернігові ради зазначив, що як у позивача
так і у відповідачів є неповнолітні діти, права яких на житло є похідними від
прав батьків, а тому просив суд вирішити спір з врахуванням інтересів дітей.

Апеляційний суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1. в частині визнання ОСОБА_2., ОСОБА_3. та їх сина ОСОБА_7.
такими, що втратили право на проживання в належній позивачці частині будинку,
усунення перешкод у користуванні житлом шляхом їх виселення підлягають
задоволенню, а рішення в цій частині - скасуванню з постановленням нового
рішення.

Що стосується позовних вимог про
зобов'язання ЧМВ УМВС України у Чернігівській області скасувати реєстрацію
відповідачів, то в цій частині необхідно відмовити, оскільки, відповідно до ст.
7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в
Україні”, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного
рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням. Тобто, лише з урахуванням вищезазначених
підстав, викладених в Законі, особа може бути знята з реєстрації свого місця
проживання.

Керуючись ст.ст. 391,
405, 1216, 1261 Цивільного кодексу України, ст.ст. 64, 150, 156 Житлового
кодексу України, ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні”, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК
України,  апеляційний суд,

в и р і ш и в:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду
м.Чернігова від 05 грудня 2007 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ЧМВ УМВС України у Чернігівській області про визнання такими, що втратили право
на проживання в житловому приміщенні, усунення перешкод у користуванні житлом
шляхом виселення та зобов'язання ЧМВ УМВС України у Чернігівській області
скасувати реєстрацію - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх сина
ОСОБА_7 такими, що втратили право на проживання в будинку АДРЕСА_1

Виселити з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2,
ОСОБА_3, їх сина ОСОБА_7 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4на відшкодування понесених витрат 12,75 грн. судових витрат та 15 грн.
на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи.

У задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути оскаржено до Верховного Суду України в
касаційному порядку на протязі двох місяців з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: