року                                                      справа №2- 459/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

Борзнянський районний суд Чернігівської
області в складі

головуючого судді

Тіслюка І.І.

при секретарі

Циліцькій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в
залі суду м.Борзни справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення її на
роботі та стягнення з відповідача моральної шкоди, середнього заробітку за час
вимушеного прогулу і судових витрат, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 в
якому просить суд винести рішення яким визнати її звільнення ОСОБА_2, як
роботодавцем незаконним з поновленням її на роботі та стягненням
середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Додатково вона просить
суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 2000 грн. та судові витрати в
сумі 200 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала
позовні вимоги у повному обсязі й дала такі пояснення. Вона працює реалізатором
товарів у приватного підприємця ОСОБА_2 за трудовим договором між працівником і
фізичною особою укладеним 31 березня 2006 року і який зареєстровано у
Борзнянському районному центрі зайнятості. У зв`язку із захворюванням
вона перебувала на амбулаторному лікуванні з оформленням листка
непрацездатності (лікарняного) з 31.03.2008 року по 04.04.2008 року. 2 квітня
2008 року під час телефонної розмови ОСОБА_2 повідомив їй про необхідність з`явитись до Борзнянського районного центру зайнятості, не повідомивши при
цьому про мету такої дії. Вона виконала зазначене розпорядження і коли вони
перебували в приміщенні Центру він повідомив їй про намір звільнити її ,
попередивши що якщо вона не схоче звільнитись за власним бажанням, то він,
посилаючись на нестачу товару в магазині де вона працює, що було встановлено
бухгалтерською перевіркою, буде змушений звільнити її на невигідних умовах з
негативним формулюванням  причини
звільнення. Відчуваючи сильне занепокоєння за подальше існування її родини,
оскільки чоловік непрацевлаштований, дочка у неповнолітньому віці, і за можливі
складнощі, які виникнуть при її працевлаштуванні у майбутньому, вона погодилась
на звільнення з роботи з 31.03.2008 року за власним бажанням у відповідності до
ст.38 Кодексу законів про працю України.

Згодом, коли покращилось її самопочуття, вона
звернулась до юридичної консультації з питання обгрунтованості дій ОСОБА_2 щодо
звільнення її з роботи і вже потім вирішила оспорити його дії в суді.

На її переконання работодавець порушив її
права та законні інтереси оскільки під час звільнення діяв всупереч вимогам трудового
законодавства, яким передбачено двотижневий строк, який передує звільненню
після звернення працівника із письмовою заявою з цього приводу. Проте, вона
такої заяви не писала.

Одночасно, вона не вбачає своєї вини у тому,
що під час перевірки кількості товару за місцем її роботи виявлено його нестачу
на суму понад 400 грн. Ніяких актів не складалось і її не ознайомлювали з
конкретними фактами. Вона виключає можливість присвоєння товару або грошів за
нього і стосовно себе і відносно іншої співробітниці ОСОБА_3 з якою вони
працюють удвох позмінно. Такі випадки траплялись і раніше й вони сумісно
відшкодовували нестачу. Подібні факти спонукали їх обговорювати можливість
переходу на роботу в інших місцях і говорити про це у присутності ОСОБА_2
Проте, ніяких конкретних дій щодо звільнення ними не здійснювалось.

Позивач вважає, що причиною звільнення її з
роботи може бути негативне ставлення до неї работодавця з міжособистих мотивів.

Дії ОСОБА_2 при звільненні з роботи
занепокоїли її, оскільки був порушений певний уклад життя й родина позбавилась
засобів для існування. Після звільнення змінився її статус що призвело до
наслідків, які відчула і її дочка, оскільки її виключили з переліку дітей, яким
планувалось надати відпочинок в оздоровчому таборі. Зазначене та інші негативні
наслідки призвели до стресового стану й погіршення здоров`я. Вказані негативні
прояви наслідків неправомірних дій відповідача завдали їй моральної шкоди, яка
підлягає відшкодуванню.

Стурбованість за життя членів її родини, коли
вона й чоловік залишились непрацевлаштованими примусили її звернутись за
захистом своїх прав до суду і вона просить задовольнити позов.

Відповідач позов не визнав у повному обсязі
вимог. В обгрунтування він зазначив, що позивач сама говорила про те, що не
буде працювати в його продуктовому магазині. Коли вона не вийшла на роботу в
період з 29 березня по 2 квітня 2008 року він вирішив що вона залишила роботу й
запросив її до центру зайнятості для оформлення звільнення з роботи. За
підрахунком ОСОБА_2 ОСОБА_1 привласнила товару на суму 518,35 грн. не
відшкодувавши йому ці кошти. Він вважає що вона винна в нестачах товару які
виявлялись і раніше. Тому, він вважає обгрунтованим свій намір звільнити її на
інших підставах - за ст.40 п.2 КЗпПУ (за недовіру), але пішов їй назустріч і
погодився на звільнення за ст.38 КЗпПУ (за власним бажанням). Свої дії він
розцінює як законні й обгрунтовані. Про те, що позивач під час звільнення
перебувала на лікарняному вона йому не повідомляла і він не знав про це.
Твердження ОСОБА_1 стосовно тиску, на його думку, є вигаданими. Просив
відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - Борзнянського
районного центру зайнятості - Крамар І.О. повідомила суду, що вона особисто
реєструвала розірвання договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Виходячи з посадових
обов`язків працівники центру позбавлені можливості впливати на рішення осіб з
приводу укладення та розірвання договорів про працевлаштування. Дії ОСОБА_2 під
час документального оформлення розірвання договору вона вважає такими що не
суперечать існуючому законодавству. Поведінка позивача в той момент в неї не
викликала сумніву, всі дії були добровільними.

Свідок ОСОБА_3 повідомила, що працювала разом
з ОСОБА_1 Про те, що вона знаходилась на лікарняному їй не було відомо, але
вигляд у позивача в період з 31 березня по 4 квітня 2008 року дійсно був
хворобливий і вона говорила що ходить до лікарні. Вона чула від ОСОБА_1
висловлювання про те, що вона хоче звільнятись з роботи, але такі заяви вона
робила неодноразово і раніше. Чи зверталась вона із письмовою заявою до ОСОБА_2
їй не відомо. Нестачі товару траплялись і раніше. Вартість товару завжди
відшкодовувалась сумісно з ОСОБА_1. Причини, з яких траплялась нестача їй
невідомі. Стосунки позивача та відповідача на міжособовому рівні оцінює як напружені.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача,
представника третьої особи та свідка, дослідивши матеріали справи, суд
встановив такі факти та юридично - правові норми, якими регулюються спірні
питання, зазначені у позові.

Статею 232 КЗпП України передбачається, що
трудові спори підлягають безпосередньому розглядові у районних, районних у
місті, міських чи міськрайонних судах. Безпосередньо в районних судах
розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ,
організацій, де комісії по трудових спорах не обираються.

Так, відповідно до змісту трудового договору,
укладеного 31 березня 2006 року між ОСОБА_2, який є приватним підприємцем, та
ОСОБА_1 безстроково, остання була зобов`язана виконувати роботу по реалізації
товарів. Договір зареєстровано у Борзнянському районному центрі зайнятості
31.03.2006 року.

Згідно із записом у п.17 даного договору він
був розірваний 31.03.2008 року на підставі ст.38 КЗпП України. Вказані дані з
працевлаштування підтверджуються також записами в її трудовій книжці.

Статею 38 КЗпП України передбачено що
трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний з
ініціативи працівника за умови своєчасного (за два тижні) письмового
попередження про це власника.

Згідно з ст.40 КЗпП України - не допускається
звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової
непрацездатності.

Факт того, що позивач під час її звільнення
знаходилась на амбулаторному лікуванні підтверджено листом непрацездатності,
виданого Борзнянською ЦРЛ 31.03.2008 року в якому вказано термін її лікування -
з 31.03.2008 року по 04.04.2008 року.

З огляду на зазначені факти судом
встановлено, що доводи позивача про її незаконне звільнення з роботи всупереч
положень трудового законодавства є обгрунтованими і підтверджуються
встановленими судом фактами.

Позивач просить у позові до ОСОБА_2 поновити
її на роботі, що є законною вимогою і регулюється ст.235 КЗпП України, якою
встановлено що у разі звільнення без законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає трудовий спір, тобто відповідним рішенням суду.

Статею 237-1 КЗпП України передбачено
відшкодування власником моральної шкоди працівнику, про що просить позивач,
якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Вимогу позивача в цій частині позову суд
вважає обгрунтованою, окільки встановлено що після звільнення вона дійсно
зазнала моральні страждання втратила нормальні життєві зв`язки тощо. Так, після
зміни її статусу її дочці було відмовлено у направленні на оздоровлення до
дитячого табору. Оскільки її чоловік також непрацевлаштований це призвело до
проявів стресового стану й погіршення здоров`я. Одночасно вона була змушена
докладати додаткових зусіль для організації життя.

Одночасно, суд вважає що обсяг моральних
збитків в розмірі, зазначеному позивачем у суммі 2000 грн. не відповідає
реальним збиткам і не підтвержений позивачем конкретними фактами. Тому, в цій
частині позов підлягає задоволенню частково.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1
погодилась на звільнення за власним бажанням щоб уникнути відповідальності за
неналежне виконання обов`язків, не знайшло свого підтвердження і спростовується
його власними поясненнями про те, що він має намір витребовати від ОСОБА_1
гроші за вартістю виявленої в магазині нестачі товару.

Одночасно, зі змісту пояснень позивача
вбачається, що вона не мала наміру звільнятись з роботи і планувала в черговий
раз розрахуватись грошіма за нестачу після отримання заробітной плати. В момент
вирішення питання про звільнення вона побоювалась за поширення хибних чуток
принижуючих її репутацію.

Статею 235 КЗпП України передбачено що у разі
звільнення працівника без законної підстави і його поновленні на роботі у
подальшому при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього
заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Одночасно, порядок обчислення середньої
заробітної плати визначено п.8 Постанови КМ України від 08.02.1995 року, де
вказано що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного
(годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених
чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі
(календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках,
передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Доходи за місцем роботи ОСОБА_1
підтверджуються довідкою, згідно з якою вона отримувала за останні два місяці
роботи заробітну плату в сумі 515 грн. Отже, сума середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу ОСОБА_1 складає 622,70 грн. з якої слід здійснити всі
відрахування, що передбачені законодавством.

З огляду на зазначене суд вважає що
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягає задоволенню у повному обсязі зазначених у
ньому вимог за виключенням стягнення моральної шкоди, який задовольняється
частково.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N9 від 06.11.92,
Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99, Постановою КМ України від
08.02.1995 року, ст.ст.38, 232, 233, 235, 2371
Кодексу Законів про працю України, ст.ст. 8, 81 ч.3 п.1, 208, 209, 214,
224 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині
поновлення її на роботі й судових витрат, задовольнити в повному обсязі, а в
частині стягнення на її користь моральної шкоди - частково.

Визнати звільнення з роботи ОСОБА_1 таким, що
не відповідає вимогам чинного законодавства про порядок розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника та зобов`язати ОСОБА_2 поновити на попередній роботі ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1:

- грошові кошти за моральну шкоду в сумі 150 грн.;

- середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 622,70 грн. за умови
проведення при виплаті відрахувань, передбачених законодавством;

- грошові кошти на її судові витрати в сумі 200 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8,5
грн. та 7,5 грн., що нею були сплачені раніше відповідно - на державне мито та
за інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду Чернігівської області через Борзнянський районний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня винесення рішення заяви про
апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги.

Суддя

Борзнянського районного
суду
І.І.Тіслюк