УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 лютого 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                    Патрюка М.В.,

суддів:                               Берднік
І.С.,                      Лященко Н.П.,

Костенка А.В.,
Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і зони
безумовного (обов'язкового) відселення «Чорнобильсервіс»,  управління праці та соціального захисту
населення Іванівської районної державної адміністрації Київської області, третя
особа - державний департамент - Адміністрація зони відчуження і безумовного
(обов'язкового) відселення, про стягнення невиплаченої частини заробітної
плати, за касаційною скаргою Державного підприємства по забезпеченню
життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення
«Чорнобильсервіс» (далі - ДП «Чорнобильсервіс») на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 26 березня 2007 року та рішення апеляційного суду
м. Києва від 30 серпня 2007 року,

встановила:

У серпні 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до
відповідачів про захист та поновлення порушеного права на заробітну плату.
Після уточнень позовних вимог позивач просив стягнути з Іванківського
управління праці та соціального захисту населення Іванківської районної
державної адміністрації Київської області невиплачену доплату за час роботи з 1
січня 2003 року до 31 грудня 2006 року в сумі 384 085грн. 01 коп. і
перерахувати вказану суму на рахунок ДП "Чорнобильсервіс", зобов'язавши
останнє перерахувати йому вказану суму боргу. Зобов'язати в подальшому
державний департамент - Адміністрацію зони відчуження і зони безумовного
(обов'язкового) відселення здійснювати контроль за дотриманням вимог чинного
законодавства за розпорядженням бюджетних коштів.

Зазначав, що з 1986 року до теперішнього часу він працює
на ДП «Чорнобильсервіс» та на даний час обіймає посаду водія ІІІ класу, але
всупереч чинному законодавству відповідач ДП "Чорнобильсервіс"
частково сплачує йому кошти у зв'язку з роботою в зоні відчуження і
обов'язкового відселення. Відповідач ДП "Чорнобильсервіс" невірно
тлумачить діюче законодавство, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів
України, яка суперечить Закону України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", і
заборгував йому таким чином суму доплат за період з 01 січня 2003 року до 31
грудня 2006 року в розмірі 384 085 грн.
01 коп., які ОСОБА_1 просить стягнути на свою користь.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26
березня           2007 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ДП «Чорнобильсервіс» на користь ОСОБА_1
невиплачену суму за час роботи на території зони відчуження з 1 січня 2003 року
до 31 грудня 2006 року в розмірі 384 085 грн.
01 коп. Стягнуто з ДП «Чорнобильсервіс» на користь держави 1 700 грн.
судового збору. У іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2007
року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 березня 2007 року
змінено: зменшено розмір стягнутої з ДП «Чорнобильсервіс» на користь ОСОБА_1
суми з 384 085 грн. 01 коп. до 267 246 грн. 18 коп. У решті - рішення залишено
без змін.

У касаційній скарзі ДП «Чорнобильсервіс», посилаючись
на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить ухвалені
у справі рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 17 КАС України спори фізичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності
віднесено до компетенції адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.
1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку
органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єктом владних повноважень відповідно до п. 7 ч. 1 ст.
3 цього Кодексу є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

Судом установлено, що вимоги позивача фактично зводяться
до визнання неправомірними дій і рішень суб'єктів владних повноважень щодо встановлення
розміру та виділення коштів для виплати йому доплати та премії за роботу в зоні
відчуження в 2003-2006 роках, а також стягнення цих виплат із роботодавця - ДП
“Чорнобильсервіс”.

Підставою
позовних вимог визначено ч. 3 ст. 39 Закону України від                          28 лютого 1991 року №
796-XII “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” (далі - Закон від                28 лютого 1991 року № 796-XII)
та постанову Кабінету Міністрів України від          29 січня 2003 року № 137 “Про доплати
і компенсації особам, які працюють у зоні відчуження і зоні безумовного
(обов'язкового) відселення після повного відселення жителів”.

Відповідно до ст. 62 Закону від 28 лютого 1991 року № 796-XII роз'яснення
порядку застосування цього Закону провадиться в порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами
та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно
від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Фінансування витрат, пов'язаних із реалізацією
зазначеного Закону, як гарантія соціального захисту громадян здійснюється за
рахунок державного бюджету (ст. 63 Закону від 28 лютого 1991 року №
796-XII).

Вирішуючи спір, суди залишили поза увагою ту обставину,
що відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону від 28 лютого 1991 року № 796-XII доплата
громадянам, які працюють у зоні відчуження, установлюється за рішенням
Адміністрації зони відчуження згідно з положенням, затвердженим Кабінетом
Міністрів України, а не самими суб'єктами господарювання.

Відповідно до п. 1 Положення про державний департамент -
Адміністрацію зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення,
затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 11 серпня          2000 року № 1263, Адміністрація є
урядовим органом державного управління, який діє у складі МНС України та йому
підпорядковується.

Адміністрація вирішує питання фінансування всіх заходів
на території зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення та є
розпорядником цих державних коштів, а не відповідний орган - Управління праці
та соціального захисту населення, притягнутий судом до участі у справі.

Таким чином, частина вимог у цій справі є
публічно-правовим спором фізичної особи із суб'єктами владних повноважень щодо
оскарження їх дій і рішень про встановлення розмірів доплат, розгляд якого
повинен проводитися за правилами адміністративного судочинства, а частина -
трудовим спором, який повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Між тим, відповідно до ч. 3 ст. 21 КАС України та ст. 16
ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які
підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не
встановлено законом.

Однак суди на зазначене уваги не звернули, не уточнили
змісту вимог позивача та вирішили всі вимоги за правилами цивільного
судочинства, допустивши таким чином порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до вимог ч. 2 ст. 338
ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державного підприємства по забезпеченню
життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення
«Чорнобильсервіс» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26
березня 2007 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2007 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.В. Патрюк

Судді:
І.С. Берднік

А.В.
Костенко

Н.П.
Лященко

М.П. Пшонка