Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

22 травня 2008 року
місто Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.

суддів Демянчук С.В., Григоренка
М.П.

з участю секретаря
судового засідання Колесової Л.В.,

прокурора,
ОСОБА_1, його представника, представника
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду
в м. Рівному цивільну справу за апеляційними скаргами Прокурора Зарічненського
району та ОСОБА_1 іОСОБА_3на рішення Зарічненського районного суду від 14
лютого 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1 іОСОБА_3про усунення
перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення і відшкодування
моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_1 іОСОБА_3до ОСОБА_2іОСОБА_4, треті
особи на стороні відповідачів - СВК «Дібрівський» Зарічненського району,
Дібрівська сільська рада Зарічненського району та Зарічненська районна державна
нотаріальна контора, про визнання права на займане житло, визнання свідоцтва
про право власності на житловий будинок, свідоцтва про право на спадщину на цей
будинок та договору його купівлі-продажу частково недійсними,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічненського районного суду від 14 лютого 2008 року позовОСОБА_2
до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком
шляхом виселення і відшкодування моральної шкоди задоволено. Відповідачів
виселено з житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_1, без надання іншого
житла та стягнено з них на користь позивача 2000 грн. відшкодування моральної
шкоди.

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у задоволенні їх зустрічного позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_4,
треті особи на стороні відповідачів - СВК «Дібрівський» Зарічненського району,
Дібрівська сільська рада Зарічненського району, Зарічненська районна державна
нотаріальна контора, про визнання за ними права на займане житло - АДРЕСА_1,
визнання свідоцтва ОСОБА_5 про право власності на спірний житловий будинок від
8 вересня 1992 року, свідоцтва ОСОБА_4 про право на спадщину на цей будинок від
26 жовтня 2006 року та договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку,
укладеного 9 листопада 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, частково недійсними
відмовлено за безпідставністю.

В поданих на це рішення апеляційних скаргах Прокурор Зарічненського району
та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 посилаються на те, що, вирішуючи спір, місцевий суд не дав
оцінки наказу директора радгоспу «Дібрівський» № 19 від 8 вересня 1992 року та
не врахував положень ст. 22 Закону України «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до
якої ОСОБА_5могло бути безоплатно передано у власність тільки те житло, яке він
фактично займав, тобто лише АДРЕСА_2, а не весь будинок, який ОСОБА_5у
власність повністю ніколи не передавався. А отже, в нього відповідно до правил
ч. 1 ст. 128 ЦК України 1963 р. не могло виникнути право власності на весь
будинок, а лише на займану ним квартиру № 1, яка фактично і була передана йому
у власність.

Крім того, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 доводять, що у квартиру № 2 вони були поселені
законно. Проте місцевий суд, розглядаючи справу, цю обставину до уваги не
прийняв, а також не зважив на те, що у цій квартирі помимо них зареєстрована і
проживає мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6 Судом не дано оцінки тій обставині, що спірний
будинок складається з двох ізольованих квартир. Судом було порушено їх право на
правову допомогу.

Покликаючись на ці обставини, апелянти просять апеляційний суд рішення суду
першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянтів,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення частковому скасуванню
з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що до вересня 1992
року спірний АДРЕСА_1належав СВК «Дібрівський». Наказом директора цього
радгоспу № 19 від 8 вересня 1992 року зазначений будинок був переданий у
власність (а не приватизований, як це помилково вважають апелянти) батька
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 (у деяких документах справи його прізвище зазначено як
ОСОБА_5). У цей же день Дібрівською сільською радою останньому було видане
відповідне свідоцтво про право власності на весь спірний будинок та його право
власності було зареєстровано у Рівненському обласному БТІ.

Згідно зі ст. 128 ЦК України 1963 р., яка була чинною на час укладення
зазначених правочинів, право власності (право оперативного  управління)
у  набувача майна за договором
виникало з моменту передачі речі, якщо
інше  не передбачено законом або
договором. До передачі речей прирівнювалася передача коносаменту або іншого
розпорядчого документа  на  речі.

Таким чином, з моменту отримання правовстановлюючих
документів на спірний будинокОСОБА_5 став його власником. Цим спростовуються
відповідні доводи апелянтів, у т. ч. про законність їхнього поселення.

В подальшому ані попередній власник житлового будинку,
тобто радгосп «Дібрівський», ані його правонаступники, а також особи, які
проживали на час укладення спірних правочинів у будинку і чиї права могли бути
порушені їх учиненням, а саме сім*я ОСОБА_7, в судовому порядку права власності
ОСОБА_5 на цей будинок не оспорили.

Доводи апелянтів про незаконність передачі колишнім
власником спірного будинку ОСОБА_5не ґрунтуються правилах ст. 4 Закону України
«Про власність», який був чинним на час учинення спірних правочинів.

Наступні поселення у частину спірного будинку (квартиру №
2) інших осіб не позбавляли ОСОБА_5 права власності на будинок. Сім*їОСОБА_8і
ОСОБА_9, які були поселені у будинок після Вишневських, права власності ОСОБА_5
на житловий будинок, в якому вони проживали, також не оспорювали.

Що ж стосується ОСОБА_1 і ОСОБА_2, то ними не надано суду
доказів про те, що вони були поселені у спірне житлове приміщення його
власником чи законним володільцем у встановленому законом порядку, і зокрема на
підставі рішення правління КСП «Дібрівський» за 1998 рік та відповідного
ордера, на що вони посилалися, обгрунтовуючи свої позовні вимоги.

У зв*язку з викладеним місцевий суд, на переконання
апеляційного суду, прийшов до цілком правильного висновку про безпідставність
позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання за ними права на займане житло -
АДРЕСА_1, визнання свідоцтва ОСОБА_5 про право власності на спірний житловий
будинок від 8 вересня 1992 року, свідоцтва ОСОБА_4 про право на спадщину на цей
будинок від 26 жовтня 2006 року та договору купівлі-продажу зазначеного
житлового будинку, укладеного 9 листопада 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2,
частково недійсними.

Що стосується позовних вимогОСОБА_2, то відповідно до правил ст. 391 ЦК
України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження своїм майном.

Судом безспірно встановлено, що спірний житловий будинок на АДРЕСА_1, на
праві власності належить позивачу у справі - ОСОБА_2 як добросовісному
набувачу, що стверджується відповідними правоустановлюючими документами.

Тому з урахуванням викладених вище обставин та вимог закону суд першої
інстанції, на переконання колегії суддів, законно й обґрунтовано задовольнив
вимоги позивачаОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні належним йому житловим будинком, що розташований на АДРЕСА_1,
шляхом їх виселення без надання іншого житла.

ОСОБА_6 в апеляційному порядку рішення місцевого суду не
оскаржено.

Що ж стосується задоволення судом позовних вимогОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди в сумі 2000 грн., то, на думку колегії суддів, рішення
місцевого суду у цій частині як незаконне підлягає скасуванню, оскільки ці
позовні вимогиОСОБА_2 є недостатньо обґрунтованими та ним у судовому засіданні
не доведеними.

На підставі викладеного та керуючись ст. 128 ЦК України 1963 р., ст. 391 ЦК
України, ст. ст. 10, 60, 303, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Прокурора Зарічненського району та ОСОБА_1
іОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Зарічненського районного суду від 14 лютого 2008 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_2до ОСОБА_1 іОСОБА_3про відшкодування 2000
грн. моральної шкоди скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення місцевого суду залишити без зміни, а подані апеляційні
скарги відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його
проголошення  і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: