Справа
№ 22ц-295/08                                      Головуючий у 1 інстанції - Савицька Н.В.
Доповідач - Стрільчук В.А
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А

і м е н е м    У к
р а ї н и

6 травня 2008 року.  Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Волинської області в
складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів
- Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

при
секретарі - Савчук О.В.,

з
участю представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4., відповідача ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_5., представника відповідача Підгайцівської сільської ради
Трасковського М.Й.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за
позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2, Підгайцівської сільської ради про визнання недійсним
та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду
від 30 січня 2008 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30 січня 2008 року в позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_1просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити
позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального
права.

В запереченні на апеляційну скаргу
Підгайцівська сільська рада зазначає про відповідність висновків суду
обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що
2/3 частини жилого будинку по АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1., а 1/3 його
частини - відповідачу ОСОБА_2. Рішенням Підгайцівської сільської ради в 2004
році ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування
жилого будинку і господарських споруд площею 0,15 га. Згідно з державним актом
на право власності на земельну ділянку від 8 вересня 2005 року вона є власником
вказаної ділянки площею 0,1048 га. Відповідач як суміжний землекористувач
відмовився погодити межі цієї земельної ділянки. Спірна земельна ділянка в 1963
році була виділена батькові відповідача ОСОБА_6 і з того часу перебувала в
користуванні членів його сім'ї. Договір про користування, володіння та
розпорядження нею вони з позивачем не укладали. Останній користується іншою
частиною земельної ділянки площею 0,06 га. ОСОБА_1не довів порушення його прав
та законних інтересів.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з
таких мотивів.

Свої позовні вимоги про визнання
недійсним та скасування вищезгаданого державного акта, виданого Підгайцівською
сільською радою 8 вересня 2005 року на право власності ОСОБА_2 на земельну
ділянку площею 0,1048 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_1обґрунтував тим, що відповідач
ОСОБА_2 приватизувала спірну земельну ділянку, включаючи й ту її частину, якою
він користувався і яка повинна належати йому, виходячи з розміру часток
співвласників у праві власності на житловий будинок, розташований за вказаною
адресою, а також тим, що перед приватизацією з ним не були погоджені межі
земельної ділянки.

Однак як встановлено судом на підставі
досліджених доказів, земельна ділянка під індивідуальне житлове будівництво
була виділена спадкодавцюОСОБА_2 ОСОБА_6 рішенням відповідної місцевої ради
депутатів трудящих в 1964 році (а. с. 14), а право власності його та позивача
ОСОБА_1 на зазначений будинок виникло в 1987 році (а. с. 14-15).

Згідно з технічним паспортом на цей
будинок принаймні з 1990 року він був поділений в натурі і ОСОБА_6 належала 1/3
його частина, а ОСОБА_1. - 2/3 (а. с. 71-74).

Згідно з даними земельно-кадастрової
книги Підгайцівської сільської ради рішенням цього органу місцевої влади від 1
жовтня 1993 року земельні ділянки для обслуговування відповідних частин будинку
надавалися не спільно, а кожному із співвласників окремо. При цьому ОСОБА_1. було
надано 0,06 га, а ОСОБА_6 - 0,15 га (а. с. 59-60). Отже ділянки у вказаних
розмірах перебували у правомірному користуванні названих осіб. Межі земельних
ділянок були визначені на місцевості (а. с. 89), чого позивач не заперечував,
зазначивши лише, що з дозволу ОСОБА_6 він тривалий час використовував частину
його ділянки.

ОСОБА_6. помер ІНФОРМАЦІЯ_1року.

Свідоцтвом про право на спадщину за
законом від 22 серпня 2002 року стверджується, що належну йому 1/3 частину
будинку по АДРЕСА_1 успадкувала його дочкаОСОБА_2.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу
України 1990 року, що діяла на час прийняття відповідачем спадщини, при
переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить
у встановлених законом розмірах і право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

На підставі наведеної правової норми в
користування ОСОБА_2 перейшла земельна ділянка для обслуговування належної їй
частини будинку площею о,15 га.

Оспорений  позивачем державний акт на право власності на
земельну ділянку від 8 вересня 2005 року (а. с. 10) був виданий відповідачу
Підгайцівською сільською радою у відповідності з вимогами ст. ст. 116, 118,
121, 126 нині чинного Земельного кодексу України.

Цим актом права та охоронювані законом
інтереси ОСОБА_1 ніяким чином не порушені. Встановлені законом підстави для
визнання його недійсним відсутні.

Виходячи з викладеного, давши вірну
оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у
задоволенні позову.

Посилання апелянта як на правову
підставу своїх вимог на ст. 89 Земельного кодексу України не заслуговують на
увагу, оскільки в ній йдеться про регулюванні правовідносин, пов'язаних із
спільною сумісною власністю громадян на земельну ділянку, тоді як спірна ділянка
ніколи не належала сторонам на праві спільної сумісної власності. Те ж саме
стосується і його посилання на ст. 120 вказаного Кодексу, частиною 4 якої
передбачено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох
осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди. В даному випадку після надання в 1993 році у встановленому
порядку земельних ділянок співвласникам будинку право власності на нього до
кількох осіб не переходило, а ОСОБА_2 успадкувала належну її батькові частину
будинку, отримавши одночасно право користування відповідною земельною ділянкою.

Той факт, що ОСОБА_1з дозволу ОСОБА_6
тимчасово користувався частиною закріпленої за ним земельної ділянки, не може
бути підставою для позбавлення відповідача права власності на неї. Безпідставна
відмова позивача від погодження меж земельної ділянки також не тягне за собою
визнання недійсним оспорюваного державного акта.

Інші доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеними обставинами справи та наявними у ній доказами.

Рішення постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314,
315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 січня 2008 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили.

Судді :