У х в а л а

і м е н е м    у к р а
ї н и

26 березня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,                                      Лященко
Н.П., Костенка А.В.,                                Прокопчука
Ю.В.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання недійсним
договору дарування будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення
апеляційного суду Вінницької області від 25 травня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 19 жовтня 1995 року
між нею та                 ОСОБА_2 був
укладений договір дарування житлового АДРЕСА_1Договір був укладений на
умовах, що відповідачка як дочка її двоюрідної сестри буде довічно її доглядати, забезпечувати продуктами харчування та
займатися домашнім господарством. Під
час підписання договору вона його текст не прочитала, вважаючи, що він складений
на досягнутих сторонами умовах. Пізніше відповідачка змінила своє ставлення до
неї та припинила догляд.

У зв'язку з цим позивачка просила визнати договір дарування від                  19 жовтня 1995 року
недійсним.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від                      18 грудня 2006 року позов
ОСОБА_1 задоволено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 25 травня 2007 року
рішення районного суду скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати
рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення
повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судові рішення не відповідають цим вимогам.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення
позову         ОСОБА_1, допустивши
суперечливі висновки та порушення ст. ст. 11, 31, 215 ЦПК України залишивши
поза увагою підставу вимоги - удаваність оспорюваної угоди, визнав її недійсною
з іншої підстави - обман позивачки відповідачкою без заявлення позову з таких
підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд
обмежився лише поясненнями нотаріуса Літинської державної нотаріальної
контори                ОСОБА_3 (а.с. 32),
яка посвідчувала спірний договір і в суді першої інстанції пояснила, що ОСОБА_1
добровільно уклала саме договір дарування житлового будинку, про наслідки якого
її було попереджено. При цьому позивачкою була надана довідка, яка необхідна
для укладення договору дарування, тоді як для оформлення договору довічного
утримання подається довідка за іншою формою. Крім того, апеляційний суд,
посилаючись на ч. 1 ст. 80 ЦК України 1963 року, дійшов висновку про  закінчення строків позовної давності до
пред'явлення позову.

З такими висновками погодитися не можна, оскільки
всупереч                 ст. ст. 213, 214
ЦК України вони не можуть бути визнані законними й обґрунтованими через неповне
з'ясування: обставин справи та доказів, якими підтверджуються доводи сторін;
правовідносин, що випливають з установлених обставин; правової норми, що
підлягає застосуванню, тощо.  Суди не
зважили на пояснення як позивачки та відповідачки, так і на показання свідків
про те, що після укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 доглядала за ОСОБА_1 й припинила догляд останнім часом, і не з'ясували,
чим був викликаний такий догляд, чи не зумовлювався він обставинами, на які
посилається позивачка, і чи є дійсним договір дарування за таких умов та
відповідно з якого часу слід відраховувати строк на пред'явлення позову.

З урахуванням наведеного судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, тому вони як постановлені з порушенням норм
матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи, відповідно до вимог п. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області
від                      18 грудня 2006 року та рішення
апеляційного суду Вінницької області від
25 травня 2007 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук