Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ        УКРАЇНИ

11
березня 2008 року                                                                                           м. Ужгород

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської
області в складі:

головуючого - Кеміня
М.П.

суддів -  Панька В.Ф., Куштана Б.П.

при
секретарі - Медяник Л.В.

розглянула
у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою Лопухівської сільської ради
Тячівського району Закарпатської області в особі сільського голови Фіцай
Михайла Михайловича на рішення Тячівського районного суду від 23 січня 2008
року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лопухівської сільської ради про поновлення
на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного
прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 в жовтні 2007 року звернувся із вищезгаданим
позов до Лопухівської сільської ради, Тячівського району посилаючись на ту
обставину, що відповідно до розпорядження Лопухівської сільського голови № 51
від 11.09.2007 року його звільнено з посади інспектора по військовому обліку
Лопухівської сільської ради з підстав передбачених пунктами 3, 4, 7 ст. 40 КЗпП
України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків,
покладених на нього правилами внутрішнього розпорядку; за прогул без поважних
причин; поява на робочу місці в нетверезому стані. В позові зазначав, що у
відповідача не було жодних юридичних підстав, для звільнення його по вказаним
підставам, зокрема (відсутність належних юридичних фактів, що ним систематично не
виконувалися трудові обов'язки, а також відсутні докази, що ним вчинювався
прогул, та те, що він появився на робочому місці в нетверезому стані. Оскільки
у відповідача були відсутні законні підстави щодо його звільнення за
ініціативою власника, просив поновити його на роботі та стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача заперечуючи позов, посилався на
те, що позивач є порушником трудової дисципліни, вчиняв прогули та неодноразово
появлявся на робочому місці в нетверезому стані, з приводу його порушень інколи
складалася відповідні акти, але письмових пояснень з приводу вказаних порушень
ОСОБА_1 не писав так, як відмовлявся їх писати, актів про відмову від дачі
письмових пояснень вони не складали.

Оскарженим рішенням позов задоволено, поновлено ОСОБА_1
на попереднє місце роботи та стягнуто з відповідача 2 366 грн. 48 коп.
середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання
рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення
середньомісячної заробітної плати за один місяць в розмірі 546 грн. 11 коп.

Не погоджуючись з даним рішенням Лопухівська сільська
рада в особі її голови подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на
невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила таке
скасувати як незаконне через його необґрунтованість та ухвалити нове рішення
яким в позові відмовити.

Заслухавши
доповідача, пояснення осіб, які прийняли участь у апеляційному розгляді справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні виходячи із наступного.

Суд
першої інстанції задовольняючи позов в повному обсязі та поновлюючи ОСОБА_1 на
роботі констатував, що відповідно до табеля виходу на роботу та обліку
використання робочого часу такий не містить запису і відміток про вчинення
прогулу ОСОБА_1; збори профспілки які розглядали питання про дачу згоди на
звільнення ОСОБА_1 розглянули таку заяву без участі особи, щодо якої дане
питання вирішувалося; надані відповідачем письмові докази щодо попередніх
дисциплінарних стягнень відносно ОСОБА_1, не можуть бути взяті до уваги
оскільки сплив однорічний строк з дня їх застосування; наявність поданих суду
актів, що засвідчують допущенні порушення трудової дисципліни  з боку ОСОБА_1, до уваги не беруться,
оскільки, такі не узгоджуються із іншими доказами по справі, крім того такі не
є належними доказами по справі. Судом також констатовано, що відповідачем
порушено процедуру звільнення, та місячний строк за яким може наступати той чи
інший вид дисциплінарного стягнення, та відповідачем допущено подвійне
дисциплінарне стягнення за один і той же проступок.

Про те в
повній мірі із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися
виходячи із наступного.

Припинення
трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством.
Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним
органу, проводиться, зокрема, за ст. 40 і 42 КЗпП України. Законодавством не
встановлено, що розірвання трудового договору може бути проведено лише з однієї
підстави, передбачених цими статтями. Отже, його розірвання більш ніж з однієї
підстави цілком допустимо, якщо підстави є самостійними і самі не виключають їх
одночасного застосування.

Із
розпорядження Лопухівської сільського голови № 51 від 11.09.2007 року,
вбачається що ОСОБА_1 звільнено з посади інспектора по військовому обліку
Лопухівської сільської ради по трьом окремим підставам передбаченими пунктами
3, 4, 7 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без
поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього
розпорядку; за прогул без поважних причин; поява на робочу місці в нетверезому
стані.

В
порушення вимог статей 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції не дав правову
оцінку щодо законності або незаконності звільнення ОСОБА_1 по кожній із
вказаних в оспорюваному розпорядженні підстав, а послався тільки на загальну
оцінку доказів, без обґрунтування в рішенні суду які саме з'ясовані обставини
справи підтверджують доводи позивача щодо незаконності його звільнення по всім
трьом підставам, та спростування заперечень відповідача по цих підставах, в
силу чого не можна визнати рішення суду законним та обґрунтованим.

За передбаченими п. 3
ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на
роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського
стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких
випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені
чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті
достроково (ст. 151 КЗпП), і з дня накладення яких до видання наказу про
звільнення минулого не більше одного року.

Як стверджено
матеріалами справи розпорядженням Лопухівського сільського голови № 33 від 18
червня 2007 року ОСОБА_1, оголошено догану в зв'язку з порушенням трудової
дисципліни із зазначенням обставин вчинення дисциплінарного проступку (а.с.51).
Дане дисциплінарне стягнення в порядку ст. 150 КЗпП не оскаржено і на час
звільнення ОСОБА_1 за повторне порушення трудової дисципліни яке мало місце
10.09. 2007 року таке не втратило юридичної сили.

Крім того колегія
суддів констатує, що наявні у справі акти та розпорядження щодо порушення
ОСОБА_1 трудової дисципліни за 2005-2006 роки, які відносного нього складалися
і колишнім сільським головою, хоча і втратили юридичну силу за спливом строків,
але відповідно до ст. 57 ЦПК України, є письмовими доказами щодо попереднього
відношення до роботи з боку ОСОБА_1, зокрема, щодо його схильності до порушення
трудової дисципліни і саме у вигляді появи на робочому місці в нетверезому
стані (а.с.47-59).

Трудовий договір може
бути розірвано за п. 7 ст. 40 КЗпП, з підстав за появу на роботі працівника у
нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який
час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи
продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або
наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним
висновком, так і іншими видами доказів передбаченими ст. 57 ЦПК, яким суд має
дати відповідну оцінку.

Із оспорюваного
розпорядження та доводів відповідача вбачається, що ОСОБА_1 10 вересня 2007
року об 15 годині появився на робочому місці в нетверезому стані. Актом який
засвідчили своїм підписом сім працівників, як сільської ради так і працівники
медичного закладу, стверджена та подія, що при намаганні відібрання проб крові
на засвідчення стану сп'яніння ОСОБА_1, такий вихопив від медичного працівника
відповідну пробірку із зник з медичної установи. Вказаний акт по своїй суті є
письмовий запис про ствердження дії, події, вчинку ОСОБА_1, який засвідчений
підписами очевидців вказаного прояву, і за своєю суттю є письмовим доказом по
справі відповідно до вимог ст. 64 ЦПК України. Крім того такі докази повністю
узгоджуються із показами свідків допитаними в судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які ствердили факт появи ОСОБА_1 у вказаний час
на робочому місці у нетверезому стані та його подальшу поведінку при намаганні
його медичного освідчення на стан сп'яніння.

Колегія суддів оцінивши
вищезазначені докази в їх сукупності, приходить висновку, що у відповідача були
всі правові підстави для розірвання трудового договору з ОСОБА_1., як по п. 3
так і п. 7 ст. 40 КЗпП України, які є самостійними та не взаємовиключними. При
цьому відповідачем були додержані передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП
правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, що
встановлений для цього строк не закінчився, і враховано, що до ОСОБА_1,
застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, крім того
враховувалась при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна
ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня його робота.

Що ж до звільнення
ОСОБА_1 з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП, то необхідно зазначити, що
передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на
роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно
або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. А тому колегія суддів в
цій частині погоджується із висновком суду першої інстанції, що будь-яких
доказів, що такий здійснював прогул на протязі одного місяця, що передувало
його звільненню не встановлено. Натомість як вбачається із записів
табеля виходу на роботу та обліку використання робочого часу, такий не містить
запису і відміток про вчинення прогулу ОСОБА_1, або відсутність його на робочу
місці понад три години. Крім того, позивачу на підставі даних табелів була
нарахована та виплачена заробітна плата за повні робочі дні в повному обсязі, а
отже правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з підстави передбаченої п.4 ст. 40
КЗпП у відповідача не було, і в цій частині оспорюване розпорядження є
незаконним, а висновок суду першої інстанції в цій частині обґрунтований.

За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП
України, у разі визнання формулювання причин звільнення неправильними або
такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне
поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням чинного законодавства.

Керуючись
ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, ст. 40, 147-149, 235 КЗпП
України,  колегія суддів,-

Р І Ш И Л А :

Апеляційну
скаргу Лопухівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області в
особі сільського голови Фіцай Михайла Михайловича задовольнити частково.

Змінити
рішення Тячівського районного суду від 23 січня 2008 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Лопухівської сільської ради про поновлення на роботі та стягнення
середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу  та викласти його у наступній редакції.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати
незаконним та скасувати в розпорядження Лопухівської сільського голови № 51 від
11.09.2007 року в частині стосовно звільнення ОСОБА_1 за невихід на роботу без
поважних причини та звільнення його з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП
України. В решті розпорядження залишити без змін.

В решті
позовних вимогах ОСОБА_1 про поновлення його на роботі та стягнення
середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу  - відмовити.

Дане
рішення є підставою для внесення відповідних змін в трудову книжку ОСОБА_1,
щодо підстав його звільнення.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до
Верховного Суду України, як суду касаційної інстанції, протягом двох місяців, з
дня набрання ним законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :