Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

11 червня
2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,
Лященко Н.П.,  Костенка А.В.,                                   Пшонки М.П.,
-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1до акціонерного товариства “Українська
пожежно-страхова компанія”, треті особи: ОСОБА_2, відкрите акціонерне товариство
“Український професійний банк”, про захист прав споживача, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою акціонерного
товариства “Українська пожежно-страхова компанія” на рішення колегії суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду  м. Києва від              20 листопада 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2005 року ОСОБА_1 звернулася в
суд із позовом до АТ «Українська пожежно-страхова
компанія» про захист прав споживача,
відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення пені. Просила суд стягнути з АТ «Українська пожежно-страхова компанія» на її
користь 23 883 грн. 07 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, пов'язаної з дорожньо-транспортною пригодою,          102 458 грн. грошової компенсації, 30 тис. грн. на
відшкодування моральної шкоди. Свої
позовні вимоги обґрунтовувала тим, що             25 лютого 2004 року між АТ “Українська пожежно-страхова компанія” і нею укладено договір страхування №
25/15. Застраховано автомобіль Шкода “Октавія", номерний знак № НОМЕР_1 строком на один рік - з 27 липня 2004 року до 26
липня 2005 року та визначено страхову суму договору в розмірі 93 800 грн.

9 березня 2005 року під
час дії договору, автомобіль став учасником дорожньої пригоди. ОСОБА_2, який керував автомобілем,
діяв на підставі доручення, посвідченого 21 лютого 2005 року виконавчим
комітетом Яцьківської сільської ради, Васильківського району, Київської
області.

Відповідно до висновку автотоварознавчого
дослідження № 103-01 від 9 березня 2005 року матеріальна
шкода, завдана ОСОБА_1 унаслідок пошкодження автомобіля, становить 23 883 грн.
07 коп.

17 червня 2005 року
відповідачем відмовлено у виплаті компенсації витрат на ремонт автомобіля з тих підстав, що за
кермом автомобіля під час ДТП перебував ОСОБА_2 на підставі доручення на право керування автомобілем, окрім
того, з боку страховика не було вжито заходів щодо
повідомлення страхувальника про додаткові ризики, та не були сплачені додаткові платежі. Таку відмову позивачка вважає
безпідставною, й просила стягнути з
відповідача страхове відшкодування в сумі 23 883 грн.   07 коп. Посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України “Про
страхування",  ч. 5 ст. 15 Закону
України “Про захист прав споживачів”
просила також стягнути з відповідача кошти за прострочення виконання зобов'язання
з 17 червня 2005 року в сумі 102 458 грн. 07 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого               2007 року позов ОСОБА_1
задоволено Стягнуто з АТ “Українська пожежно-страхова компанія” на користь
ОСОБА_1 23 883 грн. 07 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 238 грн. 83
коп. судових витрат та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду  справи. У задоволенні позову
про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду    м. Києва від 20 листопада 2007
року зазначене рішення суду першої інстанції змінено: стягнуто з АТ “Українська
пожежно-страхова компанія” на користь ОСОБА_1 20 285 грн. на відшкодування
матеріальної шкоди,   суму індексу
інфляції у розмірі 5 138 грн., 3% річних у розмірі 1 768 грн. 74 коп. У решті
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі АТ “Українська пожежно-страхова компанія” просить
скасувати ухвалені у справі рішення, а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судовими
інстанціями норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга  підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд
апеляційної інстанції  виходив із того,
що                25 лютого 2004 року між
АТ  “Українська пожежно-страхова
компанія”  й ОСОБА_1  укладено договір добровільного страхування
засобу наземного транспорту  № 25/15, зі
строком дії з 27 липня 2004 року до 26 липня 2005 року. За висновками
апеляційного суду Правила добровільного страхування засобів наземного
транспорту, затверджені Правлінням АТ “Українська пожежно-страхова компанія” 9
січня 2004 року, не були чинними на час укладення між сторонами договору
страхування.

Також апеляційним судом зазначено, що п.
4.2.4 договору страхування дає підстави
щодо можливості експлуатації автомобіля декількома особами. Договір
страхування не містить заборони щодо передачі автомобіля у керування іншій
особі на підставі доручення або довіреності, в ньому також відсутні вимоги і
умови страховика до страхувальника, щодо сплати додаткового страхового платежу
у разі надання права на керування транспортним засобом іншій особі.

Проте з такими
висновками суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до
ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним   є  рішення,
яким  суд,  виконавши
всі  вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим  є
рішення,  ухвалене  на
основі  повно  і всебічно
з'ясованих  обставин,  на  які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених
тими  доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи, 9 березня 2005 року під час дії
договору страхування, автомобіль став учасником дорожньої пригоди. Особа, яка керувала автомобілем -
ОСОБА_2, діяв на підставі доручення, посвідченого 21 лютого 2005 року
виконавчим комітетом Яцьківської сільської ради,  Васильківського району, Київської області.

Відповідно до п. 4.1 договору страхування від 25 лютого
2004 року страховик має право цілком чи частково відмовити у виплаті страхового
відшкодування, якщо страхувальник чи його представник не виконав обов'язків
передбачених умовами “Правил добровільного страхування засобів наземного
транспорту”.

Згідно з вимогами п. 3.5 вказаних Правил страхувальник
повинен письмово повідомити страховика про всі зміни, що відбуваються у ступені
ризику протягом дії договору страхування (продаж чи заміна засобу транспорту на
інший, заміна кузова/двигуна, установлення додаткового обладнання, видача
доручення на управління засобом транспорту іншій особі).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була
ознайомлена з Правилами добровільного страхування засобів наземного транспорту,
про що свідчить її підписи під договором страхування та заяві на страхування,
що є невід'ємною частиною договору страхування.

Незважаючи на ці умови договору і передаючи довіреність
на право управління застрахованим автомобілем, в період дії договору
страхування, позивачка  не повідомила
страхову компанію про це, хоча страховий ризик значно підвищився. Суди цій
обставині не дали належної оцінки і неправильно застосували матеріальний закон,
що призвело до ухвалення незаконного рішення.

При викладених обставинах ухвалені у справі рішення без
змін залишатися не можуть і підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 336, 341, 346 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія”
задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого               2007 року та рішення колегії
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 20
листопада 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні
позову ОСОБА_1до акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова
компанія”, треті особи: ОСОБА_2, відкрите акціонерне товариство “Український
професійний банк”, про захист прав споживача, відшкодування матеріальної та
моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його оголошення й оскарженню не
підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

М.П. Пшонка