Справа
№ 22Ц-1978/08
Головуючий в суді І інстанції Бондаренко І.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09 червня 2008 року колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі :

головуючого:
Яворського М.А.,

суддів: Березовенко Р.В.., Воробйової Н.С.,

при секретарі: Колесник Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві
цивільну справу за   апеляційною скаргою представника ОСОБА_1на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від  06 березня
2008
року у справі за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про
визнання недійсним договору позики, позовом ОСОБА_1до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_2, відділ ДВС Бориспільського міськрайонного управління юстиції, про визнання солідарним боржником за
договором позики,-

в с т
а н о в и л а :

У квітні 2007 року ОСОБА_1 звернувся з
позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_2, відділ ДВС Бориспільського
міськрайонного управління юстиції про визнання відповідачки боржником за
договором позики від 16.09.2005 року № 2807.

Посилався на те, що  16.09.2005 року він передав у борг ОСОБА_2
200 000 грн., які останній зобов”язався повернути до 30.09.2006 року. Договір
засвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального  округу. Договір посвідчено за згодою дружини
Позичальника ОСОБА_3

Свої зобов”язання ОСОБА_2 не
виконав.

21.02.2007 року  приватним нотаріусом Київського міського
нотаріального округу на даному договорі вчинено виконавчий напис, яким було
запропоновано стягнути з боржника ОСОБА_2 суму боргу.

05.03.2007 року державним
виконавцем відкрито виконавче провадження. При виконанні напису встановлено, що
у боржника не виявлено ніякого майна для задоволення вимог стягувача, а тому
позивач просив  замінити боржника у
виконавчому проваджені на ОСОБА_3

В подальшому уточнив свої вимоги
та просив визнати дружину боржника ОСОБА_3 солідарним боржником за згаданим
договором позики.

У липні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом  про визнання недійсним
договору позики, посилаючись на те, що 16.09.2005 року приватним нотаріусом
Бориспільського міського нотаріального округу посвідчено договір позики,
укладений ОСОБА_2 та   ОСОБА_1за  реєстраційним
№ 2807.

Згідно договору ОСОБА_1передав, а
ОСОБА_2 прийняв грошові кошти в сумі 200000 грн., які повинен був повернути до
30.09.2006 року.

Позивач посилався на те, що грошові
кошти він не отримував.

17.08.2005 року  ОСОБА_1прийняв рішення про заснування ТОВ
„Сантора Україна”. Був затверджений Статут товариства, сформовано статутний
фонд в сумі 480 000 грн., з яких 240 000 грн. слід було внести до моменту
державної реєстрації.

Директором створеного товариства
призначено сина позивача ОСОБА_4

Договір позики укладено з метою
гарантій для ОСОБА_1а, як засновника,
щодо діяльності товариства в майбутньому.

Коштів по спірному договору він та
члени його родини не отримували, оскільки вони того ж дня були внесені
позивачем на рахунок ТОВ „Сантора Україна” як внесок до статутного фонду.

Просив визнати договір позики від
16.09.2005 року недійсним.

Ухвалою судді Бориспільського
міськрайонного суду від 13.02.2008 року позови об”єднано в одне провадження.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду від 06.03.2008 року
задоволено позов ОСОБА_2

Визнано недійсним договір позики,
укладений 16.09.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1та посвідчений приватним нотаріусом
Бориспільського міського нотаріального округу № 2807.

У задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав
невідповідності його нормам матеріального і процесуального права та ухвалити нове
рішення про задоволення вимог позивача. В позові ОСОБА_2 просить відмовити.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 16.09.2005 р. між громадянином Норвегії
ОСОБА_1та громадянином
України ОСОБА_2укладений
договір позики №2807.

Відповідно до п. 1 Договору ОСОБА_1передав
ОСОБА_2 у власність грошові кошти у сумі 200000,00 (двісті тисяч) грн., а
ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_1таку ж суму коштів до 30.09.2006 року.

Задовольняючи позов  ОСОБА_2, суд дійшов висновку, що останній
коштів у сумі 200 000 грн. у ОСОБА_1не отримував, а дану суму в день
посвідчення договору позики вніс на тимчасовий рахунок ТОВ „ „Сантора Україна”
з метою виконання зобов”язань згідно протоколу №1 установчих зборів учасників
товариства. На підтвердження цього послався на довідку банківської установи
(а.с.140).

Проте, такий висновок суду не є
безспірним.

Згідно з п. 2 ст. 52 ЗУ «Про господарські
товариства», до моменту реєстрації товариства
з обмеженою відповідальністю кожен з учасників зобов'язаний внести до статутного (складеного) капіталу не менше 50
відсотків вказаного в установчих
документах вкладу, дана умова також передбачена п.6.6. статуту ТОВ «Сантора Україна».

Як видно з матеріалів справи, ТОВ «Сантора
Україна» офіційно було зареєстровано Державними органами України 8 вересня 2005 року, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію юридичної особи серії А00 №098557 від 08.09.05р.
(а.с.117-118).

Дане свідчить про те, що статутний фонд був сформований до 8 вересня 2008 року.

З розпечатки з особового рахунку №260062332
ТОВ „ Сантора Україна” Бориспільської філії „Райффайзен банк Аваль”  (а.с.140), на яку посилався ОСОБА_2, видно
рух коштів ( сума 247 742,50 грн.) по
рахунку товариства, яке мало місце при
перерахування коштів  з тимчасового рахунку , який використовувався для
реєстрації товариства, на постійний.

При цьому, суд не звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_1не перебував та не перебуває в жодних відносинах з ТОВ «Сантора Україна», не є учасником
товариства або його засновником.

Договір позики від 16 вересня 2005 року був
укладений між двома фізичними особами
- ОСОБА_1ом та ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_2 на
відносини з ТОВ «Сантора Україна»,
діяльність товариства та гарантії
для ОСОБА_1а, як засновника, щодо діяльності товариства в майбутньому, колегія вважає безпідставними.

З п.4 Договору позики
вбачається, що позичальник зобов”язаний повернути позику у строк до 30.09.2006
року.

В п.6 Договору зазначено, що в разі,
коли Позичальник своєчасно не повертає Позикодавцю позику згідно визначеного в
п.4 цього договору строку, Позикодавець в праві буде пред”явити цей договір до
стягнення в порядку і в стоки, передбачені чинним законодавством ( т.1,
а.с.13).

Договір підписано
сторонами вільно, без будь яких застережень або посилань на додаткові умови,
нотаріально посвідчений у відповідності до вимог закону, посвідчений за згодою
дружини позичальника ( т.1, а.с.13,13 зв.).

З урахуванням
викладеного, колегія вважає необґрунтованими висновок суду першої
інстанції  про недодержання сторонами в
момент вчинення правочину  вимог закону.

Підстави, передбачені
ст.215 ЦК України, щодо недійсності правочину відсутні.

Рішення суду в
частині вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним договору позики від 16.09.2005
року  не ґрунтується на законі, висновки
суду щодо доведеності вимог ОСОБА_2спростовуються матеріалами справи.

Рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не
погоджується також з висновком суду щодо безпідставності вимог ОСОБА_1про
визнання солідарним боржником за договором позики дружини боржника- відповідачки
ОСОБА_3

Як вже зазначалося, договір позики грошових
коштів був укладений 16.09.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений
приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу за № 2807.

Частина 3 ст.65 СК
України передбачає обов”язкову згоду другого подружжя при укладанні одним з
подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна.

Договор позики № 2807
нотаріально посвідчений за згодою дружини Позичальника.

В силу ч.4 ст.65 СК
України договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16.09.2005 року, створює
відповідні обов”язки для другого подружжя щодо повернення грошових коштів (
солідарні обов”язки).

Відповідно до ч.1
ст.543 ЦК України у разі солідарного обов”язку боржників кредитор має право
вимагати виконання обов”язку частково або у повному обсязі як від усіх
боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

З огляду на викладене, колегія вважає
обґрунтованими вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_3 солідарним
боржником за договором позики від 16.09.2005 року № 2807.

Рішення суду в  частині відмови  ОСОБА_1у задоволенні його позову слід
скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія

вирішила
:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду
від 06.03.2008 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1задовольнити. Визнати ОСОБА_3
солідарним боржником за договором позики від 16.09.2005 року  № 2807.

У задоволенні позову
ОСОБА_2відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3,
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_181 грн.( державне мито, ІТЗ)- судових  витрат.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий

Судді -