У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 березня  2008
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Барсукової В.М., Берднік І.С.,
Гнатенка А.В., Григор'євої Л.І., Гуменюка В.І.,  Данчука В.Г., Косенка В.Й. Костенка
А.В.,

Левченка Є.Ф.,                Лихути Л.М., Охрімчук Л.І., Патрюка М.В.,  Прокопчука Ю.В., Пшонки М.П., Романюка
Я.М.,                  Сеніна Ю.Л., Шабуніна В.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, третя особа - ОСОБА_2, про  визнання
незаконним   рішення
дев'ятнадцятої сесії Тернопільської міської ради від 24 липня 1997 року про
надання земельної ділянки, за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий
будинокАДРЕСА_1,  за скаргою
ОСОБА_1   про   перегляд
у   зв'язку з винятковими
обставинами рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19
січня 2001 року, ухвали   апеляційного
суду  Хмельницької області  від   1
березня 2001 року та ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 22 серпня 2002
року,

в  с т
а н о в и л а:

У липні 1997 року ОСОБА_1 звернулася в суд із
позовом до Тернопільської міської ради про визнання незаконним рішення
дев'ятнадцятої сесії Тернопільської міської ради від 24 липня 1997 року про
надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_2. для завершення будівництва й
обслуговування частини будинку, зобов'язання надання їй у постійне користування
земельної ділянки площею 0, 04 га по
АДРЕСА_1 і відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Тернопільського міського суду
Тернопільської області від
28 липня 1997 року провадження у справі в частині відшкодування
моральної шкоди закрито у зв'язку з відмовою ОСОБА_1 від позову в цій частині.

В
грудні 2000 року ОСОБА_2. звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання за
ним права власності на житловий будинокАДРЕСА_1

Ухвалою судді Тернопільського міського суду
Тернопільської області від 1 грудня 2000 пору позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
об'єднані в одне провадження.

Рішенням Чемеровецького районного суду
Хмельницької області від            19
січня 2001 року, залишеним без змін ухвалою Хмельницького обласного суду від 1
березня 2001 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позов  ОСОБА_2. задоволено.

Ухвалою колегії
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 серпня
2002 року  постановлені у справі рішення
залишено без змін.

ОСОБА_1 звернулася до Європейського суду з прав людини.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 травня 2007 року доводи скарги щодо несправедливості провадження та щодо
порушення                  ст. 1 Першого
протоколу визнано прийнятними, решту скарги - неприйнятною. Визнано, що в цій
справі було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі - Конвенція). Постановлено, що:               а)
протягом трьох місяців з дня, коли рішення стане остаточним відповідно до п. 2
ст. 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити заявниці 2 тис. євро (дві
тисячі євро) відшкодування моральної шкоди, плюс будь-який податок, який може
бути стягнуто із зазначеної суми, ця сума повинна бути конвертована в
національну валюту держави-відповідача на день здійснення платежу;  б)  зі спливом зазначеного тримісячного строку і
до повного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток у розмірі
граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей
період, плюс три відсотки.    Відхилено інші вимоги заявниці щодо
справедливої сатисфакції.

До Верховного Суду України ОСОБА_1 подала скаргу про перегляд
ухвалених у справі рішень у зв'язку з винятковими обставинами, посилаючись на визнання судового рішення міжнародною
судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, таким, що порушує
міжнародні зобов'язання України.

Скарга не підлягає  задоволенню  з таких підстав.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України судові рішення у цивільних справах можуть
бути переглянуті у зв'язку з винятковими обставинами після їх перегляду в
касаційному порядку, якщо вони оскаржені з мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції одного і того самого положення закону;
визнання судового рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої
визнана Україною, таким, що порушує міжнародні зобов'язання України.

У п. 64 рішення Європейського суду з прав людини  зазначено, що аргументи ОСОБА_1 стосуються
чотирьох питань, а саме:

1)  чи суди, які
розглядали справу були незалежні і неупереджені?

2)  чи завадив заявниці брати
участь  у справі той факт, що справа
слухалась у Чемеровецькому районному суді?

3)  чи принцип рівності сил закону
був дотриманий щодо неспроможності внутрішньодержавних судів заслухати свідчення
свідків, чиї письмові свідчення суд прийняв у якості доказу?

4)  чи були остаточні рішення,
ухвалені судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, достатньо
обґрунтованими.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1. скористалася своїм правом  на представництво своїх інтересів у суді
через представника - ОСОБА_3., свого сина, юриста за фахом. Вона постійно
проживала в с. Бурканів Теребовлянського району Тернопільської області, і про
дії свого сина їй не було відомо. За весь період слухання справи ОСОБА_1. не
з'являлася в судове засідання, хоча була повідомлена належним чином.

Ніхто з учасників процесу, у тому числі йОСОБА_3., не заявляв клопотання
стосовно заслуховування в судовому засіданні свідків, нотаріально посвідчені
пояснення яких представив суду ОСОБА_2. Своїх же свідків чи їхні письмові
пояснення про те, що будинок будувався за його (батька, матері) кошти та за
його дорученням,ОСОБА_3. суду не представив.

Жодна зі сторін, у тому числіОСОБА_3., під час слухання справи у
Чемеровецькому районному суді не заявляла відводів головуючому у справі судді.
Заяви ОСОБА_3. про необ'єктивність суду, в якому зроблений аналіз представлених
доказів і дана їх оцінка, з'явилися тільки після ухвалення рішення у
справі.

З матеріалів справи вбачається, що угода від 18 березня 1993 року,
відповідно до якої ОСОБА_2. у ОСОБА_3.
купив половину фундаменту та частину будівельних матеріалів, ніким не
оспорювалася і є чинною. Також у матеріалах справи є довідка, яка підтверджує, що
ліва частина будинку збудована за кошти ОСОБА_2. й розписка, відповідно до
якоїОСОБА_3. одержав від ОСОБА_2. кошти в розмірі 1 млрд. 550 млн. крб. за
цоколь лівої частини будинку. Достовірність цих обставин не спростовується
проведеною у справі експертизою.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні також зазначив, що заявниця
(ОСОБА_1), стверджуючи, що її було піддано дискримінації щодо реалізації її
права власності, усупереч ст. 14 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу, за результатами  цивільного провадження, не надала достатніх
доказів щодо цих тверджень,  і дійшов
висновку про те, що скарги заявниці відповідно до ст. 14 Конвенції в поєднанні
зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції повинні
бути відхилені як явно необґрунтовані відповідно до пп. 3, 4 ст. 35
Конвенції. Тобто і Європейський суд з прав людини дійшов висновку про
законність і обґрунтованість судових рішень і стягнув грошову компенсацію в
розмірі 2 тис. євро лише за порушення судами України “розумних строків” розгляду
справи.

З огляду на викладене ухвалені у справі рішення не можуть бути скасованими
з підстав, зазначених у скарзі ОСОБА_1.

Керуючись ст. 358 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л
а:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги про перегляд рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19
січня                  2001 року,   ухвали
апеляційного суду  Хмельницької
області  від 1 березня 2001 року та
ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України від 22 серпня 2002 року за винятковими
обставинами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:   В.М. Барсукова   І.С.
Берднік     А.В. Гнатенко    Л.І. Григор&cent;єва   В.І. Гуменюк    В.Г. Данчук    В.Й. Косенко   А.В. Костенко                                Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута   Л.І. Охрімчук    М.В. Патрюк   Ю.В. Прокопчук   М.П. Пшонка                     Я.М. Романюк   Ю.Л. Сенін    В.М. Шабунін