Справа 22ц- 219/2008 р.           Головуючий в 1-ій інстанції
Категорія цивільна.                 Доповідач Смаглюк Р.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 лютого 2008 року.        Апеляційний суд Чернігівської області

в
складі : головуючого - судді Бойко О.В.,

суддів
Смаглюк Р.І., Мамонової О.Є.,

при секретарях Пільгуй Н.В., Штупун О.М.,

з участю представників сторін,
представника третьої особи,

розглянувши  апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_2 на рішення Корюківського районного суду від 23 листопада
2007 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності
на частку в спільному сумісному майні подружжя та поділ його в натурі, -

в с т а н о в и
в :

В
апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить змінити вказане рішення суду
першої інстанції в частині відшкодування судових витрат і стягнути на її
користь витрати за надану юридичну допомогу, по інформаційно-технічному
розгляду справи, за проведення експертизи, оскільки судом неправильно застосовані
норми процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення
внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального
права і постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 з таких підстав.

В вересні 2006 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку
з надвірними будівлями та на 1/2  частину
земельної ділянки в АДРЕСА_1 та провести їх реальний поділ відповідно до
належної їй частки, мотивуючи наступним.

З відповідачем ОСОБА_2 вона перебувала в шлюбі з 2003 року. За період шлюбу
ними було придбано майно, в тому числі спірний будинок та спірна земельна
ділянка, відносно поділу яких вони не дійшли згоди. За договором
купівлі-продажу  будинку з надвірними
будівлями та земельної ділянки, придбаних ними в серпні 2004 року, право
власності на це майно зареєстровано за відповідачем. Згідно зі ст. ст. 60, 70
Сімейного кодексу України та ст. ст.368, 370 ЦК України майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, у разі поділу
його  частки обох з подружжя є рівними.
Тому вона має право на 1/2  частину цього
майна і просить визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку з
надвірними будівлями та земельної ділянки, виділити реально  ці частини відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи.

В якості третьої особи залучено Корюківське відділення ВАТ „Ощадний банк
України”, оскільки на придбання спірного будинку відповідачем отримано кредит в
сумі 16000 грн., залишок якого на час пред”явлення позову становить 5600 грн.

В судовому засіданні 15 лютого 2007 року позовні вимоги щодо реального
поділу будинку доповнені вимогами про виділення в натурі кімнат 1-3, 1-4,
частини кімнати 1-2, кухні, ванної кімнати, літньої кухні та частини земельної
ділянки відповідно до 2-го варіанту висновку судової будівельно-технічної
експертизи.

Рішенням Корюківського районного суду від 23 листопада 2007 року позов
задоволено. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією
адресою спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1
та виділено їй реально кімнати 1-3, 1-4, частину кімнати 1-2,  кухню 1-5, ванну 1-6, літню кухню ЛК, всього
на суму 16 952 грн., що на 45 грн. менше вартості ідеальної частки. На
позивачку покладено обов”язок влаштувати вхід до своєї частини  в стіні кімнати 1-4, встановити новий дверний
блок, влаштувати дверні прорізи між кімнатами 1-4 та 1-3 і кухнею 1-5, вставити
дверні блоки, демонтовані другою стороною, влаштувати окремий облік споживання
електроенергії.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння по
АДРЕСА_1, виділено йому реально передпокій 1-1, частина кімнати 1-2, комора
1-7, веранда 1, літня кухня Лк, сарай Б-1, погріб В-1, всього на суму  17042 грн. На відповідача покладено обов”язок
замурувати дверні прорізи між частиною кімнати 1-2 та кімнатою 1-1, між передпокоєм
1-1 та кухнею 1-5, влаштувати перегородку в кімнаті 1-2, відокремивши частину
кімнати площею 10,9 кв. м,
вирішити питання опалення своєї частини будинку,
влаштувати окремий облік споживання електроенергії.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2  частину земельної ділянки за кожним площею по
514,5 кв. м, залишено в постійному користуванні за кожним з них по 190 кв. м ,
таким чином, виділено кожному з сторін по 704,5 кв. м земельної ділянки по
АДРЕСА_1. Двір площею 14 кв. м  залишено
в спільному користуванні сторін.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 грн. грошової компенсації.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване наступним. Сторони з 5 вересня
2003 року по 31 жовтня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час
якого придбали в АДРЕСА_1 будинок з надвірними будівлями вартістю 19518 грн. та
земельну ділянку вартістю 7000 грн. 13 вересня 2004 року відповідач ОСОБА_2 на
придбання вказаного будинку оформив кредитний договір з третьою особою ВАТ
„Державний ощадний банк України” на суму 16000 грн. з  укладенням договору іпотеки та заставою цього
будинку.

Відповідно до чинного сімейного та цивільного законодавства майно, набуте
за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної
власності, розірвання шлюбу не припиняє цього права. В разі поділу такого майна
частки подружжя є рівними і це майно ділиться в натурі.

Відповідно до земельного законодавства
земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише
громадянам, в тому числі подружжю.

За таких обставин позов ОСОБА_1
підлягає задоволенню. Посилання відповідача та його представника на ті
обставини, що кредит в сумі 16000 грн. на придбання будинку та земельної
ділянки  оформлений на відповідача і він
його погашає, при цьому в погашення кредиту він вклав 4000 грн. особистих
коштів, а тому йому належить право власності
на 4/5 частин будинку та земельної ділянки, є безпідставними, порушують
права іншого члена сім”ї. Вказані кошти відповідач має право витребувати після
поділу спільного майна.

Відповідно
до закону поділ спірного майна можливий в натурі, тому, враховуючи заробіток
позивачки, відсутність у неї будівельних навиків, суд вважає за можливе
реальний поділ будинку провести за 2-им варіантом судової будівельно-технічної
експертизи.

У
власності сторін перебуває земельна ділянка 1029 кв. м, тому кожному з них
належить право власності на 1/2 її частину розміром 514, 5 кв. м, а з наданої в
користування земельної ділянки розміром 380 кв. м  кожній стороні необхідно виділити в користування
по 190 кв. м.

Прийшовши
до висновку, що судові витрати обидві сторони понесли майже однакові,
відповідач заплатив за надану юридичну допомогу більшу суму, ніж позивачка, то
при їх поділі, виходячи з принципів справедливості, суд залишив їх за кожною
стороною.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду в частині
розподілу судових витрат змінити і стягнути на її користь судові витрати за
надану юридичну допомогу, за проведення експертизи, на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі, визначеній відповідно до квитанцій,
оскільки її позовні вимоги задоволені. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, присуджуються судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду
першої інстанції і постановити нове рішення про часткове задоволення позову
таким чином. В період шлюбу з позивачкою ними було придбано спірний будинок та
земельну ділянку за 19500 грн. та 7000 грн. На час припинення спільного
проживання на придбання будинку сторонами було витрачено 13500 грн., з них 4000
грн. - його особисті кошти від продажу належного на праві особистої власності
будинку в АДРЕСА_2. Таким чином, спільних коштів у придбання будинку ними
вкладено 9500 грн., частка позивачки - 4250 грн., що становить 1/5 частину
будинку. Це частка позивачки у спільній власності подружжя, яка становить 2/5
частин від будинку, решта 3/5 частин будинку - його особиста власність, тому що
судом встановлено вкладення його особистих коштів в придбання цієї частини
будинку. Постановивши рішення по рівність часток по 1/2  частині кожному, суд неправильно застосував
ст. 60 СК України і не застосував ст.57 СК України.

При поділі будинку з надвірними будівлями відповідно до висновку додаткової
будівельно-технічної експертизи /справа 2-153/2007 року/ є можливість виділення
1/5 частини будинку вартістю 7195 грн., що на 85 грн. перевищує вартість цієї
частки.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності
на земельну ділянку має право отримати в його володіння, користування частину
спільної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Тому , на думку
апелянта, йому необхідно виділити 4/5 частини земельної ділянки з виплатою на
користь позивачки грошової компенсації в сумі 2807 грн. 50 коп.

Крім того, суд не вирішив питання понесених ним судових витрат в сумі 689
грн. за проведення експертизи, за надану правову допомогу в сумі 2000 грн., за
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, за судовий збір.

Суд безпідставно послався на те, що він, відповідач має право витребувати
вкладені особисті кошти на придбання будинку, оскільки ст. 57 СК України
гарантує право особистої приватної власності на річ, а не на кошти, вкладені в
їх придбання.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального
і процесуального права, відповідач просить скасувати рішення суду першої
інстанції і постановити нове рішення, яким визнати право власності за
позивачкою ОСОБА_1 на 1/5 частину будинку та земельної ділянки, за ним - на 4/5
частин будинку і земельної ділянки, реальний поділ відповідно до цих часток
провести за висновком додаткової будівельно-технічної експертизи, стягнути з
позивачки на його користь понесені судові витрати.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників
сторін, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1
підлягає відхиленню, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 - задоволенню частково,
рішення суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи на новий
судовий розгляд з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в шлюбі з 5 вересня
2003 року по 31 жовтня 2006 року / л.с. 8,9/. В період шлюбу 10 вересня 2004
року на ім”я ОСОБА_2 придбано за 19500 грн. будинок з надвірними будівлями та
за 7000 грн. земельну ділянку в АДРЕСА_1/ л.с. 34, 35, 53-66/. На придбання
будинку з надвірними будівлями  ВАТ
„Державний ощадний банк України” надав ОСОБА_2 кредит на купівлю житла в
розмірі 16 000 грн., про що укладена кредитна угода № 599 від 13 вересня 2004
року / л.с. 26-31/, договір іпотеки /15- 23/, договір страхування заставленого
майна / л.с 32-36/.

Сторони припинили спільне проживання та спільне ведення господарства з 30
серпня 2006 року / справа № 2-153/2007 р., л.с. 18/. Станом на 9 жовтня 2006
року залишкова сума отриманого кредиту становила 5836 грн. 07 коп. / л.с.109/.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України  № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику
застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” до
складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у
нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі
майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов”язаннями, що
виникли в інтересах сім”ї / частина четверта статті 65 СК/.

Відповідно до ст.ст. 61, 73 СК України при вирішенні справи про поділ
спільного майна подружжя суд має враховувати як майно, набуте подружжям під час
шлюбу, так і борги кожного з них, що виникли за договорами у зв”язку з
надбанням цього майна.

З наведених вище доказів вбачається, що в зв”язку з придбанням спірного
будинку на час поділу спільного майна подружжя існує борг перед ВАТ „ Державний
ощадний банк України”.

В п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року
„Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної
власності громадян на жилий будинок” роз”яснено, що при вирішенні спору про
право власності на  будинок, збудований,
придбаний за рахунок кредитних коштів, банк, підприємство /організація/, що
надали позичку, повинні притягуватись до участі у справі.

Отже, ВАТ „Державний ощадний банк України”є позикодавцем , але в якості
третьої особи до участі у справі притягнуто Корюківське відділення ВАТ
„Державний ощадний банк України”, яке не є юридичною особою. Представник  цієї третьої особи в судовому засіданні
апеляційного суду не заперечував того факту, що позивачка ОСОБА_1 погоджувалася
виплатити залишок позички на час розгляду справи і відділення банку не
заперечувало проти цього та проти поділу будинку на рівні частки, але були
заперечення відповідача ОСОБА_2

Відповідно
до ст. 29 ЦПК України цивільну процесуальну дієздатність мають юридичні особи.
Відокремлені підрозділи / філії, представництва/ не наділені правами юридичної
особи і не можуть бути позивачем, відповідачем чи третьою особою у цивільній
справі.

Оскільки Корюківське відділення ВАТ ”Державний ощадний банк України” не є
юридичною особою, притягнення його до справи в якості третьої особи не
відповідає закону, тому позиція відділення банку щодо згоди на погашення боргу
позивачкою та щодо вирішення спору між сторонами визнанням за кожним рівних
часток відносно спірного будинку не має юридичного значення.

Таким
чином, не залучивши до участі у справі ВАТ ”Державний ощадний банк України”,
суд розглянув справу без його представника і прийняв рішення, яке впливає на
права та обов”язки цієї юридичної особи.

Відповідно
до п. 4 ст. 311 ЦПК України вказана обставина є безумовною підставою для
скасування рішення суду і передачі справи на новий судовий розгляд.

За
таких обставин апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає задоволенню
частково.

Оскільки справа направляється на новий судовий розгляд, під час якого суд
при вирішенні спору відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України повинен вирішувати
питання і розподілу судових витрат між сторонами, то на даній стадії
апеляційного розгляду справи апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 не може бути
задоволена і тому підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307,  п.4 ст.
311, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну
скаргу позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корюківського районного суду від 23 листопада 2007 року скасувати.
Справу направити на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Ухвала набирає чинності негайно і може бути оскаржена до Верховного Суду
України в касаційному порядку протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий:
Судді: