У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

20 лютого 2008 року

м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Охрімчук Л.І., Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування
жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У липні 2004 року ОСОБА_1 звернувся
в суд із позовом до              ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Зазначав, що перебував у шлюбі з
відповідачкою. У період шлюбу, у 2001 році, йому на сім'ю із двох чоловік, в тому числі на
ОСОБА_2, був виданий ордер на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У кінці 2003 року шлюбні відносини
між ним та відповідачко фактично припинилися, а відповідачка виїхала із
зазначеної квартири.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 у
спірній квартирі не проживає з листопада 2003 року, витрат на утримання
квартири не несе, просив визнати останню такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, з підстав, передбачених ст. 71 ЖК України.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 20 лютого 2007 року,
залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 травня
2007 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального
права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)
чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового
рішення;                8) чи є підстави
для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалюючи рішення про визнання
ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд,
виходив з того, що відповідачка більше шести місяців не проживає на спірній
жилій площі без поважних причин, а тому втратила право користування зазначеним
жилим приміщенням.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Виходячи з положень ст. 71 ЖК
України та роз'яснень, даних у п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 “Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України”, право користування
жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї
зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією
статтею.

У разі відсутності цих осіб понад
встановленого строку з поважних причин: перебування у відрядженні, у осіб, які
потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, цей строк може бути продовжений
судом.

Судами встановлено, що ОСОБА_1
перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Южненської міської ради від 30 жовтня 2001 року ОСОБА_1 була надана
квартира АДРЕСА_1 на сім'ю із двох чоловік, в тому числі на ОСОБА_2

Наприкінці 2003 року сімейно-шлюбні
відносини були припинені.

Вирішуючи спір, суд вважав
доведеним, що ОСОБА_2 у листопаді 2003 року добровільно залишила спірне жиле
приміщення і не проживає в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Разом з тим, заперечуючи проти
позову, відповідачка зазначала, що через неприязні стосунки з позивачем вона з
кінця 2003 року періодично не проживала в квартирі, ніколи не втрачала інтересу
до спірної квартири, несе витрати по її утриманню, а крім того, позивач з 2004
року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, яку вселив у
спірне жиле приміщення, чим також створив перешкоди для її проживання в
квартирі.

На порушення вимог ст.ст. 214, 215
ЦПК України суд зазначені доводи відповідачки ретельно не перевірив і не з'ясував причини та строки
відсутності ОСОБА_2 у спірному жилому приміщенні, не дивлячись на те, що вони
мають суттєве значення для вирішення спору.

Разом з тим, і сам позивач в
судовому засіданні пояснив, що в спірній квартирі з відповідачкою вони мешкали
з 2001 року. В кінці 2003 року вони припинили сімейні стосунки, з 2004 року він
знаходиться в фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4   разом з нею проживає у квартирі АДРЕСА_1.

Суд на ці пояснення не звернув
уваги і обставини, на які послалися позивач і відповідачка, не перевірив і не
встановив чи з поважних причин відповідачка не проживає на спірній жилій площі
та чи дійсно її проживанню у квартирі були створені позивачем перешкоди.

Апеляційний суд на зазначене уваги
не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи і залишив рішення суду першої інстанції
без зміни.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 20 лютого 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2007 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін