27 лютого 2008 р.                                                                 м.
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі:
суддів:
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у Маловисківському районі Кіровоградської
області  про відшкодування моральної
шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду
Кіровоградської області від 21 березня 2007 року,
в с т а н о в и л а:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України у Маловисківському районі
Кіровоградської області (ділі - відділення Фонду) про відшкодування моральної
шкоди. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що працював гірничим робітником на
Смолінському рудоуправлінні, яке надалі було перейменовано у ДП “Східний
гірничо-збагачувальний комбінат” Смолінська шахта. У 1986 році з ним стався
нещасний випадок на виробництві, про ЩО 15 липня 1986 року складено акт форми
Згідно з висновком МСЕК від 13
грудня 2005 року йому встановлено 20 % стійкої втрати працездатності у зв'язку
з трудовим каліцтвом.
Оскільки внаслідок травми,
отриманої на виробництві, він тривалий час відчував біль та фізичні страждання,
позивач вважав, що він має право на відшкодування моральної шкоди. Просив
стягнути на його користь
74 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Рішенням
Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня  2006 року позов задоволено частково. На
користь ОСОБА_1 з відділення Фонду стягнуто 15 000 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду
Кіровоградської області від 21 березня 2007 року   зазначене рішення суду першої інстанції
скасовано й ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги
ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм матеріального права  та ставить питання про скасування рішення
апеляційного суду й залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів Судової палати у
цивільних правах Верховного Суду України дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню  з таких підстав.

Задовольняючи
частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачеві вперше було встановлено 20 %
стійкої втрати працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом згідно з висновком МСЕК від 13 грудня
2005 року, а тому в нього
виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”
(далі - Закон).

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції вказав, що оскільки позивач отримав травму на виробництві
у 1986 році, то саме з цієї дати у нього виникло право на відшкодування шкоди,
яке має проводитися на підставі законодавчих
актів, що були чинними на час виникнення права на відшкодування шкоди. Оскільки
вперше правила відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, були
визначені Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням
ним трудових, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23
червня 1993 р., то на правовідносини, що виникли до 24 листопада 1992 року (до
дати, вказаної у зазначеній постанові Кабінету Міністрів України) їх дія не
розповсюджується. З тих же підстав не можна застосовувати Закон України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності”.

Проте такий висновок судом апеляційної
інстанції зроблено з порушенням норм матеріального права.

Згідно з ч.2 п. 3 Прикінцевих та Перехідних
положень Закону, відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна
реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків
також зазначеним у статті 8 цього Закону особам, які потерпіли до набрання ним
чинності та мали право на  зазначені
страхові виплати і соціальні послуги.

За змістом ст. ст. 21,
28, 30, 34, 35 Закону, право на отримання
потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у
тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй
такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Судом установлено, що стійка втрата
працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом установлена позивачу висновком
МСЕК 13 грудня  2005 р. Звертаючись до
суду, ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги
ст.ст. 21, 28, 34 Закону, саме з цих підстав суд і задовольнив його
позов частково.

Ураховуючи наведене, висновок
апеляційного суду про те, що у позивача не виникло права на відшкодування
моральної шкоди на підставі Закону, а тому у задоволенні позову слід відмовити,
є помилковим, а рішення суду першої інстанції безпідставно скасовано судом
апеляційної інстанції.

З
урахуванням наведеного колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України вважає за необхідне скасувати рішення суду другої та
залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.  336, 339
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 березня             2007 року скасувати.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської
області від 12 грудня  2006 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України

Ярема А.Г.

Левченко Є.Ф.  Лихута Л.М.
Охрімчук Л.І.  Романюк Я.М.