ОбычныйСправа № 2-753/2008р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2008р. Київський районний
суд м. Сімферополя у складі:

Головуючого – судді Діденка Д.О.,

при секретарі – Олейніковій А.В.,

за участю адвокатів – ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною
власністю подружжя, визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду с позовом
до ОСОБА_2 про визнання права
спільної сумісної власності подружжя на майно, мотивуючи тим, що вона знаходиться
у шлюбі з відповідачем з 1980р. В 1991р. чоловік уклав договір довічного утримання
з ОСОБА_4, на підставі якого,
домоволодіння АДРЕСА_1 перейшло
у його власність. Вони мешкали у спірному домоволодінні однією сім’єю, вона доглядала
ОСОБА_4, проте відповідач
відмовляється визнати домоволодіння та земельну ділянку спільною сумісною власністю
подружжя, в зв’язку з чим вона просить визнати за нею право власності на
&frac12; частку зазначеного майна.

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала та пояснила,
що договір був укладений у період шлюбу, і умовою, за якою ОСОБА_4 погодився на укладення
договору було існування сім׳ї у відповідача. Вони, разом із дітьми переїхали до
будинку ОСОБА_4, вона доглядала за ним, готувала
їсти, прибирала у будинку, прала з 1991 по 1993р.р., ОСОБА_4 був похований за спільні сімейні гроші. Крім того,
за період шлюбу будинок було переобладнано, проведені комунікації, внаслідок чого,
його вартість збільшена.

Адвокат позивачки у судовому
засіданні пояснив, що будинок був набутий у період шлюбу, для проживання всієї сім׳ї. Позивачка
виконувала умови договору довічного утримання по догляду за ОСОБА_4, в зв’язку з тим, що вважала, що будинок та земельна
ділянка, на якій він розташований, належить родині.

Відповідач у судовому засіданні
позов не визнав та пояснив, що позивачка не доглядала за ОСОБА_4, стороною у договорі не була, зареєструвалася у будинку
лише через рік після заселення, ніяких переобладнань будинку не проводилося, була
проведена тільки каналізація. У період укладення договору і на час його виконання
позивачка працювала у м. Білогорську і не могла доглядати за ОСОБА_4

Адвокат відповідача у судовому
засіданні пояснив, що права та обов’язки за договором довічного утримання виникають
тільки між сторонами договору. Позивачка не є стороною договору, не надала доказів
того, що доглядала за ОСОБА_4 та що вартість
домоволодіння збільшилася у період шлюбу, а тому спірне майно не можу бути визнано
спільною сумісною власністю.

Заслухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що
25.10.1980р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб,
виданим 26.07.1982р. Кримською сільрадою, Сакського району, актовий запис № 25.

Згідно ч.1 ст 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен
з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ч. 2 ст. 22 КпШС
України подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один
з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших
поважних причин не мав самостійного заробітку.

23.03.1991р. ОСОБА_2 уклав договір довічного утримання з ОСОБА_5, нотаріально посвідчений 23.03.1991р., реєстр № 3Н-671,
згідно якого домоволодіння АДРЕСА_1 передане
на праві власності ОСОБА_2 Зазначений
договір зареєстрований в СМБРТІ, що підтверджується довідкою начальника СМБРТІ від
14.08.2007р.

ІНФОРМАЦІЯ_1р. ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Згідно ч.1 ст.. 23 КпШС
України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

Згідно ч. 2 ст. 23 КпШС
України при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого
з подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС
України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним
під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно
ч. 2 ст. 24 КпШС України роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального
користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя,за винятком коштовностей та предметів розкоші. Спірне майно,
у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 не є таким
що отримане в дар або в порядку спадкування, і також не є річчу індивідуального
користування.

Допитана у судовому засіданні
в якості свідка ОСОБА_6 пояснила,
що позивачка є її сестрою, у 1991р. ОСОБА_2 уклав договір
довічного утримання, і зі слів сторін вона знала, що ОСОБА_4 хотів, щоб відповідач перевіз в місто свою сім׳ю. На момент
укладення договору довічного утримання та переїзду сім׳ї ОСОБА_1 до м. Сімферополя молодшому сину позивачки було приблизно
3-4 роки і вона не працювала, доглядала ОСОБА_4, який був
задоволений доглядом, відповідач ОСОБА_2 працював.
Вони зробили ремонт у будинку, переобладнали вхід до будинку з двох на один, добудували
веранду, гараж, газу в будинку не було і позивачка топила піч.

Допитана у судовому засіданні
в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що вони переїхали до Сімферополі всією сім׳єю, коли їй було приблизно
10-11 років, молодший брат до дитячого садку не ходив, з ним вдома знаходилася її
мати – ОСОБА_1 За ОСОБА_4 доглядала її мати, готувала їсти, прала, також інколи
вона допомагала матері, батько працював і за ОСОБА_4 не доглядав.

Допитана у судовому засіданні
в якості свідка ОСОБА_8 пояснила,
що вона була знайома з ОСОБА_4, який розповів
їй, що продав будинок за умови, що його будуть доглядати. Позивачка ОСОБА_1 за ним доглядала, відповідач ОСОБА_2 працював. Після смерті ОСОБА_4 вони зробили у будинку ремонт.

Суд не приймає в якості
доказу, посилання відповідача на те, що позивачка не могла доглядати за ОСОБА_4 в зв’язку з тим, що працювала в м. Білогорську, бо
зазначені обставини не стосуються предмету доказування. Крім того, сторонами визнаний
факт того, що на час укладення договору довічного утримання та набуття відповідачем
права власності на спірне майно, вони знаходилися у зареєстрованому шлюбі.

Згідно ч. 1 ст. 28 КпШС
України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Таким чином, судом встановлено,
що майно, у вигляді домоволодіння , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, набуте у час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому
шлюбі, на підставі договору та в інтересах сім’ї, а тому є об’єктом спільної сумісної
власності подружжя. Позов ОСОБА_1 про визнання
за нею права власності на &frac12; частку спірного домоволодіння підлягає задоволенню.

Земельна ділянка, на якій
розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 належить
на праві власності ОСОБА_2, що підтверджується
державним актом на право власності від 19.07.2007р., позивачкою вимоги про визнання
зазначеного акту недійсним або незаконним не заявлялися, в зв’язку з чим, її вимоги
про визнання земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, спільною сумісною
власністю та визнання за нею права власності на &frac12; частку спірної земельної
ділянки задоволенню не підлягають.

На підставі ч.1, 2 ст.
22, ч.1,2 ст. 23, ч.1,2 ст. 24, ч.1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім׳ю України,
керуючись ст..ст. 10, 60, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
майна спільною власністю подружжя, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домоволодіння ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на &frac12; частку домоволодіння ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на &frac12; частку домоволодіння АДРЕСА_1.

В задоволенні решти вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржено
до Апеляційного суду АР Крим, через Київський районий суд м. Сміферополя, шляхом
подання протягом десяти днів заяви про апеляційне оскарження, та протягом двадцяти
днів після подання заяви подання апеляційної скарги.

Головуючий: