Справа  № 2-149/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21
лютого 2008 року
Індустріальний районний  суд    м.

Дніпропетровська

у
складі: головуючого   судді  Зосименко С.Г.

при секретарі            Карпенко В.Ю.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду м.

Дніпропетровська
цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1до

Дочірнього
підприємства „Котон” Колективного підприємства „Дніпропетровська

трикотажна
фірма „Дніпрянка”  про визнання недійсним
наказу про звільнення,

стягнення
заборгованості по заробітній платі, поновлення на роботі, стягнення

середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2007 року позивачка звернулася
до суду з позовом, який потім

уточнила,
про визнання недійсним наказу про звільнення, стягнення

заборгованості
по заробітній платі, поновлення на роботі, стягнення середнього

заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної шкоди
посилаючись  на те, що

згідно
рішення правління КП ДТФ „Дніпрянка” від 09.11.1998 року на неї було

покладено
виконання обов'язків директора ДП „Котон”. 13.03.2003 року ухвалою

господарського
суду Дніпропетровської області порушено провадження у справі про

банкрутство
КП ДТФ „Дніпрянка”. Наказом по КП ДТФ „Дніпрянка” від 30.11.2006

року
№ 63 було звільнено позивачку з посади директора ДП „Котон” за п. 1 ст. 40

КЗпП
України з 02.12.2006 року, та призначено за сумісництвом на посаду

директора
ДП „Котон”  посадову особу КП  ДТФ „Дніпрянка”.  02.04.2007 року

наказом
№ 3 відповідача наказ № 63 було скасовано, як прийнятий з порушенням

при
оформленні. Наказом відповідача від 03.04.2007 року  № 5 позивачку

звільнено
з посади за сумісництвом з 05.04.2007 року на підставі ст. 431 КЗпП

України.  Вважає, що наказ відповідача № 5 від
03.04.2007 року є таким, що

суперечить
чинному законодавству і його повинно бути скасовано, а позивачку

поновлено
на роботі виконуючого обов'язки директора ДП „Котон” КП ДТФ

„Дніпрянка”,
оскільки звільнення з роботи за сумісництвом з підстав, зазначених

в
абзаці 4 частини 1 статті  431 КЗпП
України допускається тільки щодо

сумісників,
які працюють на державних підприємствах, в установах, організаціях.

Звільнення
сумісників з роботи на підприємствах недержавної форми власності  з

ініціативи
власника має провадитися за згодою виборного органу первинної

профспілкової
організації, крім випадків, передбачених законом, і тільки за

наявності
підстав. Крім того, відповідачем не здійснено виплати всіх сум, що

належать
позивачці при звільненні з підприємства за період з 01.07.2001 року по

день
звільнення, а саме: заробітна плата за період з 01.07.2001 року по

01.01.2004
року у розмірі 12016 грн. (24 місяці х 409 грн. + 4 місяці х 550

грн.),
заробітна плата за листопад 2006 року у розмірі 153 грн., заробітна

плата
за січень 2007 року у розмірі 195 грн. 91 коп., не донарахована сума

відпустки
за лютий 2007 року у розмірі 12 грн. 60 коп., не доплачено по

лікарняному
за березень 2007 року у розмірі 38 грн. 57 коп., заробітна плата за

квітень
2007 року у розмірі 93 грн. 15 коп., не донараховано компенсації за

невикористану
відпустку у розмірі 89 грн. 94 коп. Загальна сума заборгованості

із
заробітної плати становить 12599 грн. 17 коп. Просила визнати недійсним та

скасувати
наказ ДП „Котон” КП ДТФ „Дніпрянка”  від
03.04.2007 року № 5 „Про

звільнення
директора ДП „Котон”, поновити її на роботі
виконуючого обов'язки

директора
ДП „Котон” з 06 квітня 2007 року, стягнути суму невиплаченої

заробітної
плати у розмірі 12599 грн. 17 коп.,
стягнути середній заробіток за

час
вимушеного прогулу у розмірі 6993 грн. 36 коп., стягнути моральну шкоду у

розмірі
7000 грн., покласти на службову особу ДП „Котон” КП ДТФ „Дніпрянка”,

винну
в незаконному звільненні  позивачки,
обов'язок покриття шкоди, заподіяної

ДП
„Котон”, стягнути з відповідача судові витрати.

Позивачка  у судовому засіданні позовні вимоги
підтримала та просила

задовольнити.

Представник
відповідача  позовні вимоги не визнала.
Суду пояснила, що на

відповідачку
було покладено виконання обов'язків директора ДП „Котон” за

сумісництвом
з 09.11.1998 року. На той час позивачка працювала за основним

місцем
роботи на КП ДТФ „Дніпрянка”. Яке є засновником ДП „Котон”, на посаді

голови
правління - генерального директора . Після порушення  13.03.2003 року

провадження
у справі про банкрутство КП ДТФ „Дніпрянка”
всі повноваження по

управлінню
КП ДТФ „Дніпрянка”   було покладено на
керуючого санацією - ОСОБА_2. 05 квітня 2007 року відповідно до наказу № 5 від
03.04.2007 року керуючий

санацією
звільнив позивачку з посади директора ДП „Котон” у зв'язку із

прийняттям
за основним місцем роботи на посаду директора ДП „Котон” іншого

працівника,
який не є сумісником. Вважає, що звільнення було проведено

відповідно
до норм діючого законодавства, а саме ст. 431 КЗпП України,

відповідно
до якої розірвання трудового договору з ініціативи власника чи

уповноваженого
ним органу провадиться без згоди виборного органу первинної

профспілкової
організації допускається при звільненні з роботи за сумісництвом

у
зв'язку із прийняттям на роботу іншого працівника, яки не є сумісником. Крім

того,
позивачка не є членом профспілкової організації ДП „Котон”. Вважає, що

позивачка
невірно тлумачить зміст ст. 431 КЗпП України, оскільки дана стаття

носить
загальний характер, тобто її дія розповсюджується на сумісників, які

працюють
на підприємствах різних форм власності. Щодо проведення з позивачкою

кінцевого
розрахунку при звільненні, представник відповідача зазначила, що

позивачка
звернулася до відповідача за отриманням належних їй сум 16 травня

2007
року, які їй були виплачені згідно видаткового касового ордеру № 108 від

16.05.2007
року, а саме: заробітна плата, компенсація за невикористані дні

чергових
відпусток, середній заробіток за час затримки розрахунку при

звільненні
по день фактичного розрахунку, всього на суму 4537 грн. 18 коп.

Щодо
не нарахування позивачці заробітної плати за період з 01.07.2001 року по

01.01.2004
року  представник відповідача пояснила,
що згідно штатного розкладу

підприємства
саме в цей період позивачка займала посаду директора ДП „Котон” КП

ДТФ
„Дніпрянка” та була відповідальна за нарахування  і виплату заробітної

плати.
Як свідчать економічні показники роботи за 2001-2003 року, у

підприємства
було достатньо коштів  для нарахування та
виплати заробітної

плати,
але незважаючи на це директор ДП „Котон” не нараховувала та не

виплачувала
в цей період заробітну плату не тільки собі, а й іншим працівникам

підприємства.
Крім того, так як позивачка займала посаду директора ДП „Котон”

за
сумісництвом, її робочий день тривав 4 год., що в грошовому виразі становить

50%
від посадового окладу, зазначеному у штатному розкладі відповідача. А в

дійсності,
користуючись своїм службовим становищем, позивачка нараховувала собі

заробітну
плату  в розмірі всього окладу і тільки з
листопада 2006 року

нарахування
та виплата заробітної плати позивачці почали здійснювати за

фактично
відпрацьовані 4 години робочого часу. Таким чином, за період з

01.01.2004
року до 01.11.2006 року позивачці було неправомірно нарахована

заробітна
плата у розмірі 12255 грн. 67 коп. Відповідачем у лютому 2008 року

було
проведено бухгалтерську перевірку на предмет правильності нарахування

позивачці
заробітної плати. За результатами перевірки було складено акт, згідно

якого
заборгованість підприємства перед позивачкою відсутня. Щодо вимоги

позивачки
про оплату за час вимушеного прогулу, представник відповідача

зазначила,
що в цій частині відповідач позов також не визнає, оскільки

звільнення
було здійснено з дотриманням вимог діючого законодавства і підстав

для
поновлення позивачки на роботі та оплати вимушеного прогулу немає.  Також

відсутні
підстави для стягнення на користь позивачки моральної шкоди, оскільки

діями
відповідача не були порушені її законні права. Звільнення позивачки з

посади
директора ДП „Котон” не потягло за собою
втрату нормальних життєвих зв'

язків,
тому що вона на день звільнення з посади директора ДП „Котон” була

працевлаштована,
займала посаду генерального директора КП ДТФ „Дніпрянка”. Тому

просила
у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи,   вважає,

що
позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення конференції  співвласників

Колективного
підприємства Дніпропетровська трикотажна фабрика „Дніпрянка”  було

створено
дочірнє підприємство „Котон”, що підтверджується протоколом № 1  від

02.04.1997
року. Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (а.

с.
35) ДП „Котон” КП ДТФ „Дніпрянка” було зареєстровано 14.11.1997 року.

Статутом
ДП „Котон” (а. с. 7-16) передбачено, що призначення на посаду та

звільнення
з посади директора  ДП „Котон”
відноситься до компетенції засновника

в
особі уповноваженого органу - правління КП ДТФ „Дніпрянка” . Згідно рішення

правління  КП ДТФ „Дніпрянка” на  ОСОБА_1. було покладено виконання обов'

язків
директора ДП „Котон” за сумісництвом, що підтверджується протоколом № 61

від
09.11.1998 року (а. с. 5). Згідно наказу № 1 від 09.11.1998 року  по ДП

„Котон”
позивачка приступила до виконання своїх обов'язків (а. с. 6). На час

призначення
позивачки на посаду директора  ДП
„Котон”, вона працювала за

основним
місцем роботи на посаді голови правління - генерального директора КП

ДТФ
„Дніпрянка”, яке є засновником ДП „Котон”, що підтверджується трудовою

книжкою
позивачки (а. с. 39 - 40). 13 березня 2003 року господарським судом

Дніпропетровської
області  було порушено провадження у
справі про банкрутство

КП
ДТФ „Дніпрянка”. Згідно ухвали господарського суду Дніпропетровської області

від 27.07.2006 року (а. с. 17-18) було
відкрито процедуру санації у справі про

банкрутство
КП ДТФ „Дніпрянка” та керуючим санацією призначено арбітражного

керуючого
ОСОБА_2.  Згідно наказу керуючого
санацією № 63  від 30.11.2006

року
(а. с. 19). ОСОБА_1. була звільнена від виконання обов'язків

директора
ДП „Котон” з 02.12.2006 року.  Наказом
керуючого санацією № 1 від

02.04.2007
року (а. с. 21) було скасовано наказ № 63 від 30.11.2006 року,

поновлено
ОСОБА_1. на посаді  керуючого
обв'язки  директора ДП „Котон” за

сумісництвом
з 02.12.2006 року  та виплачено їй
компенсацію заробітної плати за

час
вимушеного прогулу з 02.12.2006 року до 02.04.2007 року.   Згідно наказу №

4
від 02 квітня 207 року (а. с. 36) з 05 квітня 2007 року на посаду директора

ДП
„Котон” була прийнята ОСОБА_3. за основним місцем роботи. 05 квітня 2007

року
відповідно до наказу № 5 від 03.04.2007 року (а. с. 22)  керуючий

санацією  звільнив ОСОБА_1. з посади виконуючого
обов'язки директора ДП

„Котон”,
яку вона обіймала за сумісництвом,   у
зв'язку із прийняттям за

основним
місцем роботи на посаду ДП „Котон” іншого працівника, який не є

сумісником
за ст. 431 КЗпП України. З даним наказом ОСОБА_1. була

ознайомлена
під особистий підпис 03 квітня 2007 року. Згідно довідки ДП „Котон”

(а.
с. 43)  з ОСОБА_1. було проведено повний
розрахунок при звільненні 16

травня
2007 року у розмірі 4537 грн. 18 коп., що підтверджується також

видатковим
касовим ордером  від 16.05.2007 року (а.
с. 44).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 431 КЗпП
України розірвання трудового

договору
з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди

виборного
органу первинної профспілкової організації (профспілкового

представника)
допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку

з
прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'

язку
з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Суд
не може прийняти до уваги посилання позивачки на те, що її звільнення є

незаконним,
так як  норма даної статті
розповсюджується тільки на  сумісників,

які
працюють на державних підприємствах, в установах та організаціях, а

звільнення
сумісників, які працюють на підприємствах недержавної форми

власності  має проводитися за згодою виборного органу
первинної профспілкової

організації
тому, що  відповідно до  ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про

працю
регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ,

організацій
незалежно від  форм власності, виду
діяльності і галузевої

незалежності,
а також осіб, які працюють за  трудовим
договором з фізичними

особами.
Крім того, згідно довідки профкому КП ДТФ „Дніпрянка” № 3 від

07.06.2007
року (а. с. 37), ОСОБА_1. не являється членом профспілкової

організації
КП ДТФ „Дніпрянка”.  Згідно довідки
профкому КП ДТФ „Дніпрянка” № 4

від
11.06.2007 року (а. с. 38), ОСОБА_1. не являється членом профгрупи ДП

„Котон”  КП ДТФ „Дніпрянка”.

Відповідно
до  п. 15
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992

року
№ 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів”, звільнення

погоджується
з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві і членом

якої
є працівник.

Таким
чином, судом встановлено, що звільнення позивачки було проведено

відповідно
до норм чинного законодавства і тому позовні вимоги в частині

визнання
недійсним та скасування наказу ДП „Котон” КП ДТФ „Дніпрянка”  від

03.04.2007
року № 5 „Про звільнення директора ДП „Котон”, поновлення її на

роботі  виконуючого обов'язки директора ДП „Котон” з
06 квітня 2007 року,

стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 6993 грн. 36

коп.,
покладення на службову особу ДП „Котон” КП ДТФ „Дніпрянка”, винну в

незаконному
звільненні  позивачки, обов'язку покриття
шкоди, заподіяної ДП

„Котон
задоволенню не підлягають.

Оскільки
суд прийшов до висновку про правомірність звільнення позивачки з

роботи  і позивачка не надала суду доказів
спричинення їй моральної шкоди, суд

вимушений  відмовити у задоволенні вимоги щодо стягнення
з відповідача

моральної
шкоди на користь позивачки.

Щодо
позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки суми

невиплаченої
заробітної плати у розмірі 12599 грн. 17 коп.,
суд також

вимушений
відмовити, оскільки, вимагаючи нарахування їй та виплати заробітної

плати
за період з 01.07.2001 року по 01.01.2004 року, було встановлено, що

позивачка
у цей період займала посаду  директора ДП
„Котон”, що не заперечує

сама
позивача, і була посадовою особою, відповідальною за нарахування та

виплату
заробітної плати. Як свідчать додані до матеріалів справи звіти  по

продукції
за 2001 рік, 2002 рік,  2003 рік (а. с.
56 - 61), у підприємства було

достатньо
коштів для нарахування та виплати заробітної плати, тобто не існувало

об'єктивних
причин невиплати заробітної плати у цей період і не нарахування

заробітної
плати відбулося з умисних дій позивачки. Згідно довідки ДП „Котон”

(а.
с. 119) позивачка отримала компенсацію за невикористану відпустку з

переплатою
у розмірі  201 грн. 87 коп. Згідно
довідки ДП „Котон” (а. с. 120)

позивачка
отримала компенсацію за затримку розрахунку із переплатою у розмірі

384
грн. 97 коп.

В
штатних розкладах ДП „Котон”  посадові
оклади для службовців (ІТР)

встановлено
з урахуванням тривалості робочого часу - 40 годин на тиждень (8

годин
на день).

Відповідно
до ст. 19 Закону України „ Про оплету праці” працівники, які

працюють
за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Як
вбачається із табелів врахування робочого часу
на ДП „Котон”, за весь час

роботи
позивачки , вона працювала 4 години на день, тому заробітна плата

повинна
була нараховуватися позивачці за фактично виконану роботу - 4 години на

день,
тобто 50%  від посадового окладу,
зазначеному у штатному розкладі.

Позивачка,
виконуючи обов'язки директора ДП „Котон” нараховувала собі заробітну

плату  у розмірі всього окладу і тільки з листопада
2006 року нарахування та

виплата
позивачці заробітної  плати почала
проводитися за фактично виконану

роботу
- за 4 години робочого часу.  За період з
01.01.2004 року по 01.11.2006

року
позивачці була неправомірно нарахована
заробітна плата у розмірі 12255

грн.
67 коп. Згідно наказу № 2 від 18.02.2008 року була проведена бухгалтерська

перевірка
щодо  наявності заборгованості
підприємства  перед позивачкою. За

результатами
даної перевірки було складено акт, який підтверджує відсутність

будь-якої
заборгованості перед позивачкою.

Вирішуючи
питання щодо судових витрат, суд вважає можливим віднести їх на

рахунок
держави.

Керуючись ст. ст. 3, 21, 431, Кодексу
законів про працю  України, ст.

19
Закону України „ Про оплету праці” , ст. 35 Закону України „Про відновлення

платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом”,
п. 15 Постанови

Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року "Про практику розгляду

судами
трудових спорів",  ст. ст. 11, 15,
60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК

України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1відмовити
у повному

обсязі.

Рішення може
бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області

через
Індустріальний районний суд шляхом подачі у 10-ти денний строк з дня

проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього

протягом
20-ти днів апеляційної скарги або без подання заяви про апеляційне

оскарження
шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10-ти днів з дня

проголошення
рішення.

Суддя

С.Г.  Зосименко