Справа
№22ц-1216/2008    Головуючий у 1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

16  липня 2008 року апеляційний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого -
судді Позігуна М.І.,

суддів -  Ішутко В.М., Шевченко В. М.,

при секретарі -
Зіньковець О.О.,

з участю  ОСОБА_1., її представника ОСОБА_2.,
представника відповідача ОСОБА_3.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 травня 2008
року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1до військової частини А-3120 про
скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку та
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

13 квітня 2007 року ОСОБА_1. звернулась з позовом до військової частини А -
3120 (Військовий шпиталь 407) про поновлення на роботі, скасування наказу про
звільнення, стягнення заробітної плати за вимушений прогул, відшкодування
моральної шкоди в розмірі 4000 грн., посилаючись на те, що її незаконно звільнили
з роботи наказом командира військової частини А - 3120  №245 від 25.12.2006 року  з 31.12.2006 року з посади медичної сестри
поліклініки військової частини А - 3120, оскільки на момент її звільнення з
роботи не було затверджено штатного розпису і вона фактично не була попереджена
про скорочення, оскільки про кількість скорочених посад вона дізналась лише у
березні 2007 року. З цих же підстав просила поновити строк звернення до суду.

В судовому засіданні позивачка просила
залишити без розгляду вимоги про поновлення на роботі та негайного виконання
рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 травня
2008 року заява позивачки задоволена.

Оскаржуваним рішення Деснянського районного суду  від 07 травня 2008 року в задоволенні позовних
вимог  про скасування наказу про
звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул, та
відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду першої
інстанції як неправильне і таке, що постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права, ухваливши нове рішення по суті позовних
вимог.

На думку апелянта судове рішення не відповідає дійсним обставинам справи та
зібраним по ній доказам, суд не дав належну оцінку її доказам, віддавши явну
перевагу доказам відповідача.

Заслухавши доповідача, доводи та заперечення учасників судового процесу,
перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд
приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції  зміні з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_1. працювала у 407 військовому шпиталі - військовій частині А 3120 на
посаді  медичної сестри поліклініки.

Відповідно до директиви Міністра оборони України від 06.04.2006 року за
№Д-322/1/04 “Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах
України в 2006 році” 407 військовий шпиталь переформовано з 400 на 100 ліжок,
що передбачало скорочення 244 штатних одиниць до 31.12.2006 року.

На виконання зазначеної директиви командир військової частини А 3120 видав
наказ від 30.10.2006 року, яким попередив позивача про наступне скорочення. Ця
обставина підтверджується а.с. 90, 91.

За згодою профспілкового комітету в/ч А 3120 та наказу командира військової
частини А 3120 за №245 від 25.12.2006 року ОСОБА_1.   звільнено з займаної нею посади за
скороченням штату працівників з 31.12.2006 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП
України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку та
компенсації за невикористану чергову щорічну відпустку.

З позовом про поновлення на роботі позивачка звернулася 13 квітня 2007
року, пропустивши передбачений ст. 233 КЗпП України  місячний строк звернення до суду. При цьому
позивачка просила поновити строк звернення, посилаючись на те, що про
незаконність свого звільнення з роботи вона дізналась лише в кінці березня 2007
року. Проте, зазначена обставина не є поважною причиною пропуску строку
звернення до суду. Будь яких поважних причин пропуску строку, позивачка не
навела.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не пропущений строк
звернення до суду, який на її думку обчислюється в 3 місяці, не заслуговують на
увагу. Відповідно до ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду у справах про
звільнення з роботи встановлений в один місяць з дня вручення копії наказу про
звільнення або видачі трудової книжки. Трудову книжку з записом про звільнення
ОСОБА_1. отримала 31.12.2006 року. На дані правовідносини не розповсюджуються
положення ст. 261 ч.1 ЦК України щодо перебігу строку позовної давності - з
дня, коли особа дізналась про порушення свого права.

В судовому засіданні позивачка змінила позовні вимоги : просила залишити
без розгляду вимоги в частині поновлення на роботі та негайного виконання
рішення. Зазначені вимоги ухвалою суду від 07 травня 2008 року залишені без
розгляду. Вимоги про скасування наказу про звільнення, стягнення  середньомісячного заробітку за час вимушеного
прогулу розглянуті судом. Зазначені вимоги по своїй суті є вимогами про
поновлення на роботі. Проте, позивачка і в частині оскарження наказу про
звільнення пропустила тримісячний строк, оскільки як вбачається з наданого в
судове засідання апеляційного суду журналу обліку трудових книжок, позивачка
отримала трудову книжку 31.12.2006 року, а до суду звернулася 13 квітня 2007
року.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, проаналізувавши в
сукупності зібрані по справі докази,
правильно дійшов висновку щодо пропущення позивачкою ОСОБА_1.
передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду з позовом  без поважних причин. Відповідно до Постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів”
від 06.11.1999 року за №9 з наступними змінами, встановлені статтями 228, 233
КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви
сторін. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі
випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо
місячний  чи тримісячний строк пропущено
без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. При цьому суд
не повинен давати оцінку законності підстав звільнення працівника з роботи.
Тому, з мотивувальної частини рішення підлягає виключенню абзац 4 щодо висновку
суду, що при звільненні позивачки з роботи повністю дотримані вимоги КЗпП
України.

Доводи апелянта про те, що суд залишив поза увагою письмове звернення до
Генерального Прокурора України з питань стосовно витребування доказів по справі,
які на думку апелянта мають суттєве значення, не заслуговують на увагу.
Висновок Генеральної Прокуратури України не може мати для суду преюдиційного
значення, оскільки відповідно до ст. 221 КЗпП України трудові спори
розглядаються комісіями по трудових спорах
та районними, районними у місті, міськими чи міжрайонними судами.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Виключити абзац 4 другої сторінки
мотивувальної частини рішення суду.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07
травня 2008 року  залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий:
Судді: