У Х В А Л А

Іменем
України

12 березня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Гнатенка А.В.,

суддів:
Григор'євої Л.І.,
Барсукової В.М.,

Данчука
В.Г.,              Косенка В.Й., -

розглянувши в
судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 8
листопада 2007 року,

встановила:

У листопаді 2005 року позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом,
мотивуючи вимоги тим, що 16 листопада 2004 року між сторонами в справі
укладений договір дарування земельної ділянки № 344 “а” площею 0,022 га, яка
розташована на території Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського
району Одеської області.

Посилаючись на те, що вказаний договір дарування є фіктивним, просила
визнати спірний договір недійсним.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської
області від 31 січня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним
спірний договір дарування.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2007 року
заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від
31 січня 2007 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від                                      8
листопада 2007 року та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення апеляційного суду
- скасуванню із залишенням у силі заочного рішення суду першої інстанції з
таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право власності на
земельну ділянку від 9 червня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного
користування землею, договорів оренди землі за № 177, ОСОБА_1 належить земельна
ділянка № 344 “а” площею 0,052 га, яка розташована в садовому кооперативі  (далі - СК) “Рассвет” на території
Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

16 листопада 2004 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір дарування,
згідно з яким позивачка подарувала відповідачу частину зазначеної земельної
ділянки - площею 0,022 га.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 і визнаючи договір земельної ділянки від 16
листопада 2004 року недійсним із підстав, передбачених             ст. 234 ЦК України, суд першої
інстанції виходив із того, що цей правочин вчинений сторонами без наміру
створення правових наслідків, які ним обумовлювалися.

Висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи та вимогах
закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи,
спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, тому
правочин, вчинений сторонами для виду, без наміру створити юридичні наслідки, є
фіктивним (ч. 1 ст. 234 ЦК України).

Фіктивний правочин незалежно від мети та форми його укладення є недійсним
(ч. 2 ст. 234 ЦК України).

На підтвердження факту відсутності в сторін наміру створити юридичні наслідки
при укладенні 16 листопада 2004 року договору дарування суд посилався на
об'єктивні докази: власноручну розписку ОСОБА_2 від            23 січня 2005 року (у тексті якої
та підписі відсутні ознаки їх виконання у незвичних для ОСОБА_2 умовах або в
незвичному психофізичному стані, зокрема, у стані алкогольного сп'яніння, що
стверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 4 жовтня 2006
року), в якій він визнає формальний характер і фіктивність цього договору,
указує на відсутність у нього наміру реально отримати за цим договором право на
земельну ділянку та зобов'язується за першою ж вимогою позивачки (до якої не
має будь-яких претензій з приводу земельної ділянки) здійснити необхідні
нотаріальні дії щодо його переоформлення; довіреність, видану ОСОБА_2 ОСОБА_1
наступного дня після оформлення договору дарування -                                          17
листопада 2004 року, на вчинення дій з оформлення та розпорядження спірною
земельною ділянкою, дію якої скасував лише в січні 2006 року; дані про те, що
ОСОБА_2 з часу отримання нового паспорта - 14 жовтня         2005 року - й до пред'явлення до нього
в суді позову - 30 листопада  2005 року -
не вчиняв будь-яких дій з реалізації своїх прав власника за договором
дарування: земельною ділянкою та розташованими на ній будівлями не
користувався, ключі від цих будівель при укладенні договору від позивачки не
отримував, оформив і зареєстрував на себе земельну ділянку лише в лютому 2006
року та лише в січні - квітні 2006 року сплатив вступний внесок і членські
внески за 2005 - 2006 роки до СК “Рассвет” (а.с. 11, 12, 15, 126, 234-237,
242).

Зазначені висновки стверджуються, крім того, наявними в матеріалах справи
даними про наявність у ОСОБА_1 зобов'язань за кредитними договорами від 17
травня 2004 року № 290/П і від 26 травня 2004 року                  № 1-0120-058-4 та договором
позички з Одеською обласною кредитною спілкою “Вітязь” і їх погашення згідно з
квитанціями від
17 листопада 2004 року; актом передачі завдатку від 4 листопада 2004
року за договором купівлі-продажу частини земельної ділянки; довідкою
Білгород-Дністровського МВ УМВС України в Одеській області від                                      20 лютого
2006 року про порушення щодо ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками ч. 4 ст.
190 КК України за фактом одержання й неповернення кредитів; постановою про
відмову в порушенні кримінальної справи від                 13 травня 2006 року;
доповідними начальника групи охорони від 11-14 березня 2006 року, що здійснює
охорону спірної земельної ділянки та будівель на підставі укладеного з ОСОБА_1
договору охорони від 19 жовтня 2005 року № 50, з яких убачається, що позивачка
продовжує користуватися спірною земельною ділянкою; показаннями свідків
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтвердили наявність у ОСОБА_1 кредитної
заборгованості, з метою погашення якої остання продала частину земельної
ділянки, а іншу частину фіктивно подарувала ОСОБА_2, щоб уникнути звернення
стягнення на цю земельну ділянку за її боргами. Свідки зазначили, що позивачка
познайомилася з ОСОБА_2 та членами його сім'ї незадовго до укладення договору,
оскільки він на її замовлення виготовляв для її дачного будинку, що розміщений
на спірній земельній ділянці, вікна та двері, а тому, маючи ключі від дверей, а
відтак і доступ до дачі, інколи нею користувався, хоча після оформлення
договору дарування документи на земельну ділянку залишалися в позивачки, а сам
ОСОБА_2 в їхній присутності усвідомлював і визнавав фіктивність укладеного
договору; на підтвердження домовленості про фіктивність договору та відсутності
в нього намірів реалізувати право на спірну ділянку добровільно написав
розписку в травні 2005 року, передав свій паспорт, який знаходився в неї до
осені          2005 року (а.с. 16, 17,
37, 63-65, 233, 245 зв, 246).

При цьому суд першої інстанції дав належну оцінку доводам відповідача про
вчинення ним розписки від 23 січня 2005 року під тиском ОСОБА_1, у стані
алкогольного сп'яніння.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
відмову в позові на підставі норм ст. ст. 182, 722 ЦК України, ст. 125 ЗК
України, апеляційний суд виходив із того, що підстави для визнання укладеного
сторонами договору дарування фіктивним відсутні, оскільки вважав доведеним факт
реального прийняття відповідачем у дар земельної ділянки та використання ним
цієї ділянки й будівництва на ній будинку, зокрема здійснення ним заміни вікон
і дверей та інших будівельних робіт, що, на думку суду, стверджується
поясненнями позивачки, представника ОСОБА_2, показаннями свідків ОСОБА_3, а
також ОСОБА_4 і                ОСОБА_5,
які здійснювали будівельні роботи на дачі.

При цьому апеляційний суд залишив поза увагою ту обставину, що свідкам
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 невідомо, кому належить земельна ділянка, а ОСОБА_1, не
заперечуючи факту здійснення будівельних робіт, у тому числі й заміни вікон і
дверей на дачі, зазначала, що вони проводилися ОСОБА_2 і його родичами на її
замовлення, що підтвердила й свідок ОСОБА_3 (а.с. 126, 246, 247).

Не ґрунтується на матеріалах справи й висновок апеляційного суду про
доведеність факту прийняття ОСОБА_2 земельної ділянки в дар і наявності в нього
наміру реально отримати та реалізувати право власності на цю земельну ділянку
за договором дарування, оскільки він спростовується матеріалами справи, зокрема
показаннями свідка ОСОБА_3 про знаходження документів на земельну ділянку в
позивача після оформлення в нотаріуса договору дарування; даними про сплату
відповідачем вступного та членських внесків у СК “Рассвет” і оформлення ним
державного акта на право власності на земельну ділянку лише в січні-лютому 2006
року, після пред'явлення до нього позову, у той час як у ОСОБА_2 був відсутній
паспорт лише до 14 жовтня 2005 року, а земельна ділянка знаходилась у
фактичному користуванні позивачки (постанова слідчого, доповідні начальника
охорони).

Отримання ОСОБА_2 22 лютого 2006 року державного акта на право власності на
спірну земельну ділянку під час дії заборони за ухвалою суду від 13 лютого 2006
року не може впливати на висновок суду про наявність підстав для визнання
договору дарування недійсним із мотивів його фіктивності (а.с. 29, 237).

За таких обставин апеляційним судом неправильно застосовані норми
матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного
вирішення ним справи й помилкового скасування заочного рішення суду першої
інстанції, ухваленого згідно із законом, а тому відповідно до ст. 339 ЦПК
України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі
заочного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2007 року  скасувати, залишити в силі заочне рішення
Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2007
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                          А.В. Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

В.Г. Данчук

В.М. Барсукова

В.Й. Косенко