У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16  квітня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Григор'євої Л.І.,

суддів:                             Гуменюка В.І.,           Балюка М.І.,

Барсукової В.М.,           Косенка
В.Й.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2; третя особа - Ірпінська міська державна нотаріальна
контора, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування
за законом і усунення перешкод у користуванні спадковим майном, та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Ірпінська міська державна
нотаріальна контора,  про визначення
додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання права
власності на частину будинку та частину земельної ділянки в порядку спадкування
за законом,  за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 3 жовтня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 14 січня 2008 року,

встановила:

У    квітні    2006
року   ОСОБА_1    звернувся
в  суд  із
позовом  до

ОСОБА_2, після уточнення якого в грудні 2006 року просив ухвалити рішення,
яким визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на 47/200
частин будинку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 375 кв.м розташовану біля
вказаної частини спадкового будинку, зобов'язавши ОСОБА_2 не чинити перешкод у
користуванні спадковим майном. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником
53/100 частин будинку АДРЕСА_1, а власником
47/100 частин указаного будинку була його бабуся - ОСОБА_3, яка
померла   ІНФОРМАЦІЯ_1.    Рішенням
Ірпінського   міського    суду
від 15 листопада 2005 року за ним визнано право власності на 47/200
частин спадкової частини жилого будинку та на 375 кв.м спадкової частини
земельної ділянки. ОСОБА_2, яка є дочкою спадкодавця, не вчинила дій, передбачених ст. 1269 ЦК України, з метою прийняття спадщини у встановлені строки, а
тому є такою, що не прийняла спадщини. Оскільки інші спадкоємці відсутні,
вважає, що за ним повинно бути визнано право на спадкування всієї спадщини,
тобто 47/100 частин спадкового майна та всю земельну ділянку біля будинку, а
тому просив визнати за ним право на частину спадкового майна, яке не було
успадковане відповідачкою.

5 квітня 2007 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до
ОСОБА_1, після уточнення якого в серпні 2007 року просила ухвалити рішення,
яким визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини та
визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 47/200  частин будинку, мотивуючи вимоги тим, що вона
є дочкою спадкодавця - спадкоємцем першої черги. Оскільки її мати за станом
здоров'я потребувала стороннього догляду, вона здійснювала за нею догляд і
постійно проживала з нею в спадковій частині жилого будинку до самої смерті
матері. Користувалася й користується до теперішнього часу спадковою частиною
будинку та земельною ділянкою, а тому вважає, що фактично прийняла спадщину.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від
3 жовтня 2007 року,   залишеним  без
змін  ухвалою  апеляційного
суду Київської області  від

14 січня 2008 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом право
власності на 47/200 частин спадкової частини будинку та на 375 кв.м земельної
ділянки розташованої біля вказаної частини будинку.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі
ОСОБА_1  просить скасувати зазначені судові рішення,  а справу передати на новий розгляд до
апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником 53/100 частин будинку АДРЕСА_1
на підставі договору міни від 18 жовтня 1997 року.

Власником  інших - 47/100 -
частин  будинку  та земельної ділянки площею 0,075 га, на якій
розташований цей будинок, була ОСОБА_3 - мати відповідачки ОСОБА_2 та бабуся
позивача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 й після смерті якої відкрилась спадщина на
зазначене майно.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, оскільки заповіт не складався, є сторони у справі (ч. 2
ст. 1223, ст. ст. 1258, 1261, 1266 ЦК України ).

На   підставі   рішення
Ірпінського   міського   суду Київської області від

15
листопада 2005 року за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4
визнано право власності на 47/200 частин спірного будинку та на 0,0375 га
земельної ділянки біля будинку. На решту спадкового майна (1/2 частина)
свідоцтво про право власності за законом у порядку спадкування іншим
спадкоємцям не видавалось і на час вирішення судом спору вона не успадкована.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання права власності на
майно в порядку спадкування за законом і задовольняючи позов ОСОБА_2 про
встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_4,
продовження строку на прийняття спадщини та визнання за нею права власності на
1/2 частину спадкового майна, суди виходили з доведеності факту вчинення нею
дій,  спрямованих на прийняття спадщини,
пропуску строку для подання заяви до нотаріальної контори після смерті матері,
користування спадковим майном та з поважних причин.

З такими висновками не можна погодитися, оскільки суд дійшов їх із
порушенням норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішує справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судові рішення зазначеним
вимогам не відповідають.

Ураховуючи, що спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно з п. 4 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України 2004 року до спірних правовідносин
застосовуються положення цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, уточнивши 30 серпня 2007 року
позовні вимоги, просила визначити додатковий строк для прийняття спадщини та
визнати право власності на 1/2 частину спадкового майна, посилаючись на
поважність причин пропуску строку на подання нею заяви до нотаріальної контори
й зазначаючи, що до смерті матері вона постійно проживала з нею, надаючи
догляд, і залишилась мешкати в будинку після її смерті.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом
зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не
заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України цей строк
установлено у шість місяців з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 -
дня смерті спадкодавця.

Виходячи з характеру позовних вимог сторін і змісту правових норм, які
регулюють спірні правовідносини (глави 86, 87 ЦК України ), суд, розглядаючи
справу про право ОСОБА_2 на спадщину з підстав її проживання зі спадкодавцем,
яка не заявила про відмову від спадщини в установленому законом порядку,
відповідно до ст. 214 ЦПК України повинен був урахувати, що в цьому разі підлягає
встановленню факт постійного проживання разом зі спадкодавцем, а не
встановлення факту прийняття спадщини, оскільки згідно із до ч. 3 ст. 1268 ЦК
України зазначена особа вважається такою, що прийняла спадщину.

Крім того, при доведеності факту постійного проживання спадкоємця зі
спадкодавцем, передбаченого ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить йому з
часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України ), а тому вимоги спадкоємця
про визначення судом додаткового строку для подання ним заяви про прийняття
спадщини є взаємовиключними, оскільки норма ст. 1272 ЦК України регулює
правовідносини щодо спадкоємців, які не прийняли спадщину чи пропустили строк
для її прийняття, та наслідки пропущення цього строку.

З урахуванням зазначених обставин суду слід було уточнити зміст позовних
вимог ОСОБА_2 та  залежно від цього
вирішити спір.

Правильно  застосовуючи  до
спірних  правовідносин,  які виникли
після

1 січня
2004 року, норму ч. 3 ст. 1272 ЦК України, суд разом із тим неправильно її
витлумачив, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України наслідком пропущення спадкоємцем
строку для прийняття спадщини з поважних причин є визначення йому судом
додаткового строку, достатнього для подання ним заяви до нотаріальної контори
про прийняття спадщини, а не поновлення судом строку з одночасним визнанням за
ним права на спадкове майно.

Залишаючи в цій частині рішення суду без змін, апеляційний суд безпідставно
посилався на роз'яснення, викладені в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 червня 2983 року № 4 “Про практику розгляду судами України справ
про спадкування”, які стосуються застосування норм ЦК Української РСР - 1963
року і які на спірні правовідносини, що виникли після 1 січня 2004 року (після
набрання чинності Цивільним Кодексом України 2004 року), не поширюються.

Ураховуючи, що вирішення позовних вимог ОСОБА_1 безпосередньо залежить від
результату вирішення позову ОСОБА_2 щодо її права на частину спадкового майна,
судові рішення підлягають скасуванню й у частині його вимог.

Оскільки судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, вони
відповідно до чч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 3 жовтня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 14 січня 2008 року скасувати, справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Л.І. Григор'єва

Судді:
В.М. Барсукова

М.І. Балюк

В.І.
Гуменюк

В.Й. Косенко