У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

9 квітня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого -  Сеніна Ю.Л.,

суддів:               Лихути Л.М.,         Охрімчук Л.І.,

Романюка
Я.М.,    Шабуніна В.М.,-

розглянувши в  судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а:

У червні 2001 року ОСОБА_1
звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що договір дарування
було укладено внаслідок обману з боку відповідачки, яка обіцяла її доглядати й
візьме над нею опікунство, але обіцянку не виконала.

Рішенням Трускавецького міського
суду від 12 липня 2002 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 14 липня 2003 року, позов задоволено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом
норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду України від 29 березня 2004 року зазначену справу з
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду від 12 липня
2002 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від             14 липня 2003 року передано на
розгляд складу Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України.

Ухвалою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від     9 березня 2005 року справу повернуто до
Трускавецького міського суду для вирішення питання процесуального
правонаступництва.

Ухвалою Трускавецького міського суду від 26 серпня 2005 року проведено
заміну сторони позивача ОСОБА_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на      ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Касаційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Судом установлено, що
взаємовідносини сторін полягали в тому, що ОСОБА_2 доглядала і повинна була в
подальшому доглядати за ОСОБА_1, 1909 року народження, за що остання хотіла
віддячити своїм житлом. Оскільки при оформленні документів мова йшла про
опікунство, ОСОБА_1 підписала договір без усвідомлення того, що дарує квартиру,
а потім заповідала квартиру іншим особам.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, виходив з того, що після
оформлення договору дарування відповідачка поїхала з м. Трускавець, тим самим
припинила догляд за позивачкою, тому суд прийшов до вірного висновку про
визнання договору дарування недійсним.

При встановленні зазначених
фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та
правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або
(та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної
скарги в цій частині не можна визнати підставами для скасування судових рішень
в касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги також
не дають підстав для висновку, що судами про розгляді справи допущені порушення
норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК
України як підстави для скасування рішень.

Оскільки судові рішення ухвалені
з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстав для їх
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 336  ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду від 12 липня
2002 року та  ухвалу Апеляційного суду Львівської
області від 14 липня 2003 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
Ю.Л. Сенін

Судді :
Л.М. Лихута

Л.І.
Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М.
Шабунін