У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                  Гнатенка А.В.,

суддів:                             Григор'євої Л.І.,       Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,           Балюка
М.І., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1,ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5до дочірнього підприємства
Державної акціонерної компанії (далі - ДП ДАК) “Хліб України” Західно-Кримський
елеватор” та приватного підприємця (далі - ПП) ОСОБА_6 про визнання наказів
недійсними, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою   ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5на рішення Чорноморського районного
суду Автономної Республіки Крим від 3 липня 2007 року та ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 12 листопада 2007 року,

встановила:

У    січні    2006
року     ОСОБА_1.,     ОСОБА_2.,    ОСОБА_3.,

ОСОБА_4., ОСОБА_5. звернулися в суд із позовом до ДП ДАК “Хліб України”
Західно-Кримський елеватор”  та ПП ОСОБА_6. про
визнання наказів недійсними, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивачі зазначали, що з 3 жовтня 2000
року працювали у відповідача -ДП  ДАК
“Хліб України” Західно-Кримський елеватор” - за безстроковими трудовими
договорами на різних посадах у пансіонаті “Чорноморський”.

Наказами  ДП
ДАК   “ Хліб України”  Західно-Кримський  елеватор”
від 6 грудня 2005 року звільнені з роботи на підставі п. 6. ст. 36 КЗпП
України.

Посилаючись на
незаконність наказів про звільнення, просили про задоволення позову.

Рішенням Чорноморського районного суду Автономної
Республіки Крим від 3 липня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 12 листопада 2007 року,  у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі
позивачі просять скасувати зазначені судові рішення   й
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись
на неправильне застосування судами  норм
матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено,  що  позивачі
з  жовтня  2000
року працювали у відповідача - ДП
ДАК   “ Хліб  України”
Західно-Кримський    елеватор”
-    на       посадах:    ОСОБА_1.
-  начальника;    ОСОБА_2.,
ОСОБА_3.,

ОСОБА_5.
і   ОСОБА_4.   -
адміністраторів   пансіонату   “Чорноморський”   ДП
ДАК “ Хліб  України”  Західно-Кримський  елеватор”.

Наказами   ДП    ДАК
“Хліб України”
Західно-Кримський    елеватор” від
6 грудня 2005 року № 01-ч -04-ч звільнені з посад на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП
України.

Виданню  цих  наказів
передувало  укладення  29
травня  2001  року
між

ДП  ДАК  “
Хліб України” Західно-Кримський елеватор” і ПП
ОСОБА_6. договору   оренди   пансіонату
“Чорноморський”   та  доповнень
до  нього  від 1 вересня 2005 року на підставі наказів
ДП  ДАК
“ Хліб України” Західно-Кримський елеватор”: від 29 травня 2001 року №
78-П “Про реорганізацію пансіонату “Чорноморський”, від 1 вересня 2005 року №
92-П “Про продовження дії наказів та про реорганізацію пансіонату
“Чорноморський”.

Пунктом 2 наказу від 1 вересня 2005 року № 92-П передбачено реорганізацію
пансіонату “Чорноморський” з припиненням його діяльності в складі ДП  ДАК  “
Хліб України” Західно-Кримський елеватор” шляхом приєднання його до орендаря.

Пунктом 3 цього наказу приписувалося повідомити працівників пансіонату про
наступне вивільнення. ( а.с. 45)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із того, що припинення трудового договору за п. 6 ст.
36 КЗпП України з кожним із позивачів відбулося за наявності підстав із
дотриманням вимог закону.

Однак з такими висновками не можна погодитися, оскільки вони не ґрунтуються
на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України припинення трудового договору може
мати місце при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними
умовами праці, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації
виробництва і праці.

Виходячи зі змісту даної норми  й
вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України для визнання законним припинення з
працівником трудового договору з цих підстав, суду слід установити факт зміни
істотних умов праці та відмови працівника від продовження роботи в нових
умовах.

Однак у матеріалах справи відсутні докази, а в рішенні суду - висновки про
доведеність зазначених фактів.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, підставою для розірвання з
позивачами трудових договорів з'явилось видання
ДП  ДАК  “ Хліб України” Західно-Кримський елеватор”
наказу від 1 вересня 2005 року № 92-П та укладення доповнення до нього про
продовження оренди пансіонату “Чорноморський” на підставі договору оренди від 1
вересня 2005 року.

Встановивши зазначені обставини, суд, однак, не обговорив питання про
застосування до спірних правовідносин положень Закону України “Про оренду
державного та комунального майна” (Закон № 2269 - ХІІ від 10 квітня 1992 року -
у редакції Закону від 14 березня 1995 року), яким регулювалися відносини,
пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, визначаються права
і обов'язки сторін у договорі та передбачаються гарантії прав працівників
підприємств, майно яких передано в оренду.

Згідно з цим Законом припинення діяльності державного підприємства або його
структурного підрозділу при передачі їхнього майна в оренду здійснюється шляхом
реорганізації підприємства через приєднання його до орендаря або виділення з
підприємства структурного підрозділу з наступним приєднанням до орендаря з дати
видання наказу про це органом, уповноваженим управляти державним майном.
Приєднання підприємства або його структурного підрозділу до орендаря
здійснюється за відповідним рішенням органу управління орендаря.

Відповідно до ст. 16 цього Закону в разі реорганізації (шляхом виділення
структурного підрозділу з підприємства з наступним приєднанням до орендаря)
працівникам структурних підрозділів, з якими орендар не уклав трудові договори,
забезпечуються соціально-правові гарантії, передбачені трудовим законодавством
для працівників, що звільняються у зв'язку зі змінами в організації  виробництва і праці згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП
України з додержанням передбаченого ст. 49 2 КЗпП України порядку.

Виходячи зі змісту норм ст. ст. 14-16 Закону № 2269-ХІІ від 10 квітня 1992
року при передачі структурного підрозділу в оренду відбувається реорганізація
підприємства шляхом приєднання, у результаті якого припиняється  діяльність
однієї  юридичної  особи
та  відбувається  передача всіх  прав
і   обов'язків   до
іншої   юридичної   особи,
у   даному   випадку
- ПП ОСОБА_6.

Таким чином, з урахуванням положень Закону № 2269 - ХІІ та ч. 2 ст. 36 КЗпП
України слід дійти висновку, що як у разі реорганізації підприємства (злиття,
приєднання, поділу, виділення, перетворення), так і у разі зміни власника чи
підпорядкування підприємства дія трудового договору працівника продовжується і
припинення цього договору можливе лише з ініціативи  власника (органу управління реорганізованого
підприємства) за умови проведення одночасного з реорганізацією підприємства
скорочення чисельності або штату працівників ( п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Зазначених положень закону суд не врахував, питання реорганізації
пансіонату шляхом приєднання до ПП ОСОБА_6. належним чином не дослідив, не
встановив факт скорочення чисельності  чи
штату   працівників пансіонату після його
приєднання до ПП ОСОБА_6., не встановив повноваження кожного з відповідачів
щодо припинення трудових договорів із позивачами, у зв'язку з чим  висновок суду про законність припинення
трудового договору з позивачами органом управління ДП  ДАК
“Хліб України” Західно-Кримський елеватор”  згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України не можна
визнати обґрунтованим.

Оскільки вирішення спору в частині позовних вимог про стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди безпосередньо
залежить від результату вирішення позову в частині законності звільнення
позивачів, рішення суду підлягає скасуванню в повному обсязі.

Ураховуючи, що порушення норм
матеріального й процесуального права не були усунені апеляційним судом,
ухвалені судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1, ОСОБА_2ОСОБА_3,   ОСОБА_4,
ОСОБА_5задовольнити.

Рішенням Чорноморського районного суду Автономної
Республіки Крим від 3 липня 2007 року, ухвалу Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 12 листопада 2007 року
скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

В.М. Барсукова

М.І. Балюк

В.Г. Данчук