Справа № 2-140
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

7 лютого 2008 року
м. Рівне

Рівненський
районний суд - суддя   Коробов С.О.,

з участю
позивача   ОСОБА_1,

представника позивача   ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3,

представника третьої особи

на стороні відповідача   Величка
О.М.,

при секретарі
судового засідання   Пашковській І.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, з залученням Корнинської сільської ради Рівненського району
Рівненської області як третьої особи на стороні відповідача, про встановлення
факту спільного постійного користування земельними ділянками та визнання права
постійного користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

Представник відповідача в судовому засіданні позовних
вимог не визнав. Суду пояснив, що позов є безпідставним, невмотивованим та
таким, що не ґрунтується на положеннях закону.

Представник третьої особи пояснив, що громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок у
користування, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до
місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки.
Позивачка із відповідною заявою до Корнинської сільради не зверталась.

Позивачка та представник позивача в судовому засіданні
позовні вимоги підтримали і пояснили (кожен окремо), що оскільки право
постійного користування земельною ділянкою (як вважає представник позивача -
майнове право) набуте Відповідачем під час перебування у шлюбі з Позивачкою, то
кожен з колишнього подружжя має рівне право на приватизацію земельної ділянки.
Сторона позивача зазначає, що фактично сторони були співвласниками права
постійного користування спірними земельними ділянками. Позивачка обґрунтовує
позовні вимоги тим, що після розлучення за взаємною згодою до Відповідача
відійшло право користування земельною ділянкою в с. Корнин площею 10 га, а до
неї - земельними ділянками в с. Корнин площею 0,15 га та 0,14 га.

Суд встановив наступні обставини і відповідні їм
правовідносини:

Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 16
вересня 1972 року по 12 червня 1996 року.

У період перебування у шлюбі, відповідно до рішення
Корнинської сільської ради № 34 від 29 грудня 1992 року ОСОБА_4 у постійне
користування було передано земельну ділянку площею 10 га для ведення
селянського (фермерського) господарства.

Крім того, відповідно до рішень Корнинської сільської
ради № 47 від 30 березня 1993 року та № 134 від 21 грудня 1993 року відповідачу
у постійне користування були передані земельні ділянки площею 0,15 га та 0,14
га для ведення особистого селянського господарства.

Позивачка послалась на те, що після розірвання шлюбу
вказані земельні ділянки були фактично безспірно поділені між подружжям, однак
юридично цей розподіл оформлений не був, оскільки право власності на них
оформлено не було (про що зазначено у позовній заяві).

Рішенням Корнинської сільської ради № 207 від 25 квітня
2007 року ОСОБА_4 (відповідачу) було безоплатно передано у приватну власність
земельну ділянку площею 0,27 га для ведення особистого селянського
господарства.

Позивачка вважає вказане рішення незаконним, оскільки
вважає, що порушено її право на приватизацію вказаних земельних ділянок як
таких, що перебували у праві спільного сумісного користування ними подружжя. До
того ж вважає, що вона фактично користувалась ними спільно з чоловіком після
розірвання шлюбу до дня звернення з позовом до суду, що дає їй підстави для
набуття на них права власності.

Суд, дослідивши обставини по справі та докази, надані
сторонами на їх підтвердження, вважає, що позовна заява не підлягає
задоволенню.

По-перше, позов обґрунтовується, зокрема тим, що на
думку Позивачки "право постійного землекористування" має включатися у
весь комплекс майнових прав подружжя, що охоплюється загальним правилом
"майно, нажите за час шлюбу".

Проте з таким висновком погодитись не можна в
силу наступного.

Майно, нажите подружжями за час шлюбу є його
спільною сумісною власністю, про що позивачка вказує у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ЦК України об'єкти
цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до
іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не
вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними
від фізичної чи юридичної особи.

У даному випадку право постійного користування
земельною ділянкою не може вільно відчужуватись.

Не може також це право перейти в порядку
спадкування.

Згідно земельного законодавства УРСР, яке
передбачало право загальнонародної власності на землю, право користування не
підлягало відчуженню.

Відповідно до ст. 1061 ЗК УРСР
1970 року перехід права власності на жилий будинок, розташований у сільському
населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною
земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої
перейшло право власності на жилий будинок, провадиться на загальних підставах
відповідно до вимог цього Кодексу.

Таке ж положення існувало і після введення в
дію ЗК УРСР 1990 року.

Відчужуватись, в т.ч. і в порядку
спадкування, могли лише ділянки, які перебували у власності громадян (ч. 2 ст.
6 ЗК УРСР 1990р) та права на земельну частку, що були об'єктами права
колективної власності (ч. 10 ст. 5 ЗК УРСР 1990р.).

Таке положення існує і сьогодні. Право
користування земельною ділянкою може перейти лише до спадкоємців житлового
будинку і лише в розмірі, який необхідний для обслуговування будинку (ст. 1225
ЦК України).

Таким чином право постійного
користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення не можна
віднести до речового права, яке підлягає
відчуженню, а відтак - це право не може бути об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

По-друге, виключний перелік підстав припинення права користування
наведений у ст. 27 ЗК УРСР 1990р. Так, право користування припинялось у випадку
добровільної відмови від земельної ділянки (п.1 ч. 1 ст. 27 ЗК УРСР 1990р.).

При цьому відповідач добровільно від
земельної ділянки не відмовлявся.

Порядок надання земельних ділянок у
користування регулювався ст. 19 ЗК УРСР 1990р. Зокрема надання у користування
земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому
громадянину, підприємству, установі, організації проводився лише після
вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього
Кодексу. Вилучення (викуп) земельної ділянки у Відповідача не відбувався.

Крім того, громадяни, заінтересовані в
одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин
з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні
ділянки.

Позивачка із відповідною заявою до
Корнинської сільради не зверталась.

По-третє, на сьогоднішній день право постійного
землекористування набувають лише суб'єкти, зазначені в ч. 2 ст. 32 ЗК України.
Позивачка до таких суб'єктів не відноситься. Крім того, у позові вона не
зазначає конкретну норму закону, на підставі якої вона вважає, що має право
отримати у постійне користування земельну ділянку.

По-четверте, у позові позивачка зазначає, що ще в 1996
році вона з відповідачем дійшла згоди про добровільний поділ спільного майна.
Оскільки поділ майна відбувся, і позивачка з 1996 року не пред'являла ніяких
претензій - відсутній предмет спору.

По-п'яте, заява позивачки про те, що вона фактично
користується спірними земельними ділянками не може сприйматися в якості доказу
по даній справі, а її дії можуть лише кваліфікуватися як адміністративне
правопорушення за ознаками ст. 531 КУпАП.

Посилання позивачки на показання свідків суд оцінює
критично з наступних причин. Так, свідки дали неконкретні загальні показання
щодо користування позивачкою земельними ділянками. До того ж, показання самої
позивачки щодо спільного з колишнім чоловіком (відповідачем) користування
земельними ділянками не узгоджуються з показаннями свідків, які переконували
суд у одноосібній обробці спірних ділянок позивачкою.

Отже, за відсутності посилань сторони позивача на норми,
які регулюють відповідні правовідносини, відсутність належних доказів на
підтвердження своїх вимог, суд вважає позовні вимоги недоведеними.

На підставі наведеного та положень ст.ст. ст. 5, 6, 19, 27, 31, 32 ЗК УРСР 1990р, ст. 32 ЗК України,
ст. 1225 ЦК України,  керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 174, 212, 215
ЦПК України,

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви,
пред'явленої до ОСОБА_4, з залученням Корнинської сільської ради Рівненського
району Рівненської області як третьої особи на стороні відповідача, про
встановлення факту спільного постійного користування земельними ділянками та
визнання права постійного користування земельною ділянкою повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про
апеляційне оскарження  не було подано. Рішення може бути оскаржене до судової палати  у
цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області. Заява про оскарження
рішення подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Рівненського
районного суду. Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про оскарження та апеляційна
скарга мають відповідати вимогам ст. 295
ЦПК України.

Суддя
С.О. Коробов