Справа № 2-452/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29
лютого 2008 року
Індустріальний  районний суд м.

Дніпропетровська

в
складі : головуючого  судді       Зосименко С.Г.

при секретарі                Карпенко В.Ю.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду
м. Дніпропетровська

цивільну  справу за позовом ОСОБА_1до виконавчого

комітету
Дніпропетровської міської ради про визнання свідоцтва про право

власності
на житло недійсним та визнання права на приватизацію,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка у січні  2008 року звернулася до суду з позовом до
відповідача про

визнання  свідоцтва про право власності на житло
недійсним та визнання права

власності
на приватизацію  посилаючись на те,
що  виконкомом Дніпропетровської

міської
ради було видано свідоцтво про право власності на житло від 22.11.1993

року,
яким було посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_1на ім'я її сина
ОСОБА_2.

Вважає,
що виконком міської ради не мав правового підґрунтя для видачі

свідоцтва,
оскільки  спірну квартиру вона отримала
за обмінним ордером у 1965

році.
У зв'язку із важкими обставинами, вона мала намір виїхати на роботу за

межі
України і тому знялася з реєстрації і оформила приватизацію на сина.

Рішенням
суду від 18.05.2007 року її сина було визнано недієздатним та

призначено
ОСОБА_1. опікуном. Просила визнати недійсним Свідоцтво про

право
власності на житло від 22.11.1993 року, видане виконавчим комітетом

Дніпропетровської
міської ради ОСОБА_2 на квартиру за

адресою:АДРЕСА_1та
визнати право на

приватизацію
квартири за ОСОБА_1.

У
судовому засіданні позивачка підтримала
позовні вимоги та просила

задовольнити.

Представник
відповідача у судове засідання з'явилася,
позовні вимоги не

визнала,
суду пояснила, що  приватизація
квартириАДРЕСА_1була проведена у відповідності із нормами чинного
законодавства. Син позивачки на момент приватизації був дієздатний. Крім того,
позивачка особисто займалася оформленням документів на приватизацію квартири і

тому
їй було достовірно відомо ще у 1993 році про факт приватизації квартири на

ім'я
сина. До 2008 року позивачка не оспорювала право сина на приватизацію і не

зверталася
до суду з приводу порушення її права на приватизацію. Тому

представник
відповідача вважає, що позивачкою було пропущено строк позовної

давності
і немає підстав для його поновлення.

Суд,
заслухавши сторони,   вивчивши матеріали
справи, вважає, що позов

задоволенню  не підлягає за наступних підстав.

Судом
установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.  Згідно Свідоцтва

про
право власності на житло, виданого
виконкомом міської Ради  народних

депутатів
22.11.1993 року за № 3036, зареєстрованого КП ДМБТІ  за №42п-47,

квартира
АДРЕСА_1належить на

праві   власності
ОСОБА_2.  Дану квартиру отримувала

у
1965 році  за обмінним ордером НОМЕР_1від
26.11.1965 року, який було вилучено

домоуправлінням  № 24 15.22.1966 року, позивачка. У зв'язку із
тим, що

ОСОБА_2
потребував постійного стороннього догляду, позивачка, згідно рішення виконкому
Індустріальної районної ради народних депутатів № 543 від 17.09.1993 року, була
призначена піклувальником над сином. На момент приватизації квартири позивачка
не була там зареєстрована, зареєстрований у квартирі залишився тільки її син.
Всі документи на

приватизацію
спірної квартири позивачка оформлювала особисто. Рішенням

Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2007 року

ОСОБА_2
було визнано недієздатним та  призначено
над

ним
опікуном ОСОБА_1.

У
позовній заяві позивачкою було зазначено як підставу визнання Свідоцтва про

право
власності на житло недійсним ст. 233 ЦК України - вчинення правочину

особою
під впливом важкої для неї обставини, п. 4
ст. 207 ЦК України -

оскільки
правочин підписано без довіреності, п. 3 ст. 215 ЦК України -

оспорюваний
правочин. Суд не може прийняти до уваги дане посилання, оскільки

позивачка
застосовує декілька підстав для визнання правочину  недійсним. Крім

того,
суд вважає, що Свідоцтво про право власності на житло, отримане на

підставі
Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду”, не є

правочином  і його незаконність  не може визначатися на підставі порушення
норм

ЦК
України. Будь-яких інших підстав для визнання Свідоцтва недійсним позивачка

у
позовній заяві та у судовому засідання суду не надала. Тому суд вважає, що у

задоволенні
позову необхідно відмовити.

Керуючись
Законом України „Про приватизацію державного житлового фонду”, ст.ст.

10,
11,30,61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного
суду Дніпропетровської області

через
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у 10-ти

денний
строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і

подання
після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги або без подання

заяви
про апеляційне оскарження шляхом подачі апеляційної скарги на протязі

10-ти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя

С.Г. Зосименко