Справа
№ 22-665/08
Головуючий в 1 інстанції:  Сидоренко С.М.
Доповідач: Мельник Ю.М.
РІШЕННЯ

іменем України

23
червня  2008 року                                                                                              м.
Рівне

Колегія суддів  судової палати у цивльних справах
Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді:                                    Оніпко О.В.

суддів:                                                           Мельника Ю.М., Хилевича С.В.,

при секретарі                                               Демчук О.С.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні  в м.
Рівне  справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від  2 серпня 2004 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод у
користуванні житловим будинком і позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2 про визнання права
власності на будинок

ВСТАНОВИЛА :

У  серпні 1999 року ОСОБА_2. звернувся в суд із
позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4. про вселення у будинокАДРЕСА_1 та про
усунення перешкод у користуванні цим будинком.

У січні 2003
року ОСОБА_1. звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності на будинокАДРЕСА_1.

Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що  у 1980 році  вона разом із чоловіком ОСОБА_2.
придбали  незакінчений будівництвом
житловий будинок, готовність якого становила 10 відсотків.  Покупцем
за договором купівлі-продажу
цього об»єкту був  їх син -ОСОБА_2

В послідуючому
позивачка та ОСОБА_2 за власні кошти добудували цей будинок і проживали в
ньому.

Оскільки
ОСОБА_2. став заперечувати їх право власності на цей будинок , то позивачка
просила визнати її право власності на спірний будинок.

Рішенням
Рівненського районного суду від 2 серпня 2004 року задоволено позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод у користуванні
будинком АДРЕСА_1

ОСОБА_1 у
задоволенні її позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на цей будинок
відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Рішенням
апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2006 року рішення
місцевого суду від 2 серпня 2004 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні
позову про визнання права власності на будинок було відмовлено і було ухвалено
визнати  право власності  ОСОБА_1.
на 2/3 частини  спірного будинку
та право власності ОСОБА_2 на  1/3
частину  цього будинку. У решті рішення
суду 1 інстанції було залишено без зміни.

Ухвалою суду
касаційної інстанції від 8 квітня 2008 року
рішення  апеляційного суду
Рівненської області  в частині
задоволення позову ОСОБА_1. до ОСОБА_2 про визнання права власності ОСОБА_1. на
2/3 частини будинку та про залишення 1/3 частини цього будинку на праві
власності ОСОБА_2 було скасовано і справа у цій частині була направлена на
новий апеляційний розгляд. В решті рішення
апеляційного  та місцевого суду
залишено без зміни.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1.  вказує на незаконність
висновків суду про пропуск нею строку позовної давності , оскільки цей строк
нею пропущений не був. Про порушення свого права вона взнала 22 листопада 2002
року - після визнання  судом
недійсним  договору купівлі-продажу  будинку, а тому до суду вона звернулася  в межах 3-х річного строку позовної давності
-  в січні 2003 року.

Із
зазначених підстав просила рішення суду 1 інстанції скасувати та направити  справу на новий розгляд до суду 1 інстанції.

До
апеляційної скарги ОСОБА_1.  приєдналися
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В
судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4  , давши пояснення в межах доводів апеляційної
скарги , просять рішення суду  1
інстанції скасувати та ухвалити нове рішення
про задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

ОСОБА_2.
та його представник ОСОБА_5  просять відхилити апеляційну скаргу як
безпідставну , а рішення суду 1 інстанції залишити без зміни, вказуючи на
законність та обґрунтованість  цього
рішення .

Колегія
суддів прийшла до висновку , що апеляційна скарга ОСОБА_1. підлягає
задоволенню  частково  із таких
підстав.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні позову , суд 1 інстанції виходив із підставності позовних
вимог ОСОБА_1 але відмовив їй у задоволенні позову за пропуском строку позовної
давності.

Із таким
висновком місцевого суду колегія суддів
в повному обсязі погодитися не може і вважає, що рішення суду 1
інстанції в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позову ОСОБА_1.

Як
вбачається із матеріалів справи 1 грудня 1980 року ОСОБА_2. купив у
ОСОБА_6.  у АДРЕСА_4 незакінчений
будівництвом житловий будинок , готовність якого становила 10 відсотків.( а. с.
8)

5 травня
1991 року виконком Рівненської районної ради видав ОСОБА_2 свідоцтво про право
власності на будинок АДРЕСА_3 ( а.с.6)

В
судових засіданнях ОСОБА_2. вказував, що його батьки ОСОБА_1. , ОСОБА_2  та  він
особисто   збудували спірний будинок, а
тому він визнавав, що частина будинку належить його батькам. ( а. с.  104-105, 133-134).

Одночасно
ОСОБА_2. вказував , що будинок був збудований за усною домовленістю внаслідок
спільної діяльності його та батьків.

Наявні у
матеріалах справи докази вказують на те, що частина будівельних матеріалів на
будівництво будинку набувались ОСОБА_2.- батьком позивача. ( а.с.9-24)

Згідно
ст.. 4 ЦК України (1963 р.)  цивільні
права та обов»язки виникають із угод, передбачених законом , а також  з угод, хоч і не передбачених законом . але
таких, які йому не суперечать.

Оскільки
сторонами не заперечується факт  спільної
діяльності , направленої на будівництво спірного будинку, то колегія суддів
вважає, що будинок АДРЕСА_3  належав на
праві спільної  власності ОСОБА_2,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно
до  статей 112, 113 ЦК УРСР , діючих  на
час  виникнення  спірних
правовідносин, зазначені обставини
дають колегії суддів підстави вважати , що  між  забудовником
- ОСОБА_2 та його батьками ОСОБА_1 і ОСОБА_2
існувала домовленість  про
будівництво житлового будинку на праві спільної часткової власності.

Із
матеріалів справи вбачається, що право власності  ОСОБА_2
на спірний будинок  було
зареєстровано 5 травня 1991 року, тобто під час дії Закону України «Про
власність» від 7 лютого 1991 року.

У
зв»язку із цим колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин слід
також  застосовувати положення Закону
України «Про власність»  від 7 лютого
1991 року, відповідно до якого майно,
придбане внаслідок спільної праці громадян , що об»єдналися для спільної
діяльності , є їх спільною частковою власністю.

Оскільки
спірний будинок належав ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної
часткової власності , то колегія суддів приходить до висновку , що частки
співвласників у спільному майні є рівними, тобто кожному із співвласників
належало по 1/3 частині будинку.

Із
матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1. та ОСОБА_2,  будучи
подружжям,  проживали у спірному
будинку (а.с. 43) . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4
помер ( а.с.40) , а ОСОБА_1. після його смерті продовжує  проживати у цьому будинку. Зазначене вказує,
що ОСОБА_1. фактично  вступила у  володіння спадковим майном - 1/3 частиною
спірного будинку , яка залишилася після смерті ОСОБА_4 , тобто  відповідно до правил ст. 549 ЦК Української
РСР ОСОБА_1. прийняла спадщину.

З
урахуванням зазначеного колегія суддів приходить до висновку , що ОСОБА_2  належить 1/3
частина будинку , а  ОСОБА_1 - 2/3
частини будинку.

Суд 1
інстанції визнав позовні вимоги ОСОБА_1. підставними,  але відмовив у їх задоволенні  за пропуском строку позовної давності.

Рішення
суду в частині визнання позовних вимог ОСОБА_1. підставними сторонами в
апеляційному порядку не оскаржувалося.

ОСОБА_1.
оскаржила  рішення суду лише в частині
відмови їй у задоволенні позову за пропуском строку   позовної давності.

Відповідно
до  вимог ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє
законність  і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог ,
заявлених  у суді 1 інстанції.

З
урахуванням зазначеного, колегія суддів
під час апеляційного  розгляду
перевіряла законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги ОСОБА_1.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні позову , місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_1 було
відомо про порушення її права з моменту отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право
власності на будинок - 5 травня 1991 року, а тому її звернення до суду  у серпні 1999 року за захистом порушеного
права відбулося поза межами 3-х річного
строку позовної давності.

Колегія
суддів  вважає , що такий  висновок суду 1 інстанції не ґрунтується на
досліджених у судовому засіданні доказах.

Визнаючи
позовні вимоги ОСОБА_1. підставними , суд тим самим презюмував наявність права
власності  ОСОБА_4 та ОСОБА_1. на спірний
будинок.

Із
матеріалів справи вбачається , що  у
спірному будинку із часу введення його в експлуатацію проживали батьки ОСОБА_2
- ОСОБА_1. та ОСОБА_4

Право
власності цих осіб  на спірний будинок
ОСОБА_2 не оспорювалось. Не заперечував ОСОБА_2. і щодо їх проживання у
будинку.

Не
заперечуючи проти власності  батьків на
будинок , ОСОБА_2. дав доручення ОСОБА_5
на дарування цього будинку своєму батькові-ОСОБА_2.

ОСОБА_5.,
діючи від імені ОСОБА_2, уклав із ОСОБА_2.
договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
стали власниками цього  будинку.

Оскільки
ОСОБА_5.  уклав від імені ОСОБА_2 угоду
купівлі-продажу будинку, не будучи уповноваженим на вчинення такого  правочину , то рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 22 листопада 2002 року договір купівлі-продажу будинку
від 3 червня 1991 року було визнано недійсним.

За таких
обставин колегія суддів прийшла до висновку , що ОСОБА_5 не порушувалося  і не оспорювалося право власності ОСОБА_4 та
ОСОБА_1. до 3 червня 1991 року.

Із 3
червня 1991 року по 22 листопада 2002 року
ОСОБА_1. була власником спірного будинку на підставі договору
купівлі-продажу.

Лише
після  визнання  судом 22 листопада 2002 року договору
купівлі-продажу будинку недійсним , ОСОБА_1. взнала про порушення свого права.

Відповідно
до ст.. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня , коли особа
дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Оскільки  ОСОБА_1. взнала про порушення свого права
власності на житловий будинок 22 листопада 2002 року , а до суду із позовом
вона звернулася  15 січня 2003 року , то
вказане свідчить, що визначений  ст. 71
ЦК Української РСР 3-х річний строк позовної давності пропущений не був.

За таких
обставин  у суду 1 інстанції не було
правових підстав для відмови у задоволенні позову за пропуском  ОСОБА_1 строку позовної давності.

Оскільки рішення
суду 1 інстанції було ухвалено з порушенням норм матеріального  права
а висновки суду не відповідають обставинам справи  , то вказане рішення підлягає скасуванню із
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись
ст.  п. 2 ч.1 ст. 307, п.1 та п.4  ч. 1 ст. 309 ЦПК України ст. 314,316, 317 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.

Рішення
Рівненського районного суду від  2
серпня  2004 року  щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні її позову
доОСОБА_2  про визнання права власності
на спірний будинок скасувати.

Позов
ОСОБА_1 доОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинкуАДРЕСА_1. Решту 1/3
частину  будинку АДРЕСА_1 залишити у
власностіОСОБА_2.

Рішення
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і
може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місців із дня набрання ним законної сили.

Головуючий
:                                                                                  Оніпко О.В.

Судді:                                                                                   Мельник Ю.М.

Хилевич
С.В.