У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

5 березня
2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду

України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, що
діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи приватний
нотаріус ОСОБА_5, Київська універсальна біржа, Деснянське районне управління
внутрішніх справ Головного управління МВС України в м. Києві, про визнання
недійсними доручень на право приватизації та продажу квартири, скасування
розпорядження про приватизацію, свідоцтва про право власності на житло,
визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, виселення і вселення та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Деснянського районного управління
внутрішніх справ Головного управління МВС України в м. Києві про усунення
перешкод у користуванні власністю й зняття з реєстраційного обліку, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва
від 16 серпня 2006 року, додаткове рішення цього ж суду від 6 жовтня 2006 року
та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2004 року ОСОБА_1 звернувся в суд із названим позовом.

Зазначав, що до 1980 року перебував у шлюбі з ОСОБА_6, а з 1985 року був
наймачем квартири АДРЕСА_1. З 1996 року до 2002 року відбував покарання в
місцях позбавлення волі. Перебуваючи у СІЗО, видав на ім'я ОСОБА_7 доручення на
приватизацію цієї квартири та доручення на право користування й розпорядження
квартирою. Між тим, у серпні 1996 року його колишньою дружиною ОСОБА_6 за
допомогою працівника відділу ПР та МР Ватутінського РУ ГУ МВС України було
незаконно оформлено справу по втраті його паспорту та отримано новий,
сфальсифіковано доручення від його імені й приватизовано спірну квартиру, а 30
вересня 1996 року відчужено її ОСОБА_6 шляхом укладення договору
купівлі-продажу з відповідачем ОСОБА_2.

З приводу поновлення порушених прав він звертався із заявами до прокуратури
Ватутінського району м. Києва. Ухвалою Ватутінського районного суду м.
Києва  від 11 листопада 1998  року
позов  прокурора   до
ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання доручень, свідоцтва про право
власності, договору купівлі-продажу квартири недійсними, виселення й вселення
залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою прокурора в судове
засідання.

У 1999 році його довірена особа зверталася до суду з аналогічними вимогами
й ухвалою Ватутінського районного суду м. Києва від 22 листопада 1999 року
позовна заява була визнана неподаною й повернута заявнику.

У травні 2000 року прокурор Ватутінського району в інтересах Ватутінської
районної в м. Києві державної адміністрації звертався до суду з позовом до цих
же відповідачів про визнання доручень, свідоцтва про право власності, договору
купівлі-продажу квартири недійсними та виселення. Рішенням Ватутінського
районного суду м. Києва від 31 січня 2001 року позов було задоволено в повному
обсязі й сторони повернуто в попередній стан.

Однак ухвалою Ватутінського районного суду м. Києва від 2 березня 2001 року
це судове рішення було скасовано за нововиявленими обставинами, в зв'язку
зі  смертю в 2000 році ОСОБА_6. Ухвалою
суду від 30 березня 2001 року заяву прокурора залишено без розгляду у зв'язку з
його неявкою в судове засідання.

Після звільнення в 2002 році з місць позбавлення волі він не мав постійного
місця проживання і коштів для існування. Уточнивши позовні вимоги, позивач
просив суд поновити йому строк позовної давності та постановити рішення, яким
визнати недійсним доручення № 607 від 24 серпня 1996 року, видане від його
імені на ім'я ОСОБА_6 на право здійснення від його імені всіх необхідних дій по
приватизації квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним доручення № 1648  від 19
вересня  1996 року,  видане
від  його імені на ім'я ОСОБА_6 на
право продажі вказаної квартири та посвідчене приватним нотаріусом ОСОБА_5;
визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації Ватутінської
районної державної адміністрації у м. Києві № 3109 від 9 вересня 1996 року про
приватизацію спірної квартири; визнати недійсним свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_1 від 9 вересня 1996 року, видане на ім'я ОСОБА_1; визнати
недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 30 вересня 1996
року,  укладений  між
ОСОБА_6  від  його
імені  та ОСОБА_2.; виселити
ОСОБА_2 разом з усіма проживаючими членами сім'ї з цієї квартири, а його
вселити в квартиру.

Під час розгляду справи з цим позовом об'єднано в одне провадження
позов       ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Деснянського РУВС ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод у
користуванні власністю й зняття з реєстраційного обліку, в обґрунтування якого
ОСОБА_2 зазначав, що на законних підставах придбав спірну квартиру, а тому як
її власник має право на усунення перешкод щодо користування своєю власністю.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16
серпня              2006 року у
первісному позові відмовлено, а зустрічний позов задоволено: усунуто ОСОБА_2
перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язано відділ ГІРФО
Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку
за вказаною адресою.

Додатковим рішенням цього ж місцевого суду від 6 жовтня 2006 року стягнуто
з ОСОБА_1 на користь держави 1615 грн. судового збору та на користь                 ОСОБА_2 0,85 грн. судових
витрат.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2006 року рішення
місцевого суду залишені без змін.

В обґрунтування касаційної скарги представник ОСОБА_1 посилається на
неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових
рішень та передачу справи на новий розгляд до місцевого суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи в первісному позові та задовольняючи зустрічний позов, місцевий
суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того,
що перебіг строку звернення ОСОБА_1 до суду за захистом порушеного права
розпочався  6 жовтня 1996 року, коли він,
перебуваючи в СІЗО, дізнався від свого повіреного ОСОБА_7 про відчуження
спірної квартири; відповідно строк позовної давності закінчився 6 жовтня 1999
року, а поважні причини для його поновлення відсутні.

Цей  висновок
судів  ґрунтується   на
матеріалах справи  і відповідає
вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час виникнення спірних
правовідносин, загальний строк для захисту права за  позовом
особи,  право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 80 цього Кодексу встановлено, що закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд
визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право
підлягає захистові.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 79 ЦК УРСР 1963 року пред'явлення позову,
залишеного без розгляду, не перериває перебігу строку позовної давності.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду за
захистом порушеного права, ОСОБА_1 посилався на те, що незаконне відчуження
його квартири відбулось в той час, коли він перебував у місцях позбавлення волі
й не мав належної можливості для захисту своїх прав, проте вживав всіляких
заходів для їх відновлення.

Проте встановивши, що подані представниками ОСОБА_1 два позови до суду були
залишені без розгляду, а один позов визнано неподаним, та що ОСОБА_1 мав
можливість захистити порушене право самостійно або через свого представника,
суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності він
пропустив без поважних причин, а тому підстав для його поновлення не має.

Відповідно до ст.ст. 335, 337 ЦПК України, під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати
питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції відхиляє касаційну
скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе
рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановивши факт пропуску строку позовної давності та визначивши правовідносини, зумовлені
встановленим фактом, суд
правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.
336, 337  ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2006 року, додаткове
рішення цього ж суду від 6 жовтня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду міста
Києва від 21 листопада 2006 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.
Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін