Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

5 березня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного

Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Державної податкової
інспекції в       м. Івано-Франківську до
ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської
області від 5 березня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 25 квітня  2007 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2003 року Державна
податкова
інспекція в м. Івано-Франківську звернулася в суд із названим
позовом.

Позивач зазначав, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської
міської ради від 7 січня 1981 року однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 було надано
статус гуртожитку. Після створення державної податкової служби ця квартира
перебуває на його балансі.

19 грудня 2000 року цю квартиру в гуртожитку на період роботи було надано
ОСОБА_1, що працював на посаді державного податкового інспектора, та видано
ордер на її зайняття.

Оскільки після звільнення ОСОБА_1 з роботи 21 жовтня 2001 року за згодою
сторін відповідач з гуртожитку не виселився, позивач просив суд виселити
відповідача із спірного приміщення без надання іншого житла.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 5
березня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Івано-Франківської області  від  25
квітня  2007 року,  позов
задоволено:   виселено ОСОБА_1 із
кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права,
в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення
нового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
- рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього Кодексу - під час
ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані
(пропущення  строку  позовної давності тощо),  які мають значення для вирішення справи,  та
докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка   правова   норма
підлягає   застосуванню   до
цих  правовідносин.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач звільнився з роботи за
власним бажанням без поважних причин, а тому він підлягає виселенню з
гуртожитку з підстав ч. 2 ст. 132 ЖК України.

Однак погодитися з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 ЖК України працівників підприємств, установ,
організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути
виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним
бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення
злочину.

Проте частиною 3  ст. 132 ЖК України
передбачено, що осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що
зазначені у частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125
цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

При вирішенні справи суди виходили з того, що спірна однокімнатна квартира
АДРЕСА_1  має статус гуртожитку,
знаходиться на балансі позивача, ОСОБА_1 вселився в неї на підставі ордера від
19 грудня 2000 року, але наказом № 155-0 від 31 жовтня 2001 року був звільнений
з роботи за згодою сторін з підстав п. 1) ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Оскільки звільнення відбулося на підставі заяви відповідача від 18 жовтня
2001 року, суди дійшли висновку, що мало місце звільнення з роботи за власним
бажанням працівника без поважних причин.

Проте судами встановлено, що укладений між Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську та
відповідачем
трудовий  договір було припинено
саме за згодою сторін з
підстав п. 1) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а
не розірвано за власним бажанням ОСОБА_2 з підстав ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, на
спірні правовідносини має поширюватися дія ч. 3 ст. 132 ЖК України, відповідно
до змісту якої - працівника, який припинив роботу з інших підстав, ніж у разі
звільнення за власним бажанням, може бути виселено з гуртожитку лише з наданням
іншого житла.

Оскільки фактичні обставини справи
встановлені судами вірно, однак не застосовано норму матеріального закону, що
підлягала застосуванню, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до вимог
ст. 341 ЦПК України, ухвалені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення
про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 336, 341 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської області від          5 березня 2007 року та ухвалу
Апеляційного суду Івано-Франківської області від                    25 квітня 2007
року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові Державної податкової інспекції в м.
Івано-Франківську до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового
приміщення відмовити.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.
Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін