Справа № 22 ц-110708                             Головуючий  І інстанції Кулініч Ю.П...
Доповідач    Зінченко С.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е
М  У К Р А Ї Н И

10 липня 2008 року
м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської
області у складі:

Головуючого -          судді Іваненко Л.В.

суддів:                        Зінченко С.П.,
Шарапової О.Л.

при секретарі:            Сетченко Н.М.

з участю сторін:         ОСОБА_1, ОСОБА_2.,

ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5.,

ОСОБА_6.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Деснянського районного  суду м. Чернігова від 23 квітня 2008 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права на проживання
та зобов'язання вчинити дії, ,-

В
С Т А Н О В И В:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова   від 22 квітня 2008 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і
постановити нове рішення по справі, посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт та його представник в
апеляційному суді,  підтримали апеляційну
скаргу, при цьому послались на обставини зазначені в апеляційній скарзі, а
також ст.319 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3. її представник,
та відповідач ОСОБА_5.  просили  відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін, оскільки
зазначене рішення відповідає вимогам чинного законодавства.

Представник третьої особи
ОСОБА_6. просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати,
оскільки вважає, що даним судовим рішенням
порушені права неповнолітньої дитини.

Заслухавши доповідача, апелянта та
його представника, думку представника третьої особи, заперечення учасників
судового розгляду, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов до
висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 з 1996 року належала на праві
приватної власності ОСОБА_3. За згодою останньої в зазначеній квартирі,  з 1996 року
проживали без реєстрації
позивачка, її колишній чоловік
ОСОБА_1 та   неповнолітній син
ОСОБА_7.  В травні 1997 року шлюб між
позивачкою та  ОСОБА_1 було
розірвано.  14 грудня 2007 року
ОСОБА_3.  уклала договір купівлі-продажу
квартири, згідно якого квартиру за АДРЕСА_1 в м. Чернігові вона продала  ОСОБА_5.
29.01.2008 року  ОСОБА_5.
направила позивачу листа з вимогою  в
трьохмісячний строк звільнити квартиру в добровільному порядку. Лист отриманий
позивачкою 31.01.2008 року.

Ухвалюючи на підставі ст.317,383,
319, 321 ЦК України рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої
інстанції керувався тим, що право власності є непорушним, а тому ніхто не може
бути  протиправно позбавлений цього права
чи обмежений у його здійсненні, крім випадків і в порядку, встановлених
законом.

Суд зазначив, що зміст вказаних
норм  не передбачає визнання за ОСОБА_1
та її неповнолітнім сином права користування квартирою у м.Чернігові, АДРЕСА_1.

Такий висновок суду є
правомірним  і відповідає вимогам
наведених норм матеріального права.

Так, згідно з положеннями ч.1 ст.
317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.319 , ч.1 ст.383
ЦК України  власник житлового будинку,
квартири  має право використовувати
помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Із змісту ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права
чи обмежений у його здійсненні.

Твердження позивачки про те, що
вона була членом сім”ї ОСОБА_3,  власника
житла, а тому набула право на проживання в цій
квартирі, є необгрунтованним і спростовуються обставинами та матеріалами
справи. Зокрема, у справі відсутні докази того, що позивачка, відповідно до
ст.64 ЖК України належала до членів сім”ї саме ОСОБА_3, мала з нею спільний
сімейний бюджет та вела з нею спільне сімейне господарство. Як встановлено
судом позивачка одружилась з сином ОСОБА_3-ОСОБА_1. у 1989 році і проживала з
ним окремою сім”єю - спочатку по АДРЕСА_2, а з 1996 року в спірній квартирі.
Щодо користування спірною квартирою між позивачкою та ОСОБА_3. не існували
договірні відносини, відповідно до ст.156 ЖК України.

Факт вселення в спірну квартиру за
згодою попереднього власника ОСОБА_3 та сплата комунальних послуг за
користування квартирою, не може бути підставою для визнання за ОСОБА_1 та
неповнолітнім ОСОБА_7. права на житло в зазначеній квартирі.

Суд першої інстанції встановивши
фактичні обставини справи, обгрунтованно прийшов до висновку, що за  позивачкою та її неповнолітнім сином не може
бути визнано право на житло в  спірній
квартирі  відповідно до вимог ст.317,319,
321, 383 ЦК України.

Такий висновок суду першої
інстанції відповідає встановленим обставинам справи та вимогам матеріального
закону.

Доводи апеляційної скарги  висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 208, 218,
303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України
апеляційний суд,

У Х
В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 квітня 2008 року
- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її
проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду
України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
судді: