Справа
№ 2- 32/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18  березня 2008 року

Суворовський
районний суд міста Одеси в складі

головуючого
судді - Кисельова В.К.

при
секретарі - Голованець Н.Б.

за
участю позивача -ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2

відповідача
- ОСОБА_3, представниці відповідача - ОСОБА_4,

третьої
особи - ОСОБА_6

розглянувши у
відритому судовому засіданні  в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Одеської міської Раді, УЖКГ
виконавчого комітету Одеської міської Ради, Суворовської районної адміністрації
виконавчого комітету Одеської міської Ради про визначення порядку користування
земельною ділянкою, визнання договору та свідоцтва про право власності на
будинок частково недійсним, визнання приватизації земельної ділянки недійсною,
визнання рішення райвиконкому частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся
до ОСОБА_3, Одеської міської Раді, УЖКГ виконавчого комітету Одеської
міської Ради, Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської
міської Ради про визначення порядку користування земельною ділянкою, визнання
договору та свідоцтва про право власності на будинок частково недійсним,
визнання приватизації земельної ділянки недійсною, визнання рішення
райвиконкому частково недійсним.

Первісні
позовні вимоги були обґрунтовані тим, що рішенням Одеської міської Ради № 175
від 18 травня 1957 року матері позивача ОСОБА_5
була відведена земельна ділянка, площею 0,15 га в с. Шевченко м. Одеси
для будівництва жилого будинку. ОСОБА_5, а також позивач ОСОБА_1 на вищевказаній
земельній ділянки побудували два житлових будинку. Рішенням Суворовської
районної ради народних депутатів за № 852 віл 18.11.1994р. був затверджений акт
прийому в експлуатацію жилого будинку АДРЕСА_1 та оформлено право приватної
власності на вищевказаний будинок за позивачем.

Рішенням Суворовської районної ради № 17 від
19.01.1996р. був затверджений проект розділу домоволодіння АДРЕСА_1 на два
самостійних домоволодіння та визнано право власності на нові домоволодіння:  АДРЕСА_1, що складалось із жилого будинку
літ. „А”, гаражу літ. „Б”, вбиральні
літ. „В”, 2/3 частини сараю літ. „Г” із земельною  ділянкою площею 845 кв.м., яке належало
ОСОБА_5, а також АДРЕСА_2, яке складалось із жилого будинку літ. „Д”, 1/3
частиною сараю літ. „Г” із земельною ділянкою, площею 693 кв.м., що належало
ОСОБА_1. Підставою для прийняття рішення був проект розділу, який був
розроблений інженером КП „ОМБТІ і РОН” 20.11.1995р., а також заява ОСОБА_5, яка
просила включити у власність позивача 1/3 частину сараю та погріб, який був
розташований під сараєм.

Позивач
вважає, що вищевказаний проект розділу був зроблений з порушеннями „Інструкції
про порядок проведення  технічної
інвентаризації житлового фонду ”, затвердженої Наказом ЦСУ СРСР від
15.07.1985р. № 380, „Інструкції по технічній паспортизації жилих будинків
державного і громадського фонду та фонду житлово-будівельних кооперативів  у міській і сільській місцевостях України” ,
затвердженої Наказом Держилкомугоспа України від 31.12.1991р. № 136. Так,  не були визначені частки у спільній
частковій  власності на домоволодіння, у
відповідності з якими, визначається частка у землекористуванні, чим порушені
вимоги ст. 42 Земельного Кодексу України в редакції 1991 року. Крім того, гараж
літ. „Б” належав позивачу, а фактично визнаний власністю ОСОБА_5, також проект
розділу домоволодіння не узгоджувався із співвласниками домоволодіння, виніс
меж в натурі не здійснювався, не був визначений порядок користування земельною
ділянкою.

30
травня 1999 року ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_3 жилий будинок АДРЕСА_1
з надвірними спорудами: гараж літ. „Б”, вбиральні літ. „В”, сараєм з підвалом
літ. „Г”, огородження 1-4, що розташовані на земельній ділянці 845 кв.м..
Позивач вважає, що вищевказаний договір необхідно визнати частково  недійсним, оскільки гараж літ. „Б” ОСОБА_5 не
належав, а сарай з підвалом літ. „Г”, належав їй тільки у 2/3 частині.

Рішенням
Одеської міської Ради за 2613-XXIII від
04.07.2001р. відповідачу ОСОБА_3 була передана у приватну власність земельна
ділянка площею 810 кв.м.. АДРЕСА_1. Позивач
вважає, що державний акт на земельну ділянку, який був виданий
відповідачу 01.08.2001р., складений з порушенням „Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право власності
на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою,
договорів на право тимчасового користування земельною ділянкою ( у тому числі і
на умовах оренди) і договорів оренди земельних ділянок ”, затверджений
Наказом  №43 від 04.05.1999 року
Державного комітету України по земельних ресурсах, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України від 04.07.1999 р. за № 354/3647. Так, виніс
меж  в натурі не був здійснений, акт
встановлення меж земельної ділянки в натурі позивач не підписував, а з
результатами інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_3 його не ознайомили. На
підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним вищевказане рішення
Одеської міської Ради, а також державний акт на земельну ділянку від
01.08.2001р.

Позивач
також вважає, що строк оскарження вищевказаних рішень органів місцевого
самоврядування він не пропустив, оскільки тільки в серпні 2001р., його право
було порушено, після того, як відповідач ОСОБА_3 встановив сітчаний паркан на
земельній ділянці, яка знаходилась у спільній власності співвласників
домоволодіння.

В
процесі розгляду справи позивач доповнив позовні вимоги та просив визнати також
недійсним розпорядження Суворовської районної адміністрації виконавчого
комітету Одеської міської Ради № 308р. від 27.05.2002р. „про прийняття в експлуатацію
будівель в домоволодінні  АДРЕСА_1 від
ОСОБА_3”  Позивач вважає, що вищевказане
рішення є незаконним, оскільки порушує його право власності на 1/3 частку сараю
літ. „Г”. (Т.2., а.с. 182-183)

В
судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що вони спільно
з його матір'ю ОСОБА_5 користувались земельною ділянкою, а також надвірними
спорудами АДРЕСА_1. Померла ОСОБА_5 дала йому можливість збудувати на земельній
ділянці будинок, який він прийняв в експлуатацію. ОСОБА_1 також пояснив, що він
нічого не знав про розділ домоволодіння в натурі, а про прийняті рішення він
дізнався лише під час розгляду іншої справи в суді. Розділу домоволодіння, як
пояснив позивач, фактично не було, оскільки меж земельних ділянок не були
винесені в натурі та паркан не був встановлений. Він також вважає, що проект
розділу порушує його права, оскільки з ним не погоджувався,  та не дає йому можливості повноцінно
користуватись земельною ділянкою. Крім того, відповідач позбавив його
можливості користуватися  1/3 часткою
сараю, а також підвалом, що порушує його права як власника.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та
пояснив, що позивач знав про поділ домоволодіння в натурі, а також сам  безпосередньо оформляв відповідні документи,
а тому посилання позивача на його
необізнаність є
безпідставні.  ОСОБА_3 також
пояснив, що ОСОБА_1 постійно перебував конфліктував з матір'ю ОСОБА_5, у зв'язку
з чим, остання писала скарги до правоохоронних органів. Вищевказана конфліктна
ситуація призвела   до того, що ОСОБА_5
вирішила поділити домоволодіння на два самостійних. ОСОБА_1 знав про розділ
домоволодіння, однак жодним чином не заперечував проти його проведення.
Відповідач також пояснив, що позивач не давав йому можливості встановити
розділовий паркан на земельній ділянці, а після його встановлення його зніс, у
зв'язку  з чим, він звернувся з позовом
до суду. Після вищевказаних подій, він з дружиною в будинку не проживає,
оскільки позивач постійно перешкоджає йому користуватись будинком. Відповідач
вважає, що рішення, які оспорює позивач є законними, а вимоги відповідача є
безпідставними.

Представники
Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради,
Одеської міської Ради, Управління житлово-комунального господарства Одеської
міської Ради,  в останнє судове засідання
не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини
неявки суду не повідомили.  Під час
розгляду справи, представник Одеської міської Ради позовні вимогиОСОБА_1 не
визнав.

Третя
особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору на стороні
відповідача - приватний нотаріус ОСОБА_6 пояснила, що договір  дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від
30.05.1999р., укладений  між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 був посвідчений належним чином. На час укладення договору заборон щодо
відчуження будинку не було, крім того, домоволодіння АДРЕСА_1 було подаровано
як самостійне домоволодіння, згідно технічної документації КП „ОМБТІ і РОН”.

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому
засіданні.

Так,
судом встановлено, що рішенням виконкому Одеської райради депутатів трудящих
від 18.05.1957р. „Про відведення земельних ділянок під індивідуальну забудову
із вільного міськземфонду в пос. ім. Шевченко № 3” ОСОБА_5 була відведена
земельна ділянка площею 0,15 Га (Т.1.а.с., 22).

19.01.1996р.
Суворовською районною адміністрацією виконкому Одеської міської Ради було
прийнято рішення  № 17 „про розділ
домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійних ”. (Т.1.,а.с.10)

Підставами прийняття рішення були заяви
ОСОБА_5,   а   такожОСОБА_1 про розділ домоволодіння
АДРЕСА_1 на два самостійних (Т.1., а.с. 37-39, Т.2., а.с. 18-20), згідно
проекту розділу, виконаного МБТІ м. Одеси (Т.1.а.с. 40). Вищевказаним рішенням
районної адміністрації було визнано право власності на знову утворені АДРЕСА_1,
яке складалось із жилого будинку літ. „А” з надвірними спорудами літ. „Б”,
вбиральня літ. „В”, 2/3 частини сараю літ. „Г”, що розташовані на земельній
ділянці 845 кв.м. за ОСОБА_5, а також на домоволодіння АДРЕСА_2, яке складалось
із житлового будинку літ. „Д”, 1/3 частини сараю літ. „Г”, що розташовані на
земельній ділянці 693 кв.м за ОСОБА_1.

ОСОБА_1
пояснював, що про існування вищевказаного розділу він нічого не знав, а
дізнався про вищевказане рішення районної адміністрації тільки під час розгляду
попередньої справи.  Однак, вищевказане
твердження позивача спростовується його заявою про розділ домоволодіння, а
також тією обставиною, що після розділу домоволодіння йому було видане нове
свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_2, а також  виданий технічний паспорт, в якому був план
земельної ділянки за існуючим проектом розділу. (Т.1.,а.с. 42)

Необхідно
також відзначити, що позивач як власник домоволодіння, відповідно до ст.ст.4,
48  Закону України „Про власність”, який
був чинний на той час, мав право самостійно володіти, користуватись  та розпоряджається майном, а також вимагати
усунення будь-яких порушень його права.

Однак з
моменту прийняття рішення про розділ домоволодіння,     про
яке ОСОБА_1 було достовірно відомо, а також повинно бути відомо, як
власнику, він не звертався до суду  у
встановлений трьохрічний строк позовної давності, передбачений ст. 71 ЦК
України в редакції 1963р. Вищевказані позовні вимоги, були заявлені лише
27.02.2004р., тобто майже після сплину 8 років. Таким чином,  строк позовної давності сплив і не підлягає
відновленню, у зв'язку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На
підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимогиОСОБА_1 про визнання
частково недійсним рішення Суворовської районної ради № 17 від 19.01.1996р.
„Про затвердження проекту розділу домоволодіння АДРЕСА_1 на дві самостійні
частини домоволодіння” не підлягають задоволенню.

04.06.1996р.
виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів ОСОБА_5 було
видано свідоцтво право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, яке було видано
на підставі рішення Суворовської районної ради № 17 від 19.01.1996р., тобто як,
на новоутворене домоволодіння (Т.2., а.с. 54). Позовних вимог про визнання
вищевказаного свідоцтва позивач не заявляв.

13.05.1999р.
між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування житлового будинку
АДРЕСА_1, посвідчений  приватним
нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 у реєстрі за № 1010.

ОСОБА_1
стверджує, що вищевказаний договір підлягає визнанню частково недійсним,
оскільки ОСОБА_5 не мала право відчужувати 1/3 частки сараю літ. „Г” і гараж
літ. „Б”, які належали йому. Суд вважає, що вищевказані позовні вимоги також не
підлягають задоволенню на підставі.  Так,
рішенням Суворовської районної адміністрації № 17 від 19.01.1996р. за ОСОБА_5
було визнано право власності на знову утворене домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складалось із жилого будинку літ. „А” з надвірними спорудами літ. „Б”,
вбиральня літ. „В”, 2/3 частини сараю літ. „Г”, що розташовані на земельній
ділянці 845 кв.м..

Необхідно
відзначити, що фактично під час розділу домоволодіння АДРЕСА_1 на два
самостійних  сарай літ. „Г” був
розділений без визначення конкретних часток, якими користувався кожний із
співвласників.

Однак
після розділу домоволодіння на два самостійних в технічних паспортах та в
довідці-характеристиці,      як  на домоволодіння ОСОБА_1   (АДРЕСА_2)     так
і ОСОБА_5 (АДРЕСА_1) гараж літ. „Г” значився як самостійна надвірна
споруда, що є складовою кожного із домоволодінь
(Т.1., а.с. 23-24, 29-30). Таким чином, в  договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1
ввійшли всі надвірні споруди, які згідно технічної документації були включені у
склад домоволодіння, у тому числі  сарай
літ. „Г” та гараж літ. „Б”. В судовому засіданні позивачем   не надані достатні докази того, що гараж літ.
„Б” йому належав.

Позовні
вимоги про визнання частково недійсним договору дарування від 13.05.1999р.
також були заявлені, після спливу строку позовної давності, а тому не
підлягають задоволенню.

20
лютого 2001р. Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської
Ради було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1. Підставами для видачі свідоцтво про право власності був    фактично договір дарування     від 13.05.1999р.,    укладений
між ОСОБА_5 та ОСОБА_3. Суд вважає, що взагалі вищевказане свідоцтво
тільки підтверджувало наявність у ОСОБА_3 права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 та взагалі не було потрібно, оскільки право власності підтверджувалось
договором дарування. (Т.2., а.с. 59) В зв'язку з тим, що суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог про визнання
недійсним   договору дарування між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3., то оскільки вищевказані позовні вимоги є похідними від
первісних, вони також не підлягають задоволенню.

04.07.2001р.
рішенням Одеської міської Ради за № 2613-XXIII
від 04.07.2001р.” про передачу у приватну власність
земельною ділянки площею 0,810 га, що знаходиться у користування  ОСОБА_3
АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і
господарських будівель”   була   передана ОСОБА_3 у приватну власність  земельна ділянка  площею 0,810 га, АДРЕСА_1.  (Т.2., а.с. 85)

Позивач
вважає, що вищевказане рішення Одеської міської Ради є незаконним, оскілки
винесення меж  земельних ділянок  в натуру не було  здійснено, акт встановлення меж земельної
ділянки в натурі позивач не підписував, а з результатами інвентаризації
земельної ділянки ОСОБА_3 його не ознайомили.

Однак
вищевказане твердження спростовується наступними доказами. Так, згідно акту від
25.06.2001р., який був   складений      суміжними   сусідамиОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5,
позивач відмовився підписати заяву ОСОБА_3 на приватизацію земельної ділянки
(Т.1., а.с. 47)

В
матеріалах справи є також копія судової будівельно-технічної експертизи № 2009,
яка проводилась під час розгляду справиОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
у користуванні під'їздом, стягненню збитків та зустрічним позовом ОСОБА_3
доОСОБА_1 про захист права власності.
Експертами було встановлено, що фактична площа, дослідженої земельної
ділянки у домоволодінні АДРЕСА_2 складає 693 кв.м. Дана площа відповідає
рішенню Суворовської районної ради народних депутатів виконавчого комітету від
19.01.1996р. № 17, згідно якого був проведений розділ домоволодіння АДРЕСА_1 на
дві самостійних ділянки”.

Фактично
після розділу домоволодіння на два самостійних, паркан на земельній ділянці між
ОСОБА_1. та ОСОБА_5 не був встановлений, оскільки між ОСОБА_1., а також
ОСОБА_5, а подальшому ОСОБА_3 виникла конфліктна ситуація з приводу
користування земельною ділянкою, у зв'язку з чим, ОСОБА_5 неодноразово
зверталась до суду, а також інших органів із заявами (Т.1., а.с. 43-46,
200-209)

На
підставі рішення Одеської міської Ради за № 2613-XXIII
від 04.07.2001р. „Про передачу у приватну власність
земельною ділянки площею 0,810 га, що знаходиться у користування  ОСОБА_3
АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і
господарських будівель” Одеською міською Радою    ОСОБА_3
був виданий державний акт на право приватної власності на земельну
ділянку,  АДРЕСА_1 від 01.08.2001р.

В
державному акті дійсно була вказівка на те, що земельна ділянка  суміжна від
„Б” до „В” як землі ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_1 не оформив своє право
користування земельною ділянкою.

Акт про
встановлення в натурі меж земельною ділянки на домоволодіння АДРЕСА_1 був
підписаний 24.07.2001р. (Т.2., а.с. 96)

Необхідно
також відзначити, що ОСОБА_1  ні Одеською
міської Радою, а ні Суворовською районною адміністрацією  не надавалась в користування земельна
ділянка.

Статями 7, 8 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року, встановлено, що земля може надаватися громадянам  України, у
тимчасове користування на
умовах  оренди.  Умови, строки, а також плата за оренду землі
визначаються  за угодою сторін і
обумовлюються в договорі.

Статтею 22 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року, встановлено, що право власності  на
землю  або  право
користування  наданою земельною  ділянкою
виникає  після  встановлення
землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в  натурі
(на  місцевості)  і одержання документа, що посвідчує це
право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на
умовах оренди, до встановлення  меж  цієї
ділянки  в  натурі
(на місцевості) і одержання документа, що  посвідчує
право  власності або право
користування землею, забороняється.

Постановою
Пленуму  Верховного Суду України від   16.04.2004  N 7
„Про практику застосування судами земельного     законодавства при розгляді цивільних справ, у пп. в, пункту 18, встановлено, що
відповідно до ст.  125 ЗК право  користування земельною  ділянкою
виникає  після  одержання
її  власником  або землекористувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування   або   укладення
договору  оренди,  їх державної реєстрації  та
встановлення  меж  земельної
ділянки  в натурі (на місцевості).

Таким
чином, в зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не набув право користування земельною
ділянкою, то він не має право ставити питання про визначення порядку
користування земельною ділянкою, а також про усунення порушень пов'язаних з
порушенням свого права, у зв'язку з чим, у задоволенні позовних вимог про
визначення порядку користування земельною ділянкою слід відмовити.

В
процесі розгляду справи була призначена судова будівельна-технічна експертиза.
Згідно висновку експертизи № 3903/3964/1182/1183 встановлено, що у ОСОБА_3 перебуває
у користуванні земельна ділянка площею 810 кв.м., а уОСОБА_1 земельна ділянка
площею 653 кв.м.. При порівнянні існуючих меж між  ділянками співвласників границі розділу із
границею розділу, відповідно до проекту розділу, складеного МБТІ і РОН, встановлена
їх тотожність. Експертом також встановлено, що невідповідність фактичних площ
ділянок з площами, яки були вказані у проекті розділу, пояснюються
невідповідністю (зменшенням) лінійних розмірів меж споконвічно
цільної земельної ділянки, а саме уОСОБА_1 земельна ділянка менше на 40 кв.м.,
а у ОСОБА_3 на 35 кв.м.

Таким чином, із
висновку експертизи вбачається, що сторони не порушували границь  земельних
ділянок, які були встановлені між ними, відповідно до проекту розділу.

В зв'язку з тим, що  рішенням Одеської міської Ради за № 2613-XXIII від 04.07.2001р.” не були порушені права позивача, то
позовні вимоги про визнання вищевказаного рішення недійсним, а також прийнято
на підставі вищевказаного рішення державного акту право приватної власності на
земельну ділянку,  АДРЕСА_1 від
01.08.2001р. не підлягають задоволенню.

27.03.2002р. Суворовською районною
адміністрацію виконавчого комітету Одеської міської Ради було прийнято
розпорядження № 308р. „Про прийняття в експлуатацію будов в домоволодінні АДРЕСА_1
від ОСОБА_3”. Вищевказаним розпорядженням був прийнятий в експлуатацію з правом
приватної власності  сарай літ. „Г”
АДРЕСА_1,  реконструкцію якого провів
ОСОБА_3

Позивач вважає, що вищевказане
розпорядження є незаконним, оскільки йому належала 1/3 частка сараю, а тому
визнання права власності за відповідачем на весь сарай порушує його права
власності.

Суд вважає, що вищевказані позовні
вимоги позивача також не підлягають задоволенню на підставі наступних доказів.

Так, дійсно позивачу на підставі   рішення   № 17 Суворовською районної
адміністрації  виконкому Одеської міської
Ради „Про розділ домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійних ” належала 1/3
частка сараю літ. „Г”. Однак ОСОБА_1 зніс частину сараю літ. „Г”, що
знаходилась на його частині земельної ділянки. Вищевказаний факт не заперечував
сам позивач, а також він підтверджується поясненнями свідків та копіями
технічних паспортів. Таким чином, сарай літ. „Г” у тому стані, в якому він
перебував на час прийняття рішення № 17 Суворовською районної адміністрації  виконкому Одеської міської Ради не існує.
Після знесення частки сараю літ. „Г” ОСОБА_3 зробив реконструкцію сараю та на
місці старого сараю фактично збудований новий, який розташований на земельній
ділянці, яка належить відповідачу.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України „Про
власність”, який діяв на час виникнення спірних
відносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини
щодо володіння, користування і розпорядження майном. Аналогічне визначення
містилось і у ст. 86 ЦК України, в редакції 1963 року. Тобто, право власності - це речове право і воно існує,
оскільки є річ (об'єкт), щодо якого воно виникло та існувало, а знищення
речі припиняє відносини власності.

Таким чином, у задоволенні позивних
вимог ОСОБА_1 слід відмовити через відсутність спірного майна.

Крім того, позивачем на надано суду
достатніх доказів, підтверджуючих, що він приймав участь у реконструкції сараю
літ. „Г”, також при наявності поліпшення
за його участь, він мав право звернутись до суду з позовом про
відшкодування своїх матеріальних затрат, нащо звернув увагу Верховний Суд
України в своїй ухвалі від 24.05.2006р. (Т.3., а.с. 4-6).

Однак позивач вирішив самостійно
відновити користування сараєм літ. „Г”, для чого він розібрав частину стінки
сараю літ. „Г”, що належав відповідачу, та зробив собі прохід в сарай. Крім
того, він зніс паркан біля  сараю, що
розділяв земельні ділянки позивача  та
відповідача. За вчинення вищевказаний дій відповідач був притягнутий до
адміністративної відповідальності. (Т.2., а.с. 240-241). Вищевказані обставини
були також встановлені судом під час виїзного судового засідання.

На підставі викладеного, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів
ті обставини, на які він посилається як на обґрунтування позовних вимог, а
також в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись
ст.ст. 71, 86 ЦК України в редакції 1963р., ст.ст.7,8, 22, 24  Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990
року ст. ст.  10, 11,84,  209, 212-215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.   У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Одеської міської Раді,
УЖКГ виконавчого комітету Одеської міської Ради, Суворовської районної
адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради

про визнання частково недійсним
рішення Суворовської районної ради № 17 від 19.01.1996р. „про затвердження
проекту розділу домоволодіння АДРЕСА_1 на дві самостійні частини домоволодіння
і визнанні права власності на знову виникли” у часті передання гаражу літ. „Б”
ОСОБА_5 і вказівки розмірів площ земельних ділянок”

про визнання частково недійсним
договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 13.05.1999р., укладеного  між ОСОБА_5
та ОСОБА_3, посвідченого приватного нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,  у частині
відчуження 1/3 частки сараю літ. „Г” і гаражу літ. „Б”, а також розміру площі
земельної ділянки.

про визнання недійсним свідоцтва про
права власності на домоволодіння
АДРЕСА_1, виданого Управлінням житлово-комунального господарства
Одеської міської Ради на ім'я ОСОБА_3  20
лютого 2001р., визнання частково недійсним, а також відчуження 1/3 частини
сараю літ. „Г” і гаражу літ. „Б”, а також розміру площі земельної ділянки

про визнання недійсним рішення
Одеської міської Ради за № 2613-XXIII від
04.07.2001р. про передачу ОСОБА_3  у
приватну власність земельної ділянки площею 810 кв.м., АДРЕСА_1.

про визнання недійсним державного
акту на право приватної власності на земельну ділянку, АДРЕСА_1, видане
Одеської міською Радою ОСОБА_3  від
01.08.2001р.

про визнання порядку користування
земельною ділянкою АДРЕСА_1;

про визнання недійсним розпорядження
Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради
№ 308р. від 27.05.2002р. „про прийняття в експлуатацію будівель в домоволодінні
АДРЕСА_1   від ОСОБА_3
- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі в
10-ти денний строк з   дня проголошення
рішення заяви  про  апеляційне
оскарження  рішення  суду і поданням після цього  протягом двадцяти днів апеляційної скарги,
або в порядку п. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя