Справа
№ 2-40/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2008р

Суворовський
районний суд м. Одеси   в складі:

головуючого
судді - Кисельова В.К.

при
секретарі - Голованець Н.Б.

за
участю представника позивача - ОСОБА_4,

представника
відповідачів - Костік В.В.

представника
відповідача - ОСОБА_5

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Комунального підприємства „Одеське міське бюро технічної інвентаризації і
реєстрації об'єктів нерухомості”, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про анулювання реєстрації
права власності на Ѕ частку будинку, визнання договору дарування недійсним,
свідоцтва про право власності у порядку спадкування та договору довічного
утримання недійсним, виселення і  не
перешкоджанні  у користуванні будинком, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернулась з позовом  до Комунального
підприємства „Одеське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації
об'єктів нерухомості”, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про анулювання реєстрації права
власності на Ѕ частку будинку, визнання договору дарування недійсним, свідоцтва
про право власності у порядку спадкування та договору довічного утримання
недійсним, виселення і  не
перешкоджанні  у користуванні будинком.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно договору купівлі-продажу від 26.05.1962р.
позивачка  придбала незавершений
будівництвом будинок із надвірними спорудами, що розташований  АДРЕСА_1. 14.10.1965 року між  нею та ОСОБА_6 був укладений мнимий
договір  дарування Ѕ частини будинку,
оскільки ОСОБА_6 страждав на психічні захворювання, а також погрожував
розправою.

Позивачка
стверджує, ОСОБА_6 не прийняв дар, оскільки він не зареєстрував в ОМБТІ право
власності на Ѕ частину будинку на себе. Позивачка закінчила будівництво будинку
в 1983р. та здала будинок в експлуатацію.
20.05.1983р. рішенням РІК Суворовського району № 27/02 був затверджений
акт приймання будинку в експлуатацію та за позивачкою було визнано право
власності на будинок.

20.04.1984р. за
позивачкою було зареєстровано право власності на будинок в ОМБТІ та їй видано
реєстраційне свідоцтво. В процесі розгляду справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_7
до ОСОБА_8, ОСОБА_9 позивачці стало відомо, що ОМБТІ після смерті ОСОБА_6
зареєструвало за ним право власності на
Ѕ частину будинку, яка належала їй. Після цього ОМБТІ видало
довідку-характеристику ОСОБА_10, яка уклала договір довічного утримання з
ОСОБА_3, після цього Ѕ частина будинку перейшла до ОСОБА_9. Позивачка
стверджує, що   ОСОБА_3  спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_2
перешкоджають їй користуватися будинком. На підставі викладеного, позивачка
просила визнати реєстрацію права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 -
недійсною, зобов'язати КП „ОМБТІ і РОН” анулювати в реєстровій книжці запис про
право власності на Ѕ частину будинку, визнати недійсним свідоцтво про  право власності на спадщину, яке було видано
Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою м. Одеси від 23.08.2000р.,
визнати недійсним договір довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_10
та ОСОБА_3, виселити із будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_8, зобов'язати ОСОБА_3 та
ОСОБА_8 не перешкоджати у користуванні будинком.

В процесі
розгляду справи представник позивача уточнював зміст позовних вимог (Т.1 , а.с.
88-90), а також просив додатково визнати недійсним договір дарування Ѕ частину
будинку АДРЕСА_1, укладеного між  ОСОБА_6
та ОСОБА_1, посвідченого Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою
14.10.1965р. у реєстрі за № 11750.

В судовому
засіданні представник позивача ОСОБА_4, а також позивачка ОСОБА_1 підтримали
позовні вимоги та пояснили, що   в 1965р.
під погрозами ОСОБА_6 позивачка вимушена була його подарувати Ѕ частину
будинку, який ще не був прийнятий в експлуатацію. В 1983р. позивачка добудувала
будинок та здала його в експлуатацію. Рішенням РІК Суворовського району № 27/02
від 20.05.1983р. будинок був прийнятий в експлуатацію та за позивачкою було
визнано право власності на весь будинок. Вищевказане рішення ОСОБА_6 не
оскаржував, а тому ОМБТІ неправомірно зареєструвала право власності на Ѕ
частину будинку за ОСОБА_6 Позивачка вважає, що вона є власником всього
будинку, а тому Восьма Одеська державна нотаріальна контора не мала право
видавати свідоцтво на спадщину на ім'я ОСОБА_10 на Ѕ спірного будинку, а та, в
свою чергу, не мала право укладати договір довічного утримання з ОСОБА_3

Представник відповідача
позовні вимоги не визнав та пояснив, що в 1965р.   ОСОБА_1 подарувала Ѕ частину спірного
будинку ОСОБА_6. В договорі дарування було зазначено, що він підлягає
реєстрації в бюро інвентаризації після прийняття будинку в експлуатацію. Після
того як ОСОБА_1 здала будинок в експлуатацію,
та зареєструвала будинок в ОМБТІ, то ОСОБА_6 також зареєстрував право
власності на Ѕ частину будинку. Після смерті ОСОБА_6 спадщину у вигляді Ѕ
частину спірного будинку отримала ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, яке було видане Восьмою Одеською державною нотаріальною
конторою.   Після того,  ОСОБА_10 уклала договір довічного утримання з
ОСОБА_3

Треті особи
ОСОБА_11 та    ОСОБА_7      підтримали   позовні вимоги ОСОБА_1 та просили справу
розглядати у їх відсутність (Т.1., а.с. 15-16)

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених у судовому
засіданні.

Так, судом
встановлено, що 26.05.1962 року ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_1 купила недобудоване
домоволодіння АДРЕСА_1. Готовність будинку на момент продажу скала 63%.
Вищевказаний договір був посвідчений Четвертою Одеської державною нотаріальною
конторою. (Т.1., а.с. 11).

14.10.1965 року
ОСОБА_1 подарувала Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_6. Під час дарування
будинку, його готовність склала 80%. Вищевказаний договір був посвідчений
Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою, у реєстрі за № 11750.

ОСОБА_1
пояснила, що вищевказаний договір є фактично фіктивним, оскільки ОСОБА_6
страждав на психічні захворювання та постійно їй погрожував. З метою уникнути
знущання від ОСОБА_6, ОСОБА_13 вимушена була йому подарувати Ѕ частину будинку.

Відповідно до ч.
1 ст. 60 ЦПК України, кожна  сторона  зобов'язана
довести ті обставини,  на які вона
посилається як на підставу своїх  вимог  і
заперечень.

В судовому
засіданні, а ні позивачкою, а, ні її представником не надано суду жодного
доказу, які підтверджував стан недієздатності ОСОБА_6 на момент посвідчення
нотаріусом договору дарування. Крім того, не має жодного доказу, що
вищевказаний договір був укладений під впливом
обману,  насильства,    погрози,
або без наміру створити юридичні наслідки цієї угоди. Таким чином, суд
вважає, що відсутні підставі, передбачені ст.ст. 55,57,58 ЦК України в редакції
1963 р. для визнання цієї угоди недійсною.

Посилання
позивачки на те, що ОСОБА_6 не прийняв дар, оскільки не зареєстрував право
власності в ОМБТІ є невірним, оскільки в договорі дарування є посилання на
те,  що повинен бути зареєстрований
протягом шості місяців з дня прийняття будинку в експлуатацію.

Крім того,
позивачкою пропущений трьохрічний строк позовної давності, передбачений ст. 71
ЦК України в редакції 1963р., про що неодноразово нагадував представник
відповідачів.

На підставі
викладеного, суд вважає, що  необхідно
відмовити  у   задоволенні позовних вимоги  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
дарування Ѕ частини будинку АДРЕСА_1, укладеного між  ОСОБА_6 та ОСОБА_1, посвідченого Четвертою
Одеською державною нотаріальною конторою 14.10.1965р. у реєстрі за № 11750.

Судом також
встановлено, що рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради
народних депутатів № 270/2 від 20.05.1983р. був затверджений акт приймання  в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1. У
вищевказаному рішенні було визначено, що домобудівництво № 11, яке було
прийнято в експлуатацію складається із чотирьох жилих кімнат, загальною площею
55,9 кв.м., кухні, 4-х коридорів, кочегарки та двох санвузлів. В рішенні також
було зазначено, що воно є підставою для видання свідоцтва на  право власності на ім'я ОСОБА_1 (Т.1., а.с.
7, 10-11, 99).

На підставі
вищевказаного рішення ОСОБА_1 зареєструвала право власності на весь будинок
тільки за собою, у зв'язку з чим, ОМБТІ видало їй реєстраційне свідоцтво,
відповідно до якого вона була єдиним власником домоволодіння АДРЕСА_1. (Т.1.,
а.с. 8)

Однак ОСОБА_1
при поданні документів у виконавчий комітет скрила факт, що

вона подарувала Ѕ частину будинку ОСОБА_6. Вищевказаний
факт, фактично сприяв тому, що виконавчий комітет Суворовської районної ради
народних депутатів фактично видав частково
недійсне рішення, а саме про визнання за ОСОБА_1 права власності на
будинок в цілому. В даному випадку ОСОБА_1 повинна була здавити будинок в експлуатацію
спільно з ОСОБА_6, або тільки Ѕ вищевказаного будинку.

На
теперішній час, суд із-за ненадання сторонами доказів не може встановити, хто
саме із співвласників добудував будинок. Однак, виходячи з того, що ОСОБА_1, а
також ОСОБА_6 тривалий час проживали однією сім'єю, як неодноразово пояснювала
позивачка, а також,  приймаючи до уваги
той факт, що районна комісія прийняла в експлуатацію весь будинок, то суд
вважає, що кожний із співвласників зробив свій внесок до добудування будинку, і
ці внески є рівними.

ОСОБА_1
зареєструвала право власності на спірний будинок в „ОМБТІ” 20.04.1984р., а
ОСОБА_6 12.12.1984р. Позивачка первісно стверджувала, що „ОМБТІ і РОН” провело
реєстрацію права власності за ОСОБА_6 після його смерті, тобто „заднім числом
”. Однак вищевказане твердження позивачки ні підтверджується жодним доказом, а
навпаки спростовується вивченою в процесі розгляду справи книзі реєстрації
права власності, де є відповідний запис від 12.12.1984р. про реєстрацію за
ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину будинку.

В
процесі розгляду справи по справі була проведена судова почеркознавча
експертиза. Згідно висновків експерта № 916/03 від 15.04.2007р., встановлено,
що у реєстрової книжці цифра „1” та текст „Николаевская дорога ….” Виконані не
тією пастою для кулькових ручок, якою виконані цифра „2”  та риска. (Т.2., а.с. 3-6).

Вищевказаний
факт, пояснюються тим,  що реєстрація
права власності за ОСОБА_1 проводилась 20.04.1984р., а за ОСОБА_6 12.12.1984р.,
тому можливо припустити, що працівник ОМБТІ користувався іншою кульковою
ручкою.

Суд
вважає, що оскільки договір дарування Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 підлягав
реєстрації після прийняття будинку в експлуатацію,  то ОМБТІ правомірно зареєструвало право
власності на Ѕ частину будинку за ОСОБА_6

На підставі
викладеного, суд вважає, позовні вимоги позивачки про  визнання недійсною реєстрації права власності
на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_6, яка була проведена 12.12.1984р.
Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації не підлягають задоволенню.

ОСОБА_6
помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті залишалась спадщина у вигляді Ѕ частини
будинку. Під час життя ОСОБА_6 оформив заповіт, відповідно до якого все його
майно було заповідано ОСОБА_10, а у разі смерті ОСОБА_10 майно переходило до
ОСОБА_14.

Із заявою про
прийняття   спадщини  після померлого ОСОБА_6 звернулась ОСОБА_10

23.08.2000р.
державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори м. Одеси
Туйськ Ф.Л. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Відповідно до вищевказаного свідоцтва ОСОБА_10 стала спадкоємцем майна
померлого ОСОБА_6, у тому числі Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1. (Т1.,а.с.
113).

Позивачка
просить визнати   вищевказане    свідоцтво
недійсним, оскільки ОСОБА_6 не мав права власності на спірний будинок, у
зв'язку з незаконною реєстрацію права власності за ним, інші підстави для
визнання його недійсним не заявлені.

Суд
вважає, що в зв'язку з тим, що суд
відмовив у задоволенні первісних позовних вимог про визнання недійсним
договору дарування від 14.10.1965р., про визнання незаконної реєстрації за
ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину спірного будинку, то данні позовні вимоги
також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від первісних.

За
вищевказаних підстав також не підлягають задоволенню позовні вимоги про
визнання недійним договору довічного утримання, який  був укладений 07.12.2000 року між ОСОБА_10 та
ОСОБА_3 договір, посвідчений  Восьмою
Одеською державною нотаріальною конторою м. Одеси у реєстрі за № 1-5524, а
також про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 із будинку АДРЕСА_1 та  про зобов'язання  ОСОБА_2, ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1
користуватися будинком.

Крім
того, за аналогічних підстав, не підлягають задоволенню позовні вимоги
позивачки про зобов'язання КП „ОМБТІ і РОН” анулювати реєстрацію право
власності на Ѕ частину спірного будинку.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 55,57,58, 71  ЦК України в редакції 1963р., керуючись ст.
ст.  10, 11,60,   209, 212-215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.      У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Комунального підприємства „Одеське міське бюро технічної інвентаризації і
реєстрації об'єктів нерухомості”, ОСОБА_2, ОСОБА_3

про
визнання недійсною реєстрації права власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 за
ОСОБА_6, яка була проведена 12.12.1984р. Одеським міжміським бюро технічної
інвентаризації;

про визнання недійсним договору
дарування Ѕ частини будинку АДРЕСА_1, укладеного між  ОСОБА_6 та ОСОБА_1, посвідченого Четвертою
Одеської державною нотаріальною конторою 14.10.1965р. у реєстрі за № 11750;

про
визнання недійсним  свідоцтва про право
на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_10, яке було видано Восьмою Одеською
державною нотаріальною конторою м. Одеси від 23.08.2000р, у реєстрі за №
1-3887,

про
визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_10 та
ОСОБА_3, посвідченого 07.12.2000р. Восьмою Одеською державною нотаріальною
конторою м. Одеси у реєстрі за № 1-5524;

про
виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 із будинку АДРЕСА_1;

про
зобов'язання  ОСОБА_2, ОСОБА_3 не
перешкоджати ОСОБА_1 користуватися будинком - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі в
10-ти денний строк з   дня проголошення
рішення заяви  про  апеляційне
оскарження  рішення  суду і поданням після цього  протягом двадцяти днів апеляційної скарги,
або  в порядку, передбаченого п. 4 ст.
295 ЦПК України.

Суддя