Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

8 квітня  2008 року                                                                                      м.
Ужгород

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в
складі:

головуючого:
Кеміня М.П.

суддів: Куштана
Б.П., Панька В.Ф.

при секретарі:
Рогач І.І.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Мукачівського міськрайонного суду від 11 грудня 2007 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності та
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за нею частки у майні що є
об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в розмірі &frac34; та присудження
другому із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно,

за участю
апелянтки ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 по дорученню - ОСОБА_3

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2
звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя та її поділу по &frac12; частині кожному із них. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що 29.09.1990 р. між ним та відповідачкою по справі був
укладений шлюб, який 9 грудня 2006 року розірваний в судовому порядку. За час
спільного проживання ними набута по договору купівлі-продажу від 16.09.1997 р.
однокімнатна квартира АДРЕСА_1. По договору покупцем витупила тільки
відповідачка ОСОБА_2 На даний час він не проживає у вказаній квартирі і
добровільної згоди з відповідачкою щодо порядку поділу квартири ними не
досягнуто. В подальшому в судовому засіданні зменшив позовні вимоги та просив
визнати за вказаною квартирою право спільної часткової власності по &frac12; частині кожному.

Відповідачка
ОСОБА_2 в процесі розгляду справи звернулася із зустрічним позовом в якому
просила відступити від рівності  частки у
праві спільної власності на вказану квартиру з урахуванням того, що з нею
проживають двоє неповнолітніх дітей, та визнати за нею частку в розмірі &frac34;, а за
ОСОБА_2-  &frac14; частку. І з врахуванням того, що
дана квартира є однокімнатною та не подільною, присудити ОСОБА_2, грошову
компенсацію вартості &frac14;
частки у праві власності на згадану квартиру в сумі 1481 грн.

Рішенням суду
першої інстанції визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_1 по &frac12; частині кожному. В зустрічному позові ОСОБА_2 -
відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції із
направленням справи на новий розгляд, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення. В скарзі зазначає , що судом першої
інстанції не взято до уваги ту обставину, що після розірвання шлюбу на її
утриманні залишилися проживати двоє неповнолітніх дітей, які продовжують
проживають саме в цій квартирі та те, що сплачуваних ОСОБА_2 розмір аліментів є
недостатній для утримання двох дітей. Крім того вказує, що суд визначаючи
розмір по &frac12; в  праві спільної сумісної власності подружжя
вийшов за межі заявлених позовних вимог позивач по первинному позову.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну
скаргу задовольнити частково з таких підстав.

З матеріалів
справи вбачається, що 29.09.1990 р. між сторонами по справі був укладений шлюб,
який 9 грудня 2006 року  розірваний в
судовому порядку. За час спільного проживання подружжям  набута по договору купівлі-продажу від
16.09.1997 р. однокімнатна квартира АДРЕСА_1 Закарпатської області. В силу чого
суд прийшов до вірного висновку, що дана квартира є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, відповідно до вимог ст. 22 КпШС та ст. 60 СК
України.

Частиною 1
статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Обставин
зазначених у вказаній нормі судом не встановлено.

Разом з тим
закладаючи зустрічний позов ОСОБА_2 просила суд збільшити їй частку у майні
подружжя з врахуванням тієї обставини, що з нею проживають двоє неповнолітніх
дітей.

Матеріалами
справи стверджено, що у згаданій квартирі зареєстровані та проживають сини
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.32-34).

За змістом ч.3
ст. 70 СК за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею
проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вона одержує недостатній
для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивачка за
зустрічним позовом ОСОБА_2 не ствердила в судовому засіданні ті обставини на
які вона посилалася як на підставу задоволення її позовних вимог, зокрема, щодо
недостатнього розміру аліментів які стягуються з ОСОБА_2 на утримання дітей,
так і інших необхідних даних, щодо необхідності додаткових витрат та яких саме
на лікування дитини,  які дають суду
право на відступ від принципу рівності часток. Надана позивачкою довідка про її
середньомісячну заробітну плату та діагноз хвороби сина ОСОБА_5, самі по собі
вказані обставини не підтверджують. Навпаки в апеляційному суді ОСОБА_2 визнала,
що її заробітна плата складає в середньому 500 гривень, а розмір аліментів які
платить ОСОБА_2 на обох дітей складає 1200 гривень.

Суд першої
інстанції, хоч в мотивувальній частині рішення, вказані обставини не мотивував,
але прийшов по суті до вірного висновку, щодо відсутності підстав для відступу
від рівності часток подружжя у їх спільному майні. Що ж до інтересів дітей, то
оскільки обидва з подружжя зобов'язані виховувати та утримувати їх, такі можу
бути задоволенні, за наявності на те підстав, у інший спосіб без відступу від
принципу рівності часток подружжя.

За змістом ч.4
ст.71 СК присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки
у праві спільної сумісної власності на майно, в тому числі на квартиру,
допускається лише за  його згодою, крім
випадків передбачених ЦК України.

Позивачка за
зустрічним позовом ОСОБА_2, не навела відповідних обґрунтувань за яких, вона
ставила питання щодо присудження з ОСОБА_2, грошової компенсації за частку у
спільній власності подружжя без його згоди, так само як належними доказами не
ствердила, що нею виконано умови ч.5 ст. 71 СК щодо попереднього внесення нею
відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до
роз'яснень даних у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та
поділ спільного майна подружжя», - вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя  до суду з таким позовом та попереднього
внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли
жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально
поділені  між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального
поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За таких
обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у вимогах щодо
присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної
власності на майно, та визнав ідеальні частки подружжя у квартирі в розмірі по &frac12; частина кожному.

Разом з тим суд
у резолютивній частині рішення помилково визнав право спільної сумісної
власності на вказану квартиру, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст.372 ЦК
України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної
власності на нього припиняється. А тому рішення в цій частині підлягає зміні.

В іншій частині
рішення відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

На підставі
викладеного та керуючись статтями 303,307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Змінити
рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня
2007 року, виклавши абзац перший резолютивної частини рішення в наступній
редакції: Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ідеальні частки в однокімнатній
квартирі АДРЕСА_1, по &frac12;
частині кожному, залишивши квартиру у їх спільній частковій власності.

Вжиті
заходи по забезпечення позову ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 25
жовтня 2007 року, щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, - скасувати в
зв'язку з набранням рішення законної сили.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили
шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :