У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Гнатенка А.В.,

суддів:                             Григор'євої Л.І.,         Балюка М.І.,

Барсукової В.М.,           Данчука
В.Г.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю “Таласса” (далі - ТОВ
“Таласса”) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства,
поновлення на роботі та стягнення заборгованості із заробітної плати, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на  рішення
Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня
2007 року, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області
від 20 вересня 2007 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 12
грудня 2007 року,

встановила:

У серпні 2004 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про
визнання недійсними рішень загальних зборів ТОВ “Таласса”, оформлених
протоколами № 19 від 1 вересня 2002 року і № 22 від 21 жовтня 2002 року, якими
її відсторонено від виконання обов'язків директора товариства і виведено зі
складу його учасників. Посилаючись на їх незаконність, просила поновити її на
посаді. У жовтні 2006 року доповнила позов вимогами про стягнення заробітної
плати за період з 10 березня 1996 року до 1 серпня 2002 року, мотивуючи їх тим,
що протягом цього часу заробітної плати не отримувала.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від
10 жовтня 2006 року відкрито провадження у справі (а.с. 86).

20 вересня 2007 року судом постановлено ухвалу про
закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним
рішення загальних зборів ТОВ “Таласса” від 21 жовтня 2002 року № 22 про
виключення ОСОБА_1 зі складу учасників товариства.

Рішенням цього ж суду від 20 вересня 2007 року, ОСОБА_1
відмовлено в позові про поновлення на посаді і стягненні заробітної плати.

Ухвалами апеляційного суду Одеської області від 12 грудня
2007 року залишено без змін рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 20 вересня 2007 року та ухвалу цього ж суду від 20
вересня 2007 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу і
рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20
вересня 2007 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 12 грудня
2007 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись
на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в позові про поновлення на посаді
директора ТОВ “Таласса” з підстав пропуску місячного строку звернення до суду,
суд виходив з того, що про звільнення їй стало відомо 20 травня 2003 року та з
відсутності поважних причин для його поновлення.

Однак,    зазначеного    висновку
суд    дійшов    з
порушенням     норм

ст.ст.
212-214 ЦПК України та неправильним застосуванням норм матеріального права -
ст.233 КЗпП України.

Так,  суд  зазначив,
що  згідно  рішення
загальних  зборів  товариства від

1
серпня 2001 року, оформленого протоколом № 19, позивачка звільнена з посади
директора товариства з підстав, передбачених п.1 ст. 41 КЗпП України, а з
позовом про поновлення на роботі звернулася в суд 30 серпня 2004 року (а.с.35).

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 233 КЗпП України на всі випадки звільнення
працівників, незалежно від підстав припинення трудового договору, поширюється
місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня вручення копії наказу
про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Всупереч змісту даної правової норми суд зробив неправильні правові
висновки про обчислення місячного строку з 20 травня 2003 року - дня, коли
позивачці стало відомо про її звільнення під час розгляду господарським судом
справи, в якій вона брала участь як директор товариства.

При цьому судом не досліджувалося питання щодо дати вручення позивачці
копії наказу про звільнення чи дати повернення їй трудової книжки і ці факти
судом в рішенні не встановлено.

Крім того, судом  належним чином не
перевірені обставини справи щодо дати, підстав і самого  факту звільнення позивачки з посади директора
товариства, оскільки в матеріалах справи крім неналежно завіреного протоколу
загальних зборів товариства № 19 від 1 серпня 2001 року (а.с. 35-36) про
звільнення ОСОБА_1 з посади директора  та
виведення її з числа засновників товариства, інші докази відсутні, у зв'язку з
чим висновок суду про факт звільнення позивачки з 1 серпня 2001 року згідно з
п. 1 ст. 41 КЗпП України не ґрунтується на доказах.

У зв'язку із зазначеним, згідно з  ч.
2 ст. 338 ЦПК України  рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення заробітної плати за
період роботи з 10 березня 1996 року до 1 серпня 2001 року суд виходив з того,
що відповідно до прийнятого учасниками товариства рішення від 10 травня 1999
року (протокол № 1 загальних зборів товариства) було скасовано всі попередні
рішення про затвердження штатного розпису товариства та умов оплати праці
всього складу та посадових осіб товариства і ухвалено рішення про виконання
працівниками і учасниками товариства своїх обов'язків безоплатно на громадських
засадах, яке враховано судом при вирішенні спору.

Однак зазначений висновок суду зроблено без належного з'ясування дійсних
обставин справи, прав і обов'язків сторін та з порушенням норм матеріального
права.

Ухвалюючи рішення суд не врахував положення ст.43 Конституції України,
ст.ст. 9, 94, 95, ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст.ст.1, 3, 7, 8, 22 Закону України
“Про оплату праці”, відповідно до яких умови оплати праці, що погіршують
становище працівників порівняно з законодавством про працю є недійсними, а
право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (мінімальна заробітна
плата) є державною гарантією, у зв'язку з чим власник не вправі в односторонньому
порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови,
встановлені законодавством, угодами, колективним договором.

Вирішуючи у цій частині спір суд, всупереч вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК
України не з'ясував, яким чином регулювалося питання оплати праці в товаристві
до прийняття ним рішення від 10 травня 1999 року та в момент прийому позивачки
на посаду заступника директора - 10 березня 1996 року, чи додержано при цьому
норм і гарантій передбачених законодавством та не витребував за клопотанням
позивачки доказів з питань встановлення і зміни умов оплати праці (а.с.
91-100).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази з цього питання, як і докази
оплати праці позивачки до 10 травня 1999 року, в той час як позивачкою надані
докази  на  підтвердження
її   доводів   про
виконання   нею обов'язків за
посадою директора товариства (звернення
до   правоохоронних   органів 29 листопада 2002 року, 30 вересня
2002 року,   участь   у
судовому  засіданні, від  20 травня 2003 року, яким суд оцінки не дав
(а.с. 32-35, 41-43).

Апеляційний суд, залишаючи без зміни рішення суду в цій частині, допущених
судом порушень не усунув, тому ухвалені судами рішення підлягають скасуванню і
в цій частині.

Підлягає скасуванню і ухвала суду про закриття провадження у справі в
частині позову  ОСОБА_1 про визнання
недійсним рішення  загальних зборів
товариства від 21 жовтня 2002 року № 22 про виключення її зі складу учасників
товариства, оскільки вона постановлена з порушенням процесуальних норм права.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до вимог ст. 122 ЦПК
України 10 жовтня 2006 року судом першої інстанції відкрито провадження у
справі і справа неодноразово призначалася до розгляду протягом періоду часу
з  9 листопада 2006 року до 20 вересня
2007 року (а.с. 86, 107, 109, 112).

29 грудня 2006 року набув чинності Закон України “Про внесення змін до
деяких   законодавчих   актів
України    щодо    визначення
підсудності справ

з   питань
приватизації   та   з
корпоративних  спорів” від  15 грудня 2006  року

№ 483-V  (далі - Закон № 483-V), відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцевих положень
якого, не підлягали розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинні
розглядатися господарським судом у порядку, передбаченому Господарським
процесуальним кодексом України, справи, що виникли з корпоративних відносин, у
тому разі, коли по цим справам не було порушено (відкрито) провадження.

Оскільки провадження у зазначеній
справі судом було відкрито, у суда не було підстав для застосування зазначеного
положення Закону № 483-V і закриття провадження у справі.

Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду
Одеської області від 20 вересня 2007 року, ухвалу Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2007 року та ухвали
апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2007 року скасувати, передати справу
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                 А.В.
Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

В.М. Барсукова

М.І. Балюк

В.Г. Данчук