20 лютого   2008 року                                                           м.
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
Суддів:
судовому засіданні  справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області
від           2 жовтня 2007 року,
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 8 липня 2006
року він дав відповідачу в борг 55 000 доларів США, про що свідчить
відповідна  розписка.
Відповідач зобов'язався повернути борг рівними частинами протягом 8
місяців, тобто щомісяця сплачувати по 6 875 доларів США.
Проте зазначених зобов'язань ОСОБА_2 не виконує, борг не повертає.
Просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу та судові витрати.
Справа судами розглядалася неодноразово.
Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 11 травня
2007 року позов задоволено, ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 277 750 грн. та судові витрати в
Ухвалою того ж суду від 2 липня
2007 року в задоволенні заяви
ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду
Закарпатської області від 2 жовтня
2007 року зазначене заочне рішення скасовано, направлено справу на новий
розгляд до Мукачівського міськрайонного суду.
обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та
ставить питання про скасування  ухвали
апеляційного суду  й залишення в силі
заочного рішення суду першої   інстанції.
Касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких
Скасовуючи заочне рішення суду
першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що відповідач не був належним
чином повідомлений про час і місце судового засідання, та задовольнив
клопотання про визначення підсудності.
Проте з таким висновком суду в
повному обсязі погодитись не можна, виходячи з наступного.
ст.  74 ЦПК України судові   виклики
здійснюються  судовими  повістками
Згідно з ч. 5 указаної
статті судова   повістка   разом
у  випадках, встановлених цим
Кодексом,  разом з копіями відповідних
документів надсилається  поштою  рекомендованим  листом
із повідомленням або через кур'єрів за адресою,  зазначеною стороною чи  іншою
особою, яка  бере  участь
у  справі.
Частиною 4 зазначеної статті
визначено принцип завчасності повідомлення
осіб, які беруть участь у справі, про виклик до суду, якою є  розрахований заздалегідь час для явки в суд  і підготовки до участі в судовому розгляді.
постанови Пленуму Верховного Суду України від
21 грудня 1990 року № 9 "Про
практику  застосування  судами
процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій
інстанції" в разі неявки однієї з сторін або будь-кого з інших осіб,  які беруть участь у справі  і
відомості  про вручення їм
повісток, без повідомлення причин неявки або з причин, визнаних  судом
неповажними,  справа  може
бути   розглянута   у відсутності особи,  яка не з'явилася,  якщо є достатньо матеріалів про права та
взаємовідносини  сторін  і
немає  потреби  заслухати особисті пояснення особи, яка не
Як вбачається з матеріалів справи, після
повернення справи до суду першої інстанції з апеляційного суду відповідачу за
адресою: АДРЕСА_1, - було направлено
судову повістку про виклик до суду 3 травня 2007 року, яку він отримав
25 квітня 2007 року та подав до суду клопотання від 2 травня 2007 року про
відкладення розгляду справи.
У зв'язку з тим, що відповідач знав
про розгляд справи в суді та, враховуючи його обізнаність про обставини справи,
оскільки він був присутній при розгляді справи в апеляційному суді, і
клопотання від                 2 травня
2007 року, суд відклав слухання справи на 11 травня 2007 року та направив  ОСОБА_2 за вищевказаною адресою судову
повістку, яку він отримав 8 травня 2007 року (а.с. 62).
Таким чином, враховуючи отримання
відповідачем попереднього виклику на 3 травня 2007 року, викладені обставини та
отримання судової повістки  про виклик до
суду на 11 травня 2007 року,  яку було
направлено ОСОБА_2 поштою  за адресою,
зазначеною позивачем (а.с. 5) та відповідачем (а.с. 14, 32, 60) для
повідомлення, не можна визнати, що права відповідача були порушені. Отже, суд
дотримався визначеного цивільним процесуальним законодавством принципу
завчасності повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про виклик до суду.
Відповідно до ч. 1 ст.
232 ЦПК України заочне   рішення  підлягає
скасуванню,  якщо  судом
буде встановлено,  що відповідач
не з'явився в судове засідання  та  не повідомив
про  причини неявки з поважних
причин і докази,  на які він
посилається,  мають істотне значення для
правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 3 ст. 309
ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути  підставою для
скасування  або зміни рішення
апеляційним судом,  якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення справи.
Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що згідно з відповідною розпискою позивач передав
відповідачу грошові  кошти, які останній
зобов'язався   повернути, проте свої
зобов'язання не виконує, а тому на вимогу кредитора
він зобов'язаний  сплатити  суму боргу за договором позики.
Відповідно до ч. 1 ст.
1046 ЦК України за  договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові)
грошові кошти  або  інші речі,
визначені  родовими ознаками,  а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму
позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Статтею  1047 ЦК України визначено, що договір позики
укладається у письмовій  формі,  якщо
як  у  десять разів перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є
юридична особа, - незалежно від суми. На
підтвердження  укладення  договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника або
інший  документ, який  посвідчує
передання  йому  позикодавцем визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.
зазначеного Кодексу позичальник
зобов'язаний  повернути  позикодавцеві позику (грошові кошти у такій
самій сумі  або  речі,
визначені  родовими ознаками,  у
такій  самій кількості,  такого самого роду та такої самої
якості,  що були передані йому
позикодавцем) у  строк  та  в
порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 2 ст.
1050 указаного Кодексу, якщо
договором   встановлений   обов'язок
позичальника повернути   позику   частинами
(з   розстроченням),  то  в  разі прострочення повернення чергової
частини  позикодавець  має
право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.
Судом першої інстанції
встановлено наступне.
8 липня 2006 року між
сторонами укладено договір позики, згідно з яким позивач позичив відповідачу 55
000 доларів США, який зобов'язався
повернути борг рівними частинами протягом 8 місяців (з серпня 2006 року
до березня 2007 року), про що свідчить копія розписки ОСОБА_2 (а.с. 8).
зазначені зобов'язання, жодних виплат на користь позивача не провів, борг у
встановленому порядку не повернув, а тому повинен повернути позику - грошові
кошти в розмірі 55 000 доларів США, що за курсом Національного Банку України
еквівалентно                      277 750
Згідно з абз. 2 ч. 1
ст. 1051 ЦК України, якщо договір
укладений у письмовій формі, рішення суду  не
може  ґрунтуватися  на
свідченнях  свідків  для підтвердження  того,
що гроші або речі насправді не були одержані позичальником  від
позикодавця  або  були
одержані   у   меншій кількості,    ніж
встановлено   договором.   Це
положення   не застосовується до
випадків, коли договір був укладений під впливом обману,    насильства,    зловмисної   домовленості
представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої
заперечення на позов та апеляційної скарги              ОСОБА_2, відповідач заперечував
договір  позики  на тій підставі, що грошові кошти не були одержані
ним від   позикодавця в якості позики,
зазначав про  написання розписки  під психічним тиском та посилався на
можливість підтвердження  своїх доводів
показаннями свідків.
докази безгрошовості договору позики або звернення відповідача до відповідних
органів щодо укладення договору позики під впливом насильства в матеріалах
справи відсутні.
Таким чином, суд першої
інстанції  вирішив справу по суті згідно
із законом, його висновки щодо стягнення боргу є такими, що відповідають матеріалам
справи, а докази (посилання на можливість
показань свідків), на які посилається
відповідач, в силу вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України, абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК
України не можуть мати істотного значення для правильного вирішення справи.
Апеляційний суд, пославшись на порушення судом першої інстанції цивільного
процесуального законодавства, на викладене уваги не звернув та у порушення ч. 3
ст. 309 ЦПК України не перевірив належним чином правильність вирішення справи
Разом з тим, не можна погодитися в
повному обсязі з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача
на користь позивача  судових витрат у
Так,  рішенням зазначеного суду ухвалено стягнути з
відповідача            10 000 грн.
судових витрат по сплаті судового збору, державного мита та витрат на правову
При цьому, суд помилково зазначив
про сплату одночасно судового збору і державного мита, оскільки згідно з ч. 5
Розділу ХІ “Прикінцеві та перехідні положення” ЦПК України до набрання чинності
законом,  який регулює порядок сплати і
розміри судового збору,  судовий  збір
суду сплачується у порядку і розмірах,  встановлених законодавством для державного
мита; судовий збір і державне мито є одними і тими ж  витратами. Одночасно суд не вказав про
сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення та  розмір судового збору, зазначених витрат та
витрат на правову допомогу.
Крім того, відповідно до п. 2 ч. 2
ст. 79, ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові
витрати, в тому числі і витрати на правову допомогу.
постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 “Про
граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави”
затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом справ.
Так, граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь
якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація
сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється
виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за годину її роботи.
Суд не
врахував, що 10 000 грн. витрат, пов'язаних з оплатою позивачем допомоги
фахівця в галузі права, хоча і підтверджені документально   (а.с. 10), але законодавством
встановлено  граничний розмір їх
компенсації, та не з'ясував, який саме граничний розмір такої компенсації
підлягає сплаті на користь позивача в даній справі.
За таких обставин оскаржувана
ухвала підлягає скасуванню в повному обсязі, заочне рішення суду першої
інстанції - в частині стягнення  судових
витрат, а в іншій частині - залишенню в силі
з підстав, передбачених  ст. 339
ЦПК України.

Керуючись
ст. ст.  336, 338, 339 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у
х в а л и л а:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду від 2
жовтня 2007 року в повному обсязі та
заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області
від 11 травня  2007 року в частині стягнення
10 000 грн. судових витрат скасувати та передати справу в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині заочне рішення  залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ярема А.Г.

Судді Верховного Суду України

Левченко Є.Ф.

Лихута
Л.М.

Охрімчук Л.І.  Романюк Я.М.