У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

20 лютого 2008 року

м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного

Суду
України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про  визнання реєстраційного посвідчення
недійсним, поділ спільно нажитого майна та за зустрічним позовом про усунення
перешкод в користуванні квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Гагарінського районного суду міста Севастополя від 28 грудня 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду міста Севастополя від 22 березня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2004 року ОСОБА_1 пред'явив в суді позов до ОСОБА_2 про визначення
частки в спільній сумісній власності та стягнення грошової компенсації.

Зазначав, що перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 1986 року
по 13 січня 1998 року. Під час шлюбу ними була отримана квартира АДРЕСА_1 в
будинку ЖБК-97, за яку пайові внески були сплачені за рахунок спільних коштів.
10 липня 1998 року ОСОБА_2 отримала на своє ім'я реєстраційне посвідчення про належність їй спірної
квартири на праві приватної власності.

Оскільки частки подружжя в праві власності на спільне майно є рівними, а
після розлучення спільне користування квартирою стало неможливим, позивач  просив суд визнати за ним право власності на
Ѕ  частину квартири та стягнути з
відповідачки на його користь грошову компенсацію, виходячи з дійсної вартості
квартири.

ОСОБА_2 позов не визнала та пред'явила зустрічний позов про усунення
перешкод в користуванні квартирою.

Зазначала, що спірна квартира була одержана в 1989 році її батьками в
будинку ЖБК-97 після сплати першого пайового внеску. В 1990 році вона з
позивачем і дочкою переселилися в цю квартиру внаслідок родинного обміну. В той
же час її було прийнято в члени ЖБК, і за заявою матері переведено на її ім'я
суму першого пайового внеску. Решта суми паєнагромаджень також була сплачена за
рахунок коштів її батьків.

Посилаючись на те, що колишній чоловік створив нову сім'ю і має інше
постійне місце проживання, а вся сума паєнагромаджень належить до роздільного
майна подружжя, на яке він не має права, ОСОБА_2 просила суд задовольнити її
вимоги, усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття ОСОБА_1 з
реєстраційного обліку.

В подальшому позивач уточнив вимоги первісного позову і просив суд визнати
за ним право власності на Ѕ  частину
квартири та визнати недійсним  реєстраційне
посвідчення, видане реєструючим органом на ім'я відповідачки.

Рішенням Гагарінського
районного суду м. Севастополя від 28 грудня                  2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Севастополя
від            22 березня 2007 року, у первісному позові відмовлено, а зустрічний позов задоволено:  усунуто
ОСОБА_2  перешкоди  в
користуванні  квартирою АДРЕСА_1
та зобов'язано ВГІРФО зняти ОСОБА_1 з реєстрації за цією адресою.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права,
в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та передачу
справи на новий розгляд до місцевого суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього Кодексу - під час
ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення  строку
позовної давності тощо),  які
мають значення для вирішення справи,
та  докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин.

Відмовляючи в первісному позові та задовольняючи
зустрічний позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на
підтвердження того факту, що спірна квартира належить до спільної сумісної
власності подружжя, а також з того, що позивачем пропущено строк звернення до
суду за захистом порушеного права.

Проте повністю погодитись з таким висновком судів не
можна.

При вирішенні справи судами не враховано, що відмова в
позові з підстав пропуску строку позовної давності може мати місце лише в разі
обґрунтованості заявлених позовних вимог; коли ж позов є необґрунтованим, то в
його задоволенні має бути відмовлено саме з цих підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час
виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є  його спільною сумісною  власністю.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про власність», чинного
на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що член
житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру,  надану йому в користування,
набуває права власності на це майно.

При вирішенні справи суди виходили з того, що
внесені ОСОБА_2 паєнагромадження за кооперативну квартиру належать до
роздільного майна подружжя.

При цьому судами не взято до уваги , що
родинний обмін було проведено сторонами з батьками відповідачки 30 березня 1990
року, коли за квартиру було внесено лише перший пайовий внесок, а решта паєнагромаджень
в сумі 5446 руб. 38 коп. були внесені 19 серпня 1992 року (а.с. 87), тобто в
період шлюбу сторін.

Крім того, згідно п. 40 Примірного статуту
житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР
від 30 квітня 1985 року N 186 - при обміні жилого приміщення в будинку
державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку
житлово-будівельного кооперативу особа, яка вступає до кооперативу у зв'язку з
обміном, зобов'язана внести на рахунок кооперативу в установі банку пайовий
внесок не менший, ніж розмір паєнагромадження члена кооперативу, який вибув.

Якщо особа, яка вступає до кооперативу у
зв'язку з обміном, є з членом кооперативу близьким родичем (батьки, діти, дід,
бабка, рідні брати і сестри), вона звільняється від внесення зазначеного
пайового внеску за умови передачі їй паєнагромадження вибулим членом
кооперативу.

Питання переоформлення на ім'я  ОСОБА_2 суми першого пайового внеску та умов
передачі її батьками цих коштів судами не з'ясовувались.

Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України - доказуванню
підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо
яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин, тягар доказування
належності спірної квартири до роздільного майна подружжя мала нести ОСОБА_2, а
не позивач, як вважали місцевий та апеляційний суди.

Крім того, задовольняючи зустрічний позов та покладаючи
на ВГІРФО обов'язок зняти ОСОБА_1 з реєстрації за адресою спірної квартири,
місцевий суд не вирішив питання про зміну процесуального стану цього органу, що
був залучений  до участі в справі як 3-я
особа.

Таким чином, допущенні судами порушення норм
процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому
ухвалені в справі судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими і
вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст.ст.  336,  338
ЦПК  України,  колегія
суддів  Судової  палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Гагарінського районного суду міста
Севастополя від 28 грудня           2006 року та ухвалу Апеляційного суду міста
Севастополя від 22
березня 2007 року скасувати, а
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф.
Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк