Справа
№ 2-156/ 2008 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

07 березня    2008 року                                                                           м.Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської  області у складі :

головуючої - судді Хоменко Л.В.

при  секретарі
Марченко О.О.,

за
участю представника позивачки ОСОБА_3., відповідачки ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чернігові справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про визнання частково
недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок,
свідоцтва про
право на спадщину за заповітом, визнання права власності
на 2/3 частини житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2., у якому просить визнати частково недійсним  свідоцтво про право особистої власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, видане виконкомом Чернігівської районної ради
народних депутатів 25 лютого 1992 року ОСОБА_4., свідоцтво про право на
спадщину за заповітом видане 14 липня 1994 року нотаріусом Чернігівської
районної нотаріальної контори ОСОБА_2. на 1/ 2
частину будинку, визнати за позивачкою право власності на 2/3 частини
будинку АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку  „ А-1” дерев”яного, жилою площею 63, 6 кв.м.
з надвірних будівель - сарай „ В”, льох „ В”, воріт, розташований на землях
ради.

Свої вимоги мотивувала тим, що  25 лютого 1992 року ОСОБА_4 видане свідоцтво
про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та області на
підставі рішення виконкому № 42 від 14.02.1992 року. 14 липня 1994 року відповідачці
видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на &frac12;  частину житлового будинку, що
знаходиться вАДРЕСА_1 Свідоцтво є неправомірним і підлягає скасуванню з таких
підстав. 23 березня 1985 року позивачка вступила до шлюбу з  ОСОБА_4., господарство мало статус
колгоспного двору. Станом на 1990 рік членами господарського двору були
позивачка, ОСОБА_4. та його донька ОСОБА_2. У 1990 році ОСОБА_2. вибула з
колгоспного двору. Тому частки позивачки та ОСОБА_4. складають по &frac12; частині в майні колгоспного двору. Вважала, що виконком неправомірно видав
свідоцтво про право власності ОСОБА_4. на весь будинок, а нотаріус неправомірно
видала відповідачці свідоцтво про прво власності на &frac12; частину спадкового майна, оскільки позивачка, як непрацездатна дружина має
право на обов”язкову частку в в спадковому майні. Про наявність зазначених
правоустановлюючих документів позивачці стало відомо в кінці 2007 року при
оформленні спадщини.

У
судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, посилачись
на обставини,  викладені в позовній заяві
та просила їх задовольнити.

Відповідачка позовні вимоги не визнала та суду показала,
що позивачка знала про наявність свідоцтва про право власності на будинок,
більш того у  1992 році вона разом з
батьком відповідачки склала заповіт на її користь, у її присутності, що
свідчить про те, що вона не мала претензій стосовно будинку.  Про отримання відповідачкою свідоцтва про
право на спадщину позивачка дізналась у 1994 році, оскільки відповідачка
особисто їй про це повідомила, тому між ними з цього приводу  виникали
конфлікти.  Вважала, що позивачка
пропустила  строк звернення до суду, тому
в задоволенні позовних вимог просила відмовити з цієї підстави. .

Представник Чернігівської районної державної нотаріальної
контори до суду не з»явився, надавши заяву, у якій просить справу розглянути
без його участі, вирішення питання відносить на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового
розгляду,   дослідивши матеріали справи,
вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом
встановлено, що згідно записів у погосподарській книзі Анисівської сільської
ради за 1983- 1985 роки   членами
господарського двору спірного домоволодіння були ОСОБА_4., ОСОБА_2, ОСОБА_5.(
а.с. 44-45). З  18 вересня 1986 року
ОСОБА_2вибула з колгоспного двору до м. Чернігова ( а.с. 27, 45), таким чином
втратила право на частку  у майні
колгоспного двору.

ОСОБА_4
померІНФОРМАЦІЯ_1 року. Згідно довідки виконкому Анисівської  сільської ради  на день смерті ОСОБА_4. з ним була
зареєстрована дружинаОСОБА_1

Відповідно
до Постанови ПВС України № 20 від 22.12.1995 року „ Про судову практику у
справах за позовами про зихист права приватної власності” з наступними
змінами  п.6 до правовідносин, які
виникли до 15.04.1991 року ( набрання чинності ЗУ „ Про власність»)
застосовується діюче на той час законодавство, а саме право власності на майно,
яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування,
мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили частку в його майні.
Такими, що не втратили це право, вважаються
ОСОБА_4. таОСОБА_1  Розмір частки
члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.  Таким
чином, ОСОБА_4. та ОСОБА_1. мали рівні частки по &frac12;  у майні колишнього двору на момент
набрання законної сили Законом України « Про власність».

25 лютого 1992 року ОСОБА_4
видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними
будівлями вАДРЕСА_1 ( а.с. 9-11, 14). Після цього 11 липня 1992 року ОСОБА_4.
таОСОБА_1склали заповіти на користь ОСОБА_2( а.с. 31, 55).

Відповідно
до п.13 Постанови ПВС України " Про практику розгляду судами України справ
про спадкування"  та ст. 563 ЦК
України в ред. 1963 року, яка діяла на той час, спадщина на майно колгоспного
двору відкривається лише після смерті останнього його члена, а у випадку смерті
члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна
відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Після
смерті ОСОБА_4. відкрилась спадщина, спадкоємцем за заповітом є його донька
ОСОБА_2, а його дружина ОСОБА_1. проживала та була зареєстрована разом з ним,
досягла пенсійного віку, тобто була непрацездатна і  мала право на обов'язкову частку у спадщині,
незалежно від змісту заповіту. 14 липня 1994 рокуОСОБА_2видано  свідоцтво про право на спадщину за заповітом
після смерті ОСОБА_4. на &frac12; житлового будинку( а.с. 16). А інша
частина згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно
Чернігівського РБТІ станом на 09.12.2007 року значиться за померлим   ОСОБА_4., тобто залишилась не успадкованою &frac12; будинку в АДРЕСА_1 ( а.с. 13).

Згідно
повідомлення нотаріуса 14 липня 1994 року у Чернігівській державній районній
нотаріальній конторі відкрита спадкова справа після померлого ОСОБА_4. 14 липня
1994 року із заявою про прийняття спадщини звернулась донька спадкодавця  ОСОБА_2, яка прийняла спадщину за заповітом і
їй 14 липня 1994 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на &frac12; частину житлового будинку з надвірними будівлями. 05.10.2007 року
звернулась ОСОБА_1., яка прийняла спадщину на обов”язкову долю за законом,
свідоцтво про право на спадщину ще не видавалось.

Відповідно до Постанови ПВС України № 20 від
22.12.1995 року „ Про судову практику у справах за позовами про зихист права
приватної власності” з наступними змінами
до вимог про  витребування частки
з майна колишнього колгоспного двору, що збереглось на 15 квітня 1991 року, поширюється
загальний трирічний строк позовної давності, такий же строк позовної давності
встановлений і статтею 257 ЦК України.

Судом
встановлено, і не спростовано представником позивачки у судовому засіданні, що
про порушення свого права ОСОБА_1. дізналась
ще у 1992- 1994  роках, з часу
смерті чоловіка не приймала спроб до оформлення спадкового майна  і не скористалась своїм правом на оспорювання
частки у майні колгоспного двору.

Відповідно
до ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не
заборонені законом.  Тому, позивачка не
позбавлена можливості оформити право на обов'язкову долю  у спадковому майні в нотаріальній конторі.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних
вимог позивачці слід відмовити за пропуском строку позовної давності, про
застосування якого заявила відповідачка.

Судові витрати  та витрати на інформаційно- технічне
забезпечення розгляду справи покладаються на позивачку відповідно до ст. 88 ЦПК
України.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 13,14, 60, 208, 209, 215, 218 ЦПК
України, ст.ст. 256, 257, 267, 1226,1220,1233, 1241,1268 ЦК України,   суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні
позовний вимог до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право
особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 виданого виконкомом
Чернігівської районної ради народних депутатів 25 лютого 1992 року ОСОБА_4 та
свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14 липня 1994 року
нотаріусом Чернігівської районної
нотаріальної конториОСОБА_2на &frac12; частину
будинку та у визнанні за нею права власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку.

Заява
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення до апеляційного суду Чернігівської області через
Чернігівський районний суд.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до
апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження рішення
суду.

Головуюча
Л.В. Хоменко