Справа № 22ц-1254/2008 р.
Головуючий у першій інстанції
Категорія - цивільна
Доповідач - Шемець Н.В.
У Х В А Л А

Іменем
України

16 липня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської
області у складі:

головуючого:

Квача М.О.,

суддів:

Шемець Н.В.,

Лакізи Г.П.,

при секретарі:

Вареник О.М.

за
участю: представника КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня”- Ата віна О.С.,
відповідача  ОСОБА_1,

прокурора:
Турчина С.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою Прилуцького міжрайонного прокурора на рішення Прилуцького
міськрайонного суду від 29 травня 2008 року по справі за позовом Прилуцького міжрайонного
прокурора в інтересах комунального лікувально-профілактичного закладу
„Прилуцька центральна міська лікарня” до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємству у зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівнику
часу вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі Прилуцький міжрайонний прокурор просить скасувати
рішення Прилуцького міськрайонного суду від 29 травня 2008 року та ухвалити
нове рішення  про задоволення позову.
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах
закону та не відповідає фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги
зводяться до того, що при винесенні
судового рішення від 17 квітня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Прилуцької  центральної міської лікарні  про поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд визнав її звільнення
незаконним, але оскільки поновити її на посаді було неможливо в зв”язку з
ліквідацією  лікувального закладу, суд
застосував  положення  ст. 240-1 КЗпП України, а не ч. 3 ст. 235
КЗпП України, як зазначено в оскаржуваному рішенні. Також апелянт зазначає, що
чинним законодавством, що регулює дані правовідносини, визначено, що обов'язок
покрити шкоду, завдану підприємству, установі, організації у зв”язку з  оплатою працівникові  часу вимушеного прогулу покладається  на службову особу, винну у незаконному
звільненні і така відповідальність наступає незалежно від форми вини службової
особи. Також апелянт посилається на те, що при вирішенні даного спору мають
бути враховані і вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України, якою передбачено, що
обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі,  що набрало законної сили, не доказуються  при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Прилуцького
міськрайонного суду Чернігівської області від 29 травня 2008 року в задоволенні
позовних вимог Прилуцького міжрайонного прокурора в інтересах Прилуцької ЦМЛ до
ОСОБА_1 відмовлено. Суд першої інстанції зазначив, що рішенням Прилуцького
міськрайонного суду  від 17 квітня 2007
року  не визнавалось звільнення ОСОБА_2
незаконним, а лише змінено формулювання причин звільнення і тому відсутні
підстави для задоволення заявленого позову.

Вислухавши суддю - доповідача,
пояснення  учасників судового розгляду,
перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

По справі встановлено, що ОСОБА_2
працювала на посаді заступника головного лікаря по лікарсько-трудовій
експертизі Прилуцької міської поліклініки №1. Відповідно до рішення  Прилуцької міської ради від 25 травня 2006
року створена Прилуцька центральна міська лікарня шляхом реорганізації мережі
медичних закладів міста, а саме шляхом злиття медичних закладів та установ
міста в один заклад.

В результаті реорганізації посада,
яку обіймала ОСОБА_2, була
скорочена  і  наказом головного лікаря №40 від 27 грудня
2006 року її звільнено з роботи за скороченням штату працівників і відмовою від
переведення на іншу посаду.

Рішенням Прилуцького міськрайонного
суду від 17 квітня 2007 року відмовлено
ОСОБА_2 в  поновленні її на роботі
та змінено дату та  формулювання причин
звільнення.

Законність зазначеного судового
рішення в апеляційному порядку не перевірялась.

Посилання прокурора на те, що в
рішенні Прилуцького міськрайонного суду від 17 квітня 2007 року зазначено про
відсутність згоди профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_2, не
узгоджується з вимогами ст.43-1 КЗпП України, оскільки позивачка займала посаду
заступника керівника  установи і згода
профспілкового комітету  в такому
випадку  законом не вимагається.

Виходячи із загальних принципів і засад
цивільного судочинства, в тому числі і щодо справедливого  розгляду і вирішення цивільних справ з метою
захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб та враховуючи, що державні
органи зобов”язані не допускати порушень прав громадян, в тому числі і  при здійсненні судочинства, апеляційний суд
вважає рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог
Прилуцького міськрайонного прокурора правильним і справедливим і не знаходить
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313
- 315, 317, 319 ЦПК України,  апеляційний
суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Прилуцького
міжрайонного прокурора - відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 29 травня 2008 року - залишити без змін.

Ухвала  набирає законної сили з моменту проголошення,
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців після набрання  нею законної
сили.

Головуючий :
Судді: