Справа № 22ц-875/2008                                     Головуючий у першій інстанції -
Доповідач -  Лазоренко М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м       У к р а ї н и

2 червня   2008
року
місто  Чернігів

А п е л я ц і й
н и й   с у д   Чернігівської
області  у  складі:

головуючого  судді  -
Литвиненко І.В.

суддів  -
Лазоренка М.І., Редбки А.Г.

при
секретарі -  Рябчук  С.В.

за
участю -   позивачки  ОСОБА_1, представника  відповідача
Куліша В.Г.

розглянувши  у
відкритому  судовому  засіданні
в  м. Чернігові   цивільну
справу  за апеляційною  скаргою
Любецького психоневрологічного
інтернату  Головного  управління праці та  соціального
захисту  населення  Чернігівської обласної державної  адміністрації /далі Любецький
психоневрологічний  інтернат/    на
рішення  Ріпкінського  районного суду  Чернігівської області  від 20.03. 2008 року   у
справі  за позовом ОСОБА_1до
Любецького психоневрологічного  інтернату  про поновлення  на роботі, стягнення середнього  заробітку за
час  вимушеного  прогулу та
відшкодування  моральної  шкоди.

в с т а н о в и в:

В
січні   2008 року   ОСОБА_1.
звернувся  до суду з  позовом
до відповідача  про  поновлення
її на посаді  чергової  медсестри Любецького психоневрологічного
будинку  інтернату, стягнення
середнього  заробітку за  час
вимушеного  прогулу та  відшкодування
моральної  шкоди  в
розмірі  1000 грн., вважаючи своє
звільнення за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним.

Рішенням Ріпкінського районного
суду    Чернігівської області  від 20.03. 2008 року   її позовні
вимоги   задоволені частково.  ОСОБА_1 поновлено  на
посаді  чергової  медсестри Любецького психоневрологічного
інтернату. Стягнуто  з  відповідача
на  користь  ОСОБА_1.
середній  заробіток за  весь час
вимушеного   прогулу  за
період  з 09.01.2008 року по
20.03.2008 року ( виходячи   з розміру
середньої заробітної плати медсестри
станом на 7.03. 2008 року - 837 грн. 50 коп.).,  300 грн. - у рахунок  відшкодування
моральної  шкоди та 1000 грн.  витрат на
правову  допомогу.

В
апеляційній скарзі Любецький
психоневрологічний інтернат
просить скасувати рішення
районного суду через порушення норм матеріального та процесуального
права  і ухвалити нове рішення  про
відмову  у задоволенні  позовних
вимог.

Апелянт зазначає, що судом  не
враховані наступні
обставини:

-
що „аміназин”
застосовується  тільки  за
призначенням  лікаря, про що  говорив у своїх поясненнях лікар-психіатр,
який  допитувався  судом
у  якості  спеціаліста;

-
що  підопічну ОСОБА_2. її мати  забрала
у  сонливому  стані, медичні  препарати
їй  не   давала, що
о 12 годині  15 хвилин    стан підопічної  погіршився
і   тому  остання була
поміщена  у реанімаційне  відділенні
Славутицької  лікарні;

- що
відповідно до  виписного  епікризу
підопічна  ОСОБА_2.   перебувала
у Славутицькій   лікарні з
діагнозом  екстрапірамідні  розлади на фоні введення  аміназину;

- що
ОСОБА_1.  відповідно  до
посадової  інструкції про  виявлені
ускладнення  захворювання
підопічних  не  проінформувала  старшу
медичну  сестру, та  при
відсутності  лікарів   інтернату,     лікарів Любецької  районної лікарні  чи Ріпкінської  центральної
районної  лікарні.

Також апелянт вважає. що  судом
дана  невірна  оцінка наказу від 22.03. 2007 року  про
притягнення  до  дисциплінарної  відповідальності  ОСОБА_1., а
саме, як  безпідставному  та
формальному, який  не  оскаржений
позивачкою  в  установлені
законом  строки  через її юридичну  необізнаність, а  також, що
суд  дійшов  неправильного
висновку, що наказ  про  звільнення
позивачки є  неналежно оформлений
.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд  приходить до  висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні  вимоги
ОСОБА_1  про  поновлення
її  на  роботі, суд  першої
інстанції   виходив  з того, що
наказ  від 22.03.2007 року  про
притягнення  ОСОБА_1.  до
дисциплінарної
відповідальності  є   формальним
та  безпідставним, оскільки  адміністрація
будинку - інтернату  підійшла
необ'єктивна  до  проведення
перевірки, не  з'ясувала  внаслідок
чого стало  можливим приготування
розчину  з невідповідною концентрацією
дезактину, не  встановила,  які
наслідки  настали  від
неправильного приготування
розчину  та,   що
позивачка  в  установлені
строки  не  оскаржила
даний  наказ  через
юридичну  необізнаність.

Також
задовольняючи  позовні
вимоги,   суд  1 інстанції
взяв  до  уваги
доводи  позивачки  щодо
факту  введення  підопічній
ОСОБА_2.  аміназину, зокрема, що    10 грудня
2007 року,  під час її
чергування  по  інтернату у поведінці  підопічної
ОСОБА_2.  стався    спалах
збудження, що остання   била інших
підопічних, намагалась  втекти   з
інтернату, на  зауваження  молодшого
медичного  персоналу  не
реагувала, що у зв'язку з
відсутністю   в інтернаті
лікаря, керуючись
рекомендаціями  епікризу  Чернігівської обласної
психоневрологічної  лікарні,
виконуючі  прямі  обов'язки
медпрацівника, вона  ввела  підопічній
ОСОБА_2. розчин „аміназину” в рекомендованій  дозі - 2.0 гр..  А
також, суд виходив  з того,  що адміністрацією  будинку - інтернату  не  створені  належні
умови  для  виконання
медперсоналом  посадових  обов'язків, що  адміністрацією  не
з'ясовані  дійсні  причини
погіршення  стану  підопічної
ОСОБА_2. та,  що адміністрацією
не  враховані   причини
введення позивачкою підопічній
медпрепарату та, що застосовуючи
препарат  позивачка  фактично
виконувала  свої  посадові
обов'язки.

Крім того, суд  1 інстанції
дійшов  висновку, що наказ  про  звільнення  позивачки є
неналежно оформлений, оскільки
підписаний  від імені  директора
інтернату, який  на час   видачі
наказу  перебував у  відпустці.

Проте з
наведеними  висновками   суду
1 інстанції, апеляційний суд погодитись
не може,  оскільки  вважає, що суд 1 інстанції  безпідставно дійшов  зазначених
вище висновків,   без  повного
та  всебічного з'ясування  дійсних
обставин  справи, прав та  обов'язків сторін  у
цих  правовідносинах,
належної  оцінки  доказів.

Відповідно до  п.3 ст. 40
трудовий  договір  може  бути  розірваний
власником  або  уповноваженим
ним  органом у випадку  систематичного невиконання  працівником
без  поважних  причин
обов'язків, покладених  на  нього трудовим  договором
або  правилами  внутрішнього
трудового  розпорядку, якщо  до  працівника  раніше
застосовувались  заходи
дисциплінарного стягнення.

Судом
встановлено, що  ОСОБА_1. з  1993 року
працювала на  посаді  медичної
сестри  Любецького  психоневрологічного  інтернату.

Відповідно  до
наказу по  інтернату   № 52-Л
від  22.03. 2007 року  ОСОБА_1 була
оголошена  догана за  неправильне
приготування  розчину  дезактину.

10 грудня
2007 року,   під час  чергування по
інтернату,  ОСОБА_1., без  призначення
лікаря, на  порушення  п.2.2 посадової  інструкції,
ввела  підопічній ОСОБА_2.
розчин  аміназину  у кількості 2.0 грамів, що згідно з наказом
№  9-Л від 09.01.2008 року стало
підставою для звільнення  ОСОБА_1. з
роботи  за систематичне  невиконання
без  поважних  причин
посадових  обов'язків,  за п. 3
ст. 40 КЗпП України.

Встановивши  зазначене, апеляційний  суд дійшов
висновку, що  суд першої  інстанції
безпідставно  вдався  до оцінки
наказу  про  притягнення
ОСОБА_1.  до  дисциплінарної  відповідальності  від 22.03.2007 року, оскільки  наведений
наказ  позивачка  в
установлені  ст. 233 КЗпП України
строки  не  оскаржила
і     наказ  про  її
притягнення   до  дисциплінарної  відповідальності є чинний.

Доводи
позивачки, що  вона  не
оскаржила  наказ  через
юридичну  необізнаність судом  не
можуть бути  взяті  до
уваги, оскільки  вони не є
підставою для  визнання  судом
його формальним  та  безпідставним.

Також, апеляційний  суд
вважає, що  в  судових
засіданнях, як  суду 1
інстанції  так   і
апеляційного  суду  знайшов
підтвердження  факт  введення
позивачкою  підопічній  ОСОБА_2., без
призначення  лікаря, розчину  аміназину
у кількості 2.0 грамів.
Доведеним є  факт, що  введенням
підопічній зазначеного
препарату,   позивачка     порушила     п.2.2 посадової  інструкції медичної  сестри
інтернату, який  передбачає,
що  медична  сестра
застосовує лікарські засоби
для  зовнішнього, ентерального і
перентерального введення  в  організм
хворого  підопічного згідно  з
призначенням  лікаря.     Наведене
підтверджується    письмовим    поясненням
позивачки,  її поясненнями в
судових  засіданнях, журналом  обліку застосування   аміназину, частково  актом
комісії  від 14.12.2007 року,
посадовою  інструкцією  медичної
сестри   (а.с. 6, 44, 10, 31-34).

Доводи
позивачки,  що зазначений  препарат вона ввела, без  призначення
лікаря,   через  спалах
збудження у підопічної, відсутність лікаря у інтернаті та  при
цьому  керувалась рекомендаціями  епікризу
Чернігівської обласної психоневрологічної  лікарні, апеляційний  суд
не  може взяти  до
уваги,   так як  епікриз на який  посилається
позивачка  видавався  ще 25.10. 1996 року при  виписці підопічної  із
лікарні  (а.с.7). Відповідно
до  дослідженої  в  судовому  засіданні
історії  хвороби  № 2220252
підопічній    ОСОБА_2., станом  на 10.12.2007 року   ніякі
медичні  засоби,  в тому
числі  і     „аміназин” лікарями не  призначався.
З наведеної вище  посадової  інструкції
медичної  сестри інтернату,
зокрема  з п.п.2.2, 2.9 інструкції  вбачається, що медична  сестра не
наділена  правом  призначення
та  застосування   медичних
препаратів,  тим  більше
психотропних, без  призначення  лікаря.

Крім того, відповідно до п. 2.30.4
посадової  інструкції  про всі
виявленні  ускладнення  захворювання
у хворих  підопічних  медична
сестра  повинна  інформувати
старшу  медичну  сестру
і  лікарів. В судовому
засіданні  позивачка  пояснила, що
вона  телефонувала  старшій
медичній  сестрі і хотіла повідомити
її про спалах  збудження у поведінці  підопічної, але не  змогла додзвонитись. Проте зазначені  пояснення
позивачки апеляційний  суд не  може
взяти до уваги, оскільки про викладене
вона не вказувала   у
письмовому  пояснення  від 12.12. 2007 року /а.с.6/, а тому   вважає, що вони  не
підтверджені  належними
доказами,   а відповідно до  ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна  сторона
повинна  довести  ті
обставини, на  які  вона
посилається  як  на
підставу  своїх  вимог
або  заперечень.

Позивачка  в'язку з загострення хвороби підопічної  не
викликала  медичну  допомогу
з  районної та центральної  районної
лікарень.

Зважаючи на наведене,  апеляційний суд  прийшов до
висновку, що  ОСОБА_1 обґрунтовано  звільнена
з посади  медичної  сестри за ч.1 п.3  ст.40 КЗпП
України  за систематичне  невиконання
без  поважних причин  посадових обов'язків, оскільки вона  звільнена за
проступок  на  роботі, вчинений  після
застосування  до неї  дисциплінарного  стягнення.

Також апеляційний  суд вважає помилковим  висновок
суду  першої  інстанції, що наказ  про
звільнення  позивачки є  неналежно оформлений, так як    наказ
№ 9-Л від  09.01.2008 року,  у відповідності з  вимогами
ст. 147 -1 КЗпП,  підписаний   виконуючим
обов'язки  директора
інтернату  Полевиком А.Г. на якого  виконання
обов'язків  директора  покладені
на  підставі  наказу
№ 339-Л   від 5.12.2007 року  про надання
щорічної  відпустки  ОСОБА_3..

Оскільки вказаним обставинам суд  першої інстанції  не дав
належної  оцінки, порушив норми
матеріального права, що призвело до постановлення  незаконного рішення, то воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову  у задоволенні позовних вимог про поновлення
на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної  шкоди.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
позивачки  підлягають стягненню судові
витрати   на користь  Любецького
психоневрологічного  інтернату  - 60 грн. та на користь держави  30 грн.
у рахунок оплати витрат на ІТЗ розгляду справи.

Керуючись ч.1 п.3  ст.40 КЗпП України ст.ст.  303, 307, ст.309, 309 п.3,4,  313,314,316, 317, 319  ЦПК України, апеляційний суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу Любецького
психоневрологічного  інтернату  - задовольнити.

Рішення    Ріпкінського  районного суду  Чернігівської області  від 20.03. 2008 року   - скасувати.

Відмовити  ОСОБА_1у задоволенні  позову
про  поновленні  на
роботі. стягнення середнього
заробітку за  час  вимушеного
прогулу та  відшкодування  моральної
шкоди.

Стягнути з    ОСОБА_1на
користь   Любецького
психоневрологічного  інтернату  - 60 грн. на повернення   судових
витрат

Стягнути з    ОСОБА_1на
користь держави  30 грн. у
рахунок   оплати витрат на інформаційно
технічне  забезпечення  розгляду цивільної  справи.

Рішення набирає  законної сили
з моменту його проголошення і може бути оскаржене  до Верховного Суду України  протягом двох місяців з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий:                                       Судді
: