Справа
№22Ц-1741/2008р.                                                  Головуючий у 1 інстанції
Категорія 01,02,05                                                                Доповідач
у 2 інстанції Приходько К.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

25 квітня 2008 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого    Приходька К.П.,

суддів               Даценко Л.М., Коцюрби О.П.,

при секретарі   Зозулі Н.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2008 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання
права спільної власності на будинок і земельну ділянку та про виділення 12
частки спільної
власності в натурі,

встановила:

у вересні 2007 року позивачка
звернулася до суду з позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 09 лютого 1979 року перебуває
з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

В 1990 році відповідач, в порядку спадкування після
смерті своїх батьків, набув право власності
на будинок АДРЕСА_1, у зв'язку з чим став землекористувачем присадибної
земельної ділянки розміром 0,66га., за
цією ж адресою, яку у 1996 та 1999 роках оформив у свою приватну власність.

Починаючи з 1990 року до спірного будинку сімейним
коштом та спільними зусиллями сторін було проведена газ, будинок обнесено цеглою, прибудовано
веранду, збудовано колодязь, туалет та паркан.

Оскільки через вказані роботи будинок істотно
збільшився у своїй вартості, а земельна
ділянка під будинком та біля нього набута позивачем у власність під час шлюбу, позивачка вважає, що будинок та
земельна ділянка стали об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка
просила суд визнати за нею право власності на 12 частину спірного будинку та
земельної ділянки, виділити їй це
майно в натурі.

Рішенням суду від 14 лютого 2008
року у задоволені позову, відмовлено.

Позивачкою подана апеляційна скарга
на рішення суду в якій вона просить рішення суду скасувати і постановити нове
рішення яким задоволити її позовні вимоги посилаючись на те, що рішення
суду  постановленим на неповно з'ясованих
обставинах, що мають значення для справи, не відповідає нормам процесуального
та матеріального права.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що з 09 лютого 1979 року сторони
перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно
до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 червня 1990 року
відповідач є власником жилого будинку
з надвірними спорудами АДРЕСА_1.
На земельній ділянці колгоспу «Зоря комунізму»
розташований один дерев'яний будинок жилою площею 22,5 кв.м з надвірними спорудами: три сараї та два погреби.

Як
вбачається з технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 та витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно станом на 15 листопада 2007 року спірний житловий будинок 1928 року
побудови є дерев'яним, обкладеним цеглою, жилою площею 22,5кв.м., є також надвірні споруди: три
сараї, два погреби та вбиральня.

Згідно
наданих сторонами квитанцій та накладних, в 1995 році та 2001  році від особи на прізвище ОСОБА_1 прийнято кошти за секції для
забору, цеглу, від ОСОБА_1 та ОСОБА_3
прийнято кошти за послуги автотранспорту, ОСОБА_2 сплачував вартість
цегли у 1995 році.

Із
розрахункових книжок та квитанцій вбачається, що ОСОБА_2 сплачував послуги за
користування послуг газопостачання у спірному будинку, оплачував земельний
податок, страхові свідоцтва та
договір підтверджують факти страхування відповідачем спірного будинку.

Згідно
з Державним актом про право приватної на землю серії КВ 4316, виданого В. Новоселицькою сільською радою
Васильківського району Київської області 09 жовтня 1996 року на підставі рішення від 25 травня 1996
року відповідачу передана земельна ділянка площею 0,25га. для будівництва, обслуговування житлового будинку та
ведення особистого підсобного господарства
АДРЕСА_1. На підставі рішення тієї ж ради за №46 від 12 грудня 1999 року за тією ж адресою
виділено земельні ділянки площею 0,009га. та 0,401га.

Відповідно
до положень ст.ст.24,25 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (в редакції 1970 року)  майно, одержане кожним з подружжя в порядку
спадкування, є власністю кожного з них. Якщо
майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності
внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно
може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.

Пленум Верховного Суду України від
04 жовтня 1991 року в своїй Постанові за №7 «Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»
зазначив, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний
спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилася його цінність
внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.

У
відповідності з вимогами ч.3 ст.10, ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїм вимог і заперечень, доказування не
може ґрунтуватись на
припущеннях.

Суд першої інстанції на підставі
поданих сторонами доказів, пояснень сторін та свідків, правильно прийшов до
висновку про те, що позивачкою не доведено, що істотно збільшилася цінність
спірного житлового будинку внаслідок її трудових або грошових витрат.

При
цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що сторони у судовому
засіданні визнали, що в період обкладання
будинку цеглою та добудови веранди 1995-1997 роках позивачка не працювала і не отримувала пенсії, тому наявність
грошових затрат позивачки  не доведена, натомість відповідач працював на
двох роботах і, за показаннями свідків та
самого позивача оплачував ці переобладнання,
про що свідчать подані докази.

Твердження позивачки про те, що вона з 1995 року
постійно проживала та господарювала у спірному
будинку спростовуються показаннями свідків про те, що у цьому будинку позивачка жила з відповідачем
лише влітку, маючи постійне житло у
м. Києві.

Ці показання свідків співпадають між собою та з даними про реєстрацію місця
проживання позивача у м. Києві, не суперечать довідці В. Новоселицької сільради про те, що позивачка
проживає з 1995 року АДРЕСА_1 без
зазначення постійного проживання .

Не підлягають задоволенню позовні
вимоги позивачки в частині визнання за нею права власності на 12 частину
спірної земельну ділянку оскільки відповідно до положень ст.ст.6,22 ЗК України
(в редакції 1990 року), Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992
року за №15 «Про приватизацію земельних ділянок» (чинний на час приватизації
спірної земельної ділянки), Порядку передачі ділянок у приватну власність
громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних
ресурсах від 15 лютого 1993 року за №10) і ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (в редакції 1970 року)
земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для
будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель,
ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного
будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки нажита подружжям не в шлюбі, а одержана відповідачем як частка із
земельного фонду

Посилання скаржниці на те, що
рішення суду постановлене на неповно з'ясованих обставинах, що мають значення
для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права не
приймаються судом до уваги оскільки не ґрунтуються на зібраних матеріалах
справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і
підстав для його скасування не має.

На підставі наведеного, керуючись:
ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України колегія,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2008року
відхилити, рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий -

Судді -