У х в а л а

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

30 липня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого       Патрюка М.В.,

суддів:                Жайворонок Т.Є.,        Лященко Н.П.,

Костенка А.В.,            Перепічая В.С.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом закритого акціонерного товариства “Санаторій ім. С.М.Кірова”
до ОСОБА_1, закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок
України “Укрпрофоздоровниця”, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,  ОСОБА_10,
треті особи: приватні нотаріуси ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договорів
купівлі-продажу квартир недійсними, визнання права власності та виселення за
касаційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_6 на рішення Ялтинського міського
суду Автономної Республіки Крим від 20 лютого 2007 року та ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 16 жовтня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2006 року закрите акціонерне товариство (далі - ЗАТ) “Санаторій
ім. С.М.Кірова”, звернувшись в суд з указаним позовом, зазначало, що товариству
на праві власності належить будинок АДРЕСА_1. В 2005 році ЗАТ “Санаторій ім.
С.М.Кірова” стало відомо про те, що 8 лютого 2002 року між закритим акціонерним
товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України (далі - ЗАТ)
“Укрпрофоздоровниця” та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 було укладено договори
купівлі-продажу квартир №№ 1, 2, 3 по АДРЕСА_1. Вважає, що вказані договори
суперечать основам законодавства України про охорону здоров'я, вимогам цивільного законодавства та укладені внаслідок помилки. Крім
того, 3 квітня 2002 року ОСОБА_4 продала квартиру № 2 по АДРЕСА_1 ОСОБА_5, яка
16 квітня 2002 року продала зазначену квартиру ОСОБА_6

Посилаючись на викладене, ЗАТ “Санаторій ім. С.М.Кірова” просило визнати
вказані договори купівлі-продажу квартир недійсними, визнати за товариством
право власності на спірні квартири та виселити відповідачів із квартир.

Рішенням Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від           20 лютого 2007 року позов
задоволено. Визнано недійсними договори купівлі-продажу квартир №№ 1, 2, 3 по
АДРЕСА_1, укладені 8 лютого 2002 року між ЗАТ “Укрпрофоздоровниця” та ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_7 відповідно. Визнано недійсними договори купівлі продажу
квартири № 2 по АДРЕСА_1, укладені 3 квітня 2002 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та
16 квітня 2002 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Визнано за ЗАТ “Санаторій ім.
С.М.Кірова” право власності на спірні квартири. Виселено із квартир ОСОБА_2 з
членами сім'ї, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з членами сім'ї в раніш займані жилі
приміщення.

Ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від                     16 жовтня 2007 року
зазначене рішення суду скасовано в частині визнання недійсними договорів
купівлі-продажу квартири № 2 по АДРЕСА_1, укладені 8 лютого 2002 року між ЗАТ
“Укрпрофоздоровниця” та ОСОБА_4, 3 квітня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 16
квітня 2002 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та виселення відповідачів із спірних
квартир, передано справу в цій частині на новий розгляд до суду першої
інстанції. Залишено без змін рішення міського суду в частині визнання
недійсними договорів купівлі-продажу квартир № 1 та № 3 по АДРЕСА_1, укладені 8
лютого 2002 року між ЗАТ “Укрпрофоздоровниця” і ОСОБА_2, ОСОБА_7 відповідно та
визнання за ЗАТ “Санаторій                        ім. С.М.Кірова” право
власності на квартири № 1 і № 3 по АДРЕСА_1. Стягнуто з ЗАТ “Санаторій ім.
С.М.Кірова” на користь ОСОБА_2 2115 грн., на користь ОСОБА_7 - 3827 грн. 33
коп.

У обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_6 посилаються на
невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування
судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ставлять
питання про скасування судових рішень і ухвалення нового рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи частково рішення міського суду, направляючи справу в частині на
новий розгляд до суду першої інстанції, залишаючи в іншій частині рішення
міського суду без змін та вирішуючи питання про повернення сторін в первісний
стан, апеляційний суд виходив з того, що міський суд обґрунтовано визнав
недійсними договори купівлі-продажу квартир № 1 та № 3 за вказаною адресою,
однак, визнавши за ЗАТ “Санаторій ім. С.М.Кірова” право власності на ці
квартири, суд першої інстанції не стягнув на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_7 сплачені
ними за договорами кошти, рішення міського суду в частині визнання недійсними
договорів купівлі-продажу квартири № 2 за вказаною адресою від 8 лютого 2002
року, 3 квітня 2002 року і 16 квітня 2002 року та в частині виселення
відповідачів зі спірних квартир є незаконним і необґрунтованим, зазначені
позовні вимоги міським судом не розглянуті, а також судом не залучено до участі
в справі всіх мешканців спірних квартир, щодо яких ухвалено рішення про
виселення.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Згідно з п. 11
Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” № 3 від 28 квітня 1978 року відповідно
до ст. 56 ЦК угода може бути визнана
судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки
за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна
вважати, що угода не була б укладена.

Погоджуючись з рішення суду першої
інстанції в частині визнання договорів недійсними, як укладених внаслідок
помилки, апеляційний суд не врахував зазначені роз'яснення Пленуму Верховного
Суду України та не з'ясував чи є позивач стороною договору, яка діяла внаслідок
помилки.

Також, дійшовши висновку про те, що до ЗАТ “Санаторій                          ім. С.М.Кірова”
перейшли у власність всі активи і пасиви санаторію                     ім. С.М.Кірова та що
будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі товариства, апеляційний суд не дав
оцінки тому, що хоча ЗАТ “Санаторій ім. С.М.Кірова” і є правонаступником
колишнього санаторію ім. С.М.Кірова, але спірні квартири не увійшли до складу
майна, що передано реорганізованому санаторію (т. 2 а.с.111), оскільки на
момент передачі належали відповідачам, і санаторію передано комплекс за адресою
АДРЕСА_2, а не АДРЕСА_1.

Зазначаючи про обґрунтованість рішення міського суду в частині визнання
недійсними договорів купівлі-продажу квартир № 1 і № 3 за вказаною адресою та
залишаючи рішення суду в цій частині без змін,
апеляційний суд допустив суперечливий висновок про те, що рішення
міського суду в частині визнання недійсними таких же договорів купівлі-продажу
квартири № 2 по АДРЕСА_1, в тому числі й
від 8 лютого 2002 року, є незаконним та необґрунтованим.

Крім того, помилковим є посилання апеляційного суду на те, що міський суд
визнав за ЗАТ “Санаторій ім. С.М.Кірова” право власності на спірні квартири на
підставі ст. 216 ЦК України, тому що міський суд на дану норму закону не
посилався, а застосував ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент
відшкодування.

Зробивши висновок про повернення сторін в первісний  стан зі стягненням з ЗАТ “Санаторій ім.
С.М.Кірова” на користь відповідачів сплачених ними за договорами коштів,  апеляційний суд не врахував, що у разі
визнання угоди недійсною та залежно від характеру зобов'язань необхідно визначати вартість майна з урахуванням цін на нього в даній
місцевості на час розгляду справи. До того ж судом не враховано, що питання про
продаж будівлі, де розташовані спірні квартири, виникло внаслідок того, що дана
будівля знаходилась в аварійному стані, її загальний знос складав 41%, у
санаторія були відсутні засоби для поновлення будівлі, а тому було прийнято
рішення про продаж цієї будівлі мешкаючим в ній особам, за умови, що вони
відремонтують її за власний рахунок. Згідно з поясненнями відповідачів на даний
час будівля відремонтована і її вартість значно підвищилась.

Також, апеляційний суд зазначив, що міський суд не розглянув позовні вимоги
ЗАТ “Санаторій ім. С.М.Кірова” про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу квартири № 2 по АДРЕСА_1 від 8 лютого 2002 року, 3 квітня 2002
року, 16 квітня 2002 року та виселення відповідачів зі спірних квартир. Проте
міським судом розглянуто всі позовні вимоги.

Неправильним є посилання апеляційного суду на те, що міський суд не
притягнув до участі в справі всіх осіб, щодо яких ухвалено рішення, зокрема про
виселення з жилих приміщень, оскільки як убачається з матеріалів справи (т. 3
а.с.72, журнали судових засідань, звукозаписи судових засідань) та рішення
міського суду до участі в справі залучені всі мешканці спірних квартир.

За таких обставин апеляційний суд не мав підстав направляти справу в
зазначеній частині на новий розгляд.

Крім того, апеляційним судом не враховано доводи апеляційної скарги про те,
що площі квартир, які вирішило продати ЗАТ “Укрпрофоздоровниця” і на продаж
яких була надана довіреність ОСОБА_1, співпадають з площами квартир, які
продані відповідачам. З плану будівлі під літ. “А” вбачається, що це контора, а
не будівля з трьома квартирами. Підписані акти прийому-передач спірних квартир
і затверджені головою правління ЗАТ “Укрпрофоздоровниця” (т.3 а.с.187) свідчать
про те, що продавець квартир не помилявся стосовно предмету договору і ОСОБА_1
діяв в межах наданих йому повноважень. Заперечуючи проти позову, ЗАТ
“Укрпрофоздоровниця” зазначало, що ОСОБА_1 діяв на виконання рішення ради
товариства в частині продажу спірного будинку гуртожитку, його дії по продажу
квартир схвалені власником майна, спірна будівля з трьох квартир не була
передана реорганізованому ЗАТ “Санаторій ім. С.М.Кірова”, а позивач навмисно
перекручує зміст довіреності і ігнорує рішення ради ЗАТ “Укрпрофоздоровниця” №
Р 2-6 від 5 серпня 1999 року.

Оскільки
неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм
процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, ухвала
апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний
розгляд.

Керуючись ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верхового Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7,
ОСОБА_2, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 16 жовтня 2007 року
скасувати, а справу передати на новий розгляд до Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді Верховного Суду України:

Т.Є. Жайворонок

Н.П. Лященко

А.В. Костенко  В.С. Перепічай