УХВАЛА

Іменем України

2 квітня 2008 року                                                                                   м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів :

Барсукової В.М.,

Гуменюка В.І.,

Григор'євої Л.І.,

Данчука В.Г.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і
професійних захворювань України в   м.
Жданівка Донецької області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2006 року ОСОБА_1. звернувся із зазначеним позовом посилаючись на
те, що він працював на різних підприємства вугільної промисловості на підземних
роботах. Має 27 років професійного стажу. При виконанні трудових обов'язків він
захворів на професійне захворювання.

Висновком МСЕК від 3 лютого 2004 року позивачу встановлено 40 % втрати
професійної працездатності. Повторним висновком МСЕК від 4 липня 2006 року
позивачу було встановлено 60 % втрати професійної працездатності та третю групу
інвалідності безстроково.

Оскільки втратою професійної працездатності йому завдано моральну шкоду,
просив стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.
Жданівка Донецької області на його користь 50 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Жданівського міського суду Донецької області від 13 лютого 2007
року позов задоволено частково. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Жданівка Донецької області на користь ОСОБА_1.
моральну шкоду в розмірі 21 500 грн.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2007 року
рішення Жданівського міського суду Донецької області від 13 лютого 2007
року  скасовано. У задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1. відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1. та скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суду виходив з того, що позивач не має право на
відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до пункту 22 статті 71
Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”      № 489-V від 19 грудня 2006 року на 2007 рік зупинено дію абзацу
четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та
членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку), підпункту “е”
п. 1 ч. 1 ст. 21, ч.3 ст. 28, абзацу 10 п. 7 ч. 7 ст. 17, п. 7 ч. 1 ст. 22 в
частині надання підприємству фінансової допомоги на безповоротній основі, ч. 3
ст. 34 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності”.

Проте, з такими висновками
апеляційного суду погодитися не можливо, оскільки вони зроблені з порушенням
норм матеріального права.

Встановлено, що позивач звернувся із
позовом у грудні 2006 року, тобто коли дія Закону України “Про
Державний бюджет України на 2007 рік”  №
489-V від 19 грудня 2006 року не поширювалася на ці правовідносини.

Відповідно до пункту 27 статті 77
Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік” дію абзацу четвертого
статті 1, підпункту “е” пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої
статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України “Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” в частині
відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей зупинено на 2006
рік.

Однак, апеляційний суд не врахував,
що страховий випадок із позивачем стався у 2004 році, коли йому вперше було
встановлено втрату працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, і з
цього часу в нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, тобто до
набрання чинності Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік” та
Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”.

Таким чином суд апеляційної інстанції
прийшов до хибного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Крім того, не можна погодитися і з
рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача моральної
шкоди, оскільки судом не наведено аргументів, щодо розміру відшкодування
моральної шкоди враховуючи, що у 2004 році позивачу визначено 40 % втрати
професійної працездатності, а у 2006 році 60 % втрати професійної
працездатності.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до вимог статей 21, 28
Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності” (в редакції 2006 року) при настанні страхового випадку
Фонд зобов'язаний у встановленому порядку відшкодувати моральну шкоду за
наявності факту заподіяння такої шкоди.

Моральна шкода, як зазначено у
пункті 3 статті 34 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності” ( в редакції 2006 року), заподіяна
умовами виробництва, що заподіяла потерпілому втрату професійної працездатності
відшкодовується Фондом і сума страхової виплати за моральну шкоду визначається
судом, але не може бути більшою ніж двісті розмірів мінімальної заробітної
плати, встановленої на день виплати.

При визначенні розміру заподіяної
позивачу моральної шкоди суд має керуватися засадами розумності, виваженості та
справедливості, а також має враховувати характер та обсяг фізичних та душевних
страждань, яких зазнав та продовжує зазнавати позивач, неможливості відновлення
професійної працездатності, важкість вимушених змін у житті позивача, характер
додаткових зусиль для організації його життя та вину відповідача в ушкодженні
здоров'я.

За таких обставин вважати
обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо задоволення вимог по
відшкодуванню моральної шкоди  немає
підстав.

Оскільки
порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного
вирішення справи, рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної
інстанції не можуть залишатися у силі і підлягають скасуванню, а справа
направленню до суду першої інстанції для розгляду іншим суддею.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2007 року та
рішення Жданівського міського суду Донецької області від 13 лютого 2007 року
скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду іншим
суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                       В.М.
Барсукова

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук