У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

5 березня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Виробничого
житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Дзержинського району м.
Харкова, виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова,
Харківської міської ради про визнання права власності на гараж, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 2 квітня
2007 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд із названим позовом.

Зазначав, що  рішенням  виконавчого
комітету  Дзержинської районної
ради м. Харкова  від  3
жовтня  1989  року йому було дозволено придбати у ОСОБА_2
належний їй гараж, розташований в м. Харкові по вул. 23 Серпня між будинками №
31 та № 31-А та переоформити його на своє ім'я.

З часу купівлі в жовтні 1989 року
спірного гаража за 4600 руб. він володіє ним і сплачує відповідні платежі.
Однак переоформити документи на своє ім'я він не встиг, оскільки ОСОБА_2
виїхала на постійне місце проживання в Канаду.

Оскільки право власності на гараж у нього виникло з часу укладення між ним
і ОСОБА_2 договору купівлі-продажу, але не було оформлено належними
документами, позивач просив суд про задоволення позову.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2006 року
позов задоволено: визнано за ОСОБА_1 право власності на гараж, розташований у
м. Харкові по вул. 23 Серпня між будинками № 31 і № 31-А та зобов'язано
Комунальне підприємство "Харківське міське бюро технічної
інвентаризації" зареєструвати право власності ОСОБА_1 в установленому
законом порядку.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 2 квітня 2007 року
рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення апеляційного суду
та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що позивач набув право
власності на спірний гараж, який є об'єктом самочинного будівництва, при умові
належного оформлення земельної ділянки, на якій розташована ця будівля.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд виходив з того, що спірний гараж є об'єктом самочинного
будівництва, а позивач не довів свого права на земельну ділянку, на якій гараж
розташовано.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього Кодексу - під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку  позовної давності
тощо),  які мають значення для вирішення
справи,  та  докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка   правова   норма
підлягає   застосуванню   до
цих  правовідносин.

При вирішенні справи місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 була
користувачем, а не власником спірного гаража, а земельна ділянка під гаражем
належить до комунальної власності міста.

При цьому місцевий суд не взяв до уваги той факт, що земельна ділянка для
будівництва спірного гаража була виділена управлінням головного архітектора
міста батькові ОСОБА_2 -  ОСОБА_3, якому
рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 11
листопада 1967 року № 267 було надано дозвіл на будівництво гаража  на виділеній земельній ділянці (а.с. 55).

Крім того місцевим судом не враховано, що на час смерті ОСОБА_3, яка
настала ІНФОРМАЦІЯ_1,  разом  з
ним  проживала  його дочка ОСОБА_2 (а.с. 58),   та що рішенням  виконавчого
комітету  Дзержинської районної
ради м. Харкова  від  3
жовтня  1989  року їй було надано дозвіл відчужити
позивачеві гараж, успадкований нею після смерті батька (а.с. 5).

Факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті батька ОСОБА_3 в порядку,
передбаченому ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, судом не спростовано.

При вирішенні справи суд не з'ясував порядок набуття громадянами права
власності на гараж, що існував на час виникнення спірних правовідносин, порядок
переходу права користування земельною ділянкою в разі відчуження такої будівлі,
а справу вирішив на підставі норм ЦК України 2003 року, дія якого на спірні
правовідносини не поширюється.

Крім того, покладаючи на Комунальне підприємство "Харківське міське
бюро технічної інвентаризації" обов'язок зареєструвати право власності
ОСОБА_1 в установленому законом порядку, місцевий суд не вирішив питання про
залучення цього підприємства до участі в справі як відповідача.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
обставини уваги не звернув та належним чином не перевірив доводів апеляційної
скарги.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2  ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2006 року та
рішення Апеляційного суду
Харківської області від 2 квітня 2007
року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф.
Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін