Справа №2-1540/08р.
Печерський районний суд м. Києва
в складі: головуючого -судді                                Цокол Л.І.
розглянувши у відкритому   судовому засіданні в приміщенні  суду в м. Києві цивільну справу за  позовом
ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ,
ОСОБА_2, за участі третьої особи приватного нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним дозволу, визнання частково
недійсним договору дарування та визнання права власності на прибудови,
Позивач Відмонт В.С. звернувся
до суду і просить визнати недійсним дозвіл Управління державного
архітектурного-будівельного контролю  за
№52 від 19.02.1999 року на введення в експлуатацію закінчених будівництвом
прибудов до житлового будинку АДРЕСА_1, визнати частково недійсним договір
дарування на ім'я ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом  Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3
30 грудня 2003 року за № 2619, визнати за ним , ОСОБА_1, право власності на
прибудови позначені на плані під літерами «а2» та «а3» до будинку АДРЕСА_1.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за життя власника будинку АДРЕСА_1, ним,
позивачем по справі було за власні кошти побудовано  дві прибудови
до будинку позначені на плані під літерами  «а2» та «а3». В 2007 році позивач дізнався
про те, що батьку відповідача, ОСОБА_4
було видано дозвіл на введення в експлуатацію закінчених будівництвом
прибудов, а в подальшому ним же  було
подаровано будинок АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 Позивач вважає, що оскільки
майно, в даному випадку прибудови ,  було
побудовано внаслідок спільної праці членів сім'ї, то він має право  вимагати визнання за ним право  власності
на прибудовані споруди.
Відповідач Управління
державного архітектурно-будівельного контролю свого представника до суду не
направив, в своїх письмових поясненнях заперечував щодо вимог про визнання
недійсним дозволу, посилаючись на те, що дозвіл було видано  в порядку, встановленому чинним
законодавством і не встановлює право власності на об'єкт нерухомості.
Представник відповідача
ОСОБА_2. ОСОБА_5. позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що спірний  будинок належав ОСОБА_6. , який заповідав
його своєму синові ОСОБА_4 , а останній в свою чергу подарував відповідачу,
своєї доньці. Прибудови до будинку ОСОБА_6., власник будинку на той час,
побудував до 1967 року, які в подальшому були прийняті в експлуатації в
установленому порядку.
Суд вислухавши пояснення
представника позивача ОСОБА_7., представника відповідача ОСОБА_5., дослідивши
письмові докази по справі, прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що будинок
АДРЕСА_1  належав ОСОБА_6 на підставі
договору на право забудови, посвідченим 4-ою Київською державною нотаріальною
конторою  28 грудня 1939 року.
17 вересня 1976 року ОСОБА_6.
зробив заповіт на будинок АДРЕСА_1 на ім'я свого сина ОСОБА_4, який був
посвідчений 6-ою Київською державною нотаріальною конторою.
Відповідно до свідоцтва про
право на спадщину по заповіту виданого 24 січня 1978 року до ОСОБА_4 перейшло
право власності на будинок АДРЕСА_1.
Житловий будинок АДРЕСА_1 та
земельна ділянка , на якій він розташований , площею 0,0500 га, відповідно до
договорів дарування від 30 грудня 2003 року були подаровані ОСОБА_4. ОСОБА_2.
16 квітня 2004 року відповідач ОСОБА_2. отримала державний акт на вказану
Так, під час вирішення справи
було встановлено наступне. Відповідно до рішення №43 виконавчого комітету
Печерської районної ради народних депутатів трудящих м. Києві від 23 січня 1967
року за самовільну прибудову до свого
будинку, а саме двох кімнат площею 24 кв. м. та кухні по вул.. Мічуріна
в м. Києві, матеріали стосовно домовласника ОСОБА_6  вирішено передати на   адмінкомісію
для притягнення його до відповідальності, а також зобов'язано  замовити в
бюро технічної інвентаризації поверховий план на свій будинок згідно
цього рішення в натурі.
Згідно поверхового плану, що
був виготовлений  27.05.1970 року , із
змінами внесеними до нього 3.04.1972року, видно що прибудови до будинку у
вигляді кімнати  площею 11,9 кв. м.,
веранди 5,9 кв. м., кухні 6,8 кв. м., санвузлу 3,8 кв. м., коридору  6,2 кв. м., існували в наявності.
Кімната розміром 22,7 кв. м, що
була розташована в  будинку  АДРЕСА_1
до прибудови вказаних приміщень була розділена на дві кімнати відповідно
розміром 10,5 кв. м. та 11,8 кв. м. після рішення Печерського районного
народного  суду від 08 квітня 1986 року,
яким зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди
ОСОБА_4 у встановленні перегородки
в кімнаті 22,7 кв. м. згідно плану забудови.
Управління державного архітектурно - будівельного  контролю Відмонту Миколі Сігізмундовичу  видано дозвіл
№52 на введення в експлуатацію
закінченого будівництвом
приватного житлового будинку по вул.. Мічуріна в  Печерському районі м. Києва .
Оцінивши в сукупності
встановлені судом обставини та відповідні їм норми закону, суд прийшов до
переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Так, позивач посилається на те,
що ще за життя свого батька здійснив прибудови до будинку АДРЕСА_1 . В
обґрунтування вказаної обставини, позивач надав квитанції про придбання  будівельних матеріалів за період з червня по
жовтень 1967року , 1968, 1981-1988 рр. без визначення конкретного місця їх транспортування
Зазначені докази суд відхиляє
, оскільки вони не підтверджують обставину здійснення будівництва прибудови по
АДРЕСА_1 позивачем за згодою власника будинку. При цьому суд звертає увагу на
те, що в січні 1967 року  домовласника
ОСОБА_6 було зобов'язано вжити передбачених
заходів щодо узаконення самовільно побудованих будівель. Отже прибудови
у вигляді кімнати  площею 11,9 кв. м.,
веранди 5,9 кв. м., кухні 6,8 кв. м., санвузлу 3,8 кв. м., коридору  6,2 кв. м. вже були побудовані на той період.
Посилання про  наявність у позивача права спільної сумісної
власності на прибудови до будинки АДРЕСА_1, які були побудовані до 1967 року ,
з урахуванням  положення ч 1 ст. 17
Закону України «Про власність»   суд
відхиляє, з огляду на відсутність доказів здійснення позивачем будівництва, а
також те, що положення вказаного закону не розповсюджуються на відносини , що
виникли до 1991 року.
В даному випадку главою 11 ЦК
України в редакції 1963 року було встановлення поняття спільної власності ,
наслідки прибудови або перебудови будинку, що є спільною частковою власністю.
Будинок АДРЕСА_1 не  належав
кільком особам, а належав одному власнику ОСОБА_6., а отже не був
об'єктом права спільної власності.
Позивач не навів переконливих
доводів в обґрунтування своїх  посилань
щодо порушення порядку видачі дозволу на введення в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкту, а з огляду на те, що позивач необґрунтовано посилається  на наявність у нього права спільної сумісної
власності на прибудови , позовна вимога є безпідставною.
Відповідно до ст.15 ЦК України
кожна особа має право звернутись на захист свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 16 цього ж
кодексу кожна особа має право звернутись
до суду за захистом  свого
особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В даному випадку суд зазначає
про відсутність будь-якого порушеного права або інтересу позивача, якій
На підставі викладеного та
керуючись  ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.
ст. 8,10,60,208,212,213,214,215 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Управління державного
архітектурно-будівельного контролю , ОСОБА_2, за участі третьої особи приватного
нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання
недійсним дозволу, визнання частково недійсним договору дарування та визнання
права власності на прибудови,   залишити
Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі заяви про
апеляційне оскарження протягом десяти
діб та подальшої подачі апеляційної скарги протягом двадцяти діб.

Суддя