Справа
№ 22ц - 175/08
Головуючий у 1 інстанції - Івасюта Л.В.
Доповідач - Осіпук В.В.
СУД  ВОЛИНСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

2
квітня 2008 року
місто Луцьк

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Волинської області в складі:

головуючого Завидовської-Марчук О.Г.

суддів Данилюк В.А., Осіпука В.В.

при секретарі Тарасюк Ю.А.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_6

відповідачів ОСОБА_2., ОСОБА_4.

представника відповідача ОСОБА_7.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу  за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5про усунення перешкод у
користуванні майном та виселення, зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, заповіту та
реєстраційного посвідчення, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1  на рішення Луцького міськрайонного суду від
20 грудня 2007 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 1999 року ОСОБА_8. звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2.,
ОСОБА_3., ОСОБА_4.,ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та
виселення. Покликалась на те, що їй на праві приватної власності належить
АДРЕСА_1, яку безпідставно займають відповідачі, чим чинять їх перешкоди у
користуванні житлом. Просила суд ухвалити рішення про примусове виселення відповідачів.

12 січня 2000 року ухвалою Луцького міськрайонного суду на підставі ст.105
ЦПК, в редакції 1963 року, проведено заміну неналежної сторони позивача
ОСОБА_8. на належного позивачаОСОБА_1

У лютому 2000 року ОСОБА_3. і ОСОБА_4. звернулись в суд із зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування і поділ спадкового
майна. Покликались на ті обставини, що на момент укладення договору дарування
26 серпня 1999 року їх бабця ОСОБА_8., дарувальник, внаслідок психічного
розладу здоров'я не могла розуміти значення своїх дій, а отже договір, за яким
вона подарувала своєму піклувальникуОСОБА_1 54/100, частину житлового будинку,
що знаходиться в АДРЕСА_2 є недійсним.

Крім того, зазначали, що оскільки ОСОБА_8., яка є їх бабцею, померла ІНФОРМАЦІЯ_1
року, то вони є спадкоємцями по закону нарівні з ОСОБА_1., що є дочкою
померлої, так як їх батько помер раніше бабці.

Просили визнати недійсним договір дарування та визнати за ними право на
27/100 частини будівлі, що належала покійній, виділивши її в натурі з
приєднанням до належної їм частини будинку.

Зустрічний позов був прийнятий судом до спільного розгляду з первісним
позовом. 10 травня 2000 року ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_2. збільшили позовні
вимоги заявлені у зустрічному позові, а саме звернулись з додатковими позовними
вимогами до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним. Покликались на те, що на
час складання заповіту 14 лютого 1992 року на ім'я ОСОБА_1, спадкодавець
ОСОБА_8. була недієздатною. А так як про наявність  заповіту їм стало відомо лише в судовому
засіданні 5 травня 2000 року, то просили поновити строк позовної давності і
визнати недійсним заповіт від 14 лютого 1992 року.

12 грудня 2007 року ухвалою Луцького міськрайонного суду, за клопотанням
відповідачів ОСОБА_2. та ОСОБА_4., їх вимогу у зустрічному позові до ОСОБА_1
про поділ спадкового майна залишено без розгляду.

Справа розглядалась судами неодноразово.

20 грудня 2007 року рішенням Луцького міськрайонного суду у позовіОСОБА_1
про усунення перешкод в користуванні майном та виселення відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_2. задоволено.

Визнано недійсними: договір дарування 54/100 житлового будинку, що
знаходиться в АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_8. та ОСОБА_1. 26 серпня 1999 року;
заповіт посвідчений 14 лютого 1992 року, яким ОСОБА_8. заповілаОСОБА_1 все своє
майно; реєстраційне посвідчення №03282 серія ЮФ, видане 13 вересня 1999 року
Волинським обласним бюро технічної інвентаризації на частину спірного житлового
будинкуОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3., ОСОБА_2., ОСОБА_4. 633 грн. 52 коп.
понесених судових витрат.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить дане
рішення скасувати із-за неповного з'ясування судом першої інстанції обставин,
що мають значення для справи та невірного застосування норм матеріального права
і ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини
справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 14
рудня 1998 року, реєстраційного посвідчення Волинського обласного бюро
технічної інвентаризації серія ЮФ №02936 від 6 серпня 1999 року, довідки-характеристики
№15299, виданої даним бюро, ОСОБА_8. на праві приватної власності належала
квартираАДРЕСА_1, що становить 54/100 частини цього будинку (а.с.59-68, т.2),
решта будинку, а саме НОМЕР_1 що становить 46/100 його частини, належить на
праві спільної часткової власності відповідачам ОСОБА_2. та ОСОБА_4.

Крім того, встановлено, що 14 лютого 1992 року ОСОБА_8. все своє майно
заповіла своїй дочціОСОБА_1 та посвідчила заповіт у Ковельській міській
державній нотаріальній конторі (а.с.77, т.1). 26 серпня 1999 року ОСОБА_9.
подарувалаОСОБА_1 54/100 житлового будинку, що знаходиться в місті АДРЕСА_2,
договір посвідчено нотаріально (а.с.58, т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8. померла у віці 91 рік (а.с.67, т.1).

Відповідно до реєстраційного посвідчення серія ЮФ №03282 Волинського
обласного бюро технічної інвентаризації від 13 вересня 1999 року 54/100 частини
будинкуАДРЕСА_2 на підставі договору дарування, на праві приватної власності
було зареєстровано за позивачем ОСОБА_1. (а.с.196).

Згідно акту №148 повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від
30 травня 2007 року проведеної експертною комісією Львівської обласної
державної клінічної психіатричної лікарні ОСОБА_8. в період часу 1990-1999
років страждала стійким хронічним психічним захворюванням у формі
атеросклеротичного недоумства з психотичними розладами, тому у вказаний період
часу вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст.55 ЦК України, в редакції 1963 року, угода, укладена
громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у
такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними,
може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978
року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при
вирішенні питання про визнання угоди недійсною суду необхідно врахувати те, що
визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був
її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями
померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Отже, врахувавши наведені обставини, як висновок повторної посмертної  судово-психіатричної експертизи, так і інші
письмові докази, покази свідків, суд першої інстанції, на думку колегії суддів,
цілком підставно прийшов до висновку, що ОСОБА_8. на час складання заповіту та
укладення договору дарування, оспорюваних відповідачами, перебувала у такому
стані, коли не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними та ухвалив
законне рішення про відмову в позовіОСОБА_1 і задоволив зустрічні позовні
вимоги.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315,
319  ЦПК України, колегія суддів,
-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, рішення Луцького
міськрайонного суду від 20 грудня 2007 року у
даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
/-/  Завидовська-Марчук О.Г.

Судді
/-//-/          Данилюк В.А., Осіпук В.В.

Згідно
з оригіналом:

Суддя
апеляційного суду
В.В.Осіпук

Друк.бсф.