У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19 березня 2008 року                                                                   м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України у складі:

Головуючого:             Яреми А.Г.

Суддів: Лихути Л.М., Охрімчук Л.І.,
Сеніна Ю.Л., Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю
“Маяк” про стягнення компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги при
звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до товариства
з обмеженою відповідальністю “Маяк” про стягнення компенсації за невикористані відпустки,
вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що з 4 лютого 2003
року по    13 березня 2006 року працював у
ТОВ “Маяк” на посаді головного бухгалтера. Наказом №9 від         13
березня 2006 року був звільнений по ст. 40 п.1 КЗпП України з виплатою компенсації
за невикористану відпустку в розмірі 132 грн. 84 коп., але не
за весь час роботи на підприємстві, а лише за період з часу поновлення на роботі
за рішенням суду по час повторного звільнення, тобто за період з 28 жовтня 2005
року по 13 березня 2006 року.

Позивач зазначив, що за період безперервної роботи на підприємстві
з       4
лютого 2003 року по 13 березня 2006 року він не використовував належні йому щорічні
відпустки і відповідач зобов'язаний був нарахувати йому та виплатити в день звільнення
компенсацію за невикористані відпустки на підставі ст.83 КЗпП
України.

Оскільки підприємство ці вимоги закону
виконало частково, позивач вважав, що з підприємства слід
стягнути на його користь компенсацію за невикористані відпустки за весь період його
роботи у ТОВ “Маяк” в розмірі 1986 грн. 84 коп., вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного
заробітку, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, а також
відшкодувати заподіяну моральну шкоду.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області
від           15 січня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю
“Маяк” на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані
відпустки в розмірі 1 143 грн. 80 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку
про звільненні в сумі 5 000 грн. та             6 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 26 березня 2007 року рішення Шаргородського районного суду Вінницької
області від 15 січня 2007 року змінено, вказано
в резолютивній частині про стягнення на користь ОСОБА_1 1143грн. 80 коп. - компенсації за невикористані відпустки.          В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Вінницької області
від 26 березня 2007 року і залишити в силі рішення Шаргородського районного суду
Вінницької області від 15 січня 2007 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального
та неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції встановив, що позивачу за час роботи
головним бухгалтером в ТОВ “Маяк” не надавались щорічні відпустки і
при звільненні 13 березня 2006 року з вини відповідача не була виплачена
компенсація за всі невикористані відпустки в розмірі 1143грн. 80 коп.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку, апеляційний суд виходив із того, що
позивачем не надано доказів того, що він не мав можливості використовувати
щорічні відпустки і що відповідач при зверненні до нього відмовив у наданні
відпустки чи виплаті компенсації. Апеляційним судом також враховано, що позивач
є пенсіонером, отримує пенсію і  тому не
можна вважати, що він втрачав заробіток.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

В ході розгляду справи судами встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював головним бухгалтером ТОВ “Маяк” в м. Васильків з
4 лютого 2003 року по 13 березня 2006 року, що підтверджується наказами №1 від 4 лютого 2003 року та №9 від 13 березня 2006 року. За вказаний
період йому щорічні відпустки не надавались. Відповідачем в день
звільнення ОСОБА_1 не повністю виплачено
компенсацію за невикористані відпустки.

Згідно зі ст. 83 КЗпП України у
разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі
невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника належних
звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх
розмір, підприємство повинне виплатити
працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить
рішення по суті спору.

Таким чином обов'язок по виплаті
компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника покладається
на роботодавця незалежно від прохання працівника про виплату такої компенсації.

Ст. 117 КЗпП України застосовується
у разі несвоєчасної виплати належних працівнику сум незалежно від наявності
клопотання працівника про їх виплату.

Посилання апеляційного суду на те,
що позивач, будучи пенсіонером, отримує пенсію, і тому не можна вважати, що він
втрачав заробітну плату, також не ґрунтується на законі і не може бути
підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку
за час затримки розрахунку.

Що стосується відмови в задоволенні
вимог про відшкодування моральної шкоди, то апеляційний суд вказав, що
позивачем не надано переконливих доказів того, що саме через звільнення йому
заподіяно моральну шкоду.

Проте, заявляючи вимоги про
відшкодування моральної шкоди, позивач вказував, що моральну шкоду йому
заподіяно не тільки звільненням, а і несвоєчасною виплатою належних йому сум
при звільненні.

Суд першої інстанції,
з'ясувавши всі обставини справи, обґрунтовано прийшов до висновку про
необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки саме з
вини відповідача позивачу при звільненні не були повністю виплачені належні
суми.

Враховуючи, що апеляційним
судом було помилково змінене судове рішення, ухвалене згідно із законом, ухвалу
апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2007 року слід скасувати і залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 343, 344
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х  в
а  л  и
л  а :

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 березня
2007 року скасувати, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області
від   15 січня
2007 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                 Ярема А.Г.

Судді:                                                                                   Лихута Л.М.

Охрімчук Л.І.

Сенін Ю.Л.

Шабунін В.М.