Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 травня 2008 року                       Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області в складі судді Дмитренко А.М. при секретарі
судового засідання  Музиченко О.О.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1
справу за позовом  ОСОБА_1до ОСОБА_2, в
інтересах якої  діє ОСОБА_5, про усунення
перешкод в землекористуванні та про скасування земельного сервітуту, 3-ї особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з
вказаним позовом мотивуючи тим, що 05.10.2005 року між нею та відповідачкою
було укладено договір № 76 на встановлення земельного сервітуту на право
обслуговування жилого будинку та договір № 75 між відповідачкою та нею на
встановлення земельного сервітуту на право проходу, користування та
обслуговування господарських споруд, прокладання водопроводу через сусідню земельну
ділянку відповідно до плану, але відповідач чинить перешкоди до проходу,
користування та обслуговування господарських споруд, не дозволяє проходити до
господарських будівель, також в жовтні 2007 року батьки відповідачки без згоди
позивача збудували цегляний паркан поперек земельної ділянки, що фактично
перешкоджає позивачу проходити до вбиральні та колонки. А тому позивач просила
суд розірвати договори на встановлення земельних сервітутів, усунути для неї
перешкоди в користуванні спірною земельною ділянкою, зобов»язати відповідача
розгородити земельну ділянку та демонтувати зведений цегляний паркан.

В судовому засіданні позивач, її
представник уточнили позовні вимоги і просили суд скасувати земельні сервітути,
встановлені вказаними вище договорами, в частині усунення перешкод в
землекористуванні шляхом зобов»язання відповідача розгородити земельну ділянку
та знести цегляний паркан позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача позов не
визнала та пояснила, що співвласником домоволодіння по АДРЕСА_1є її дочка
ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1року народження, а тому всі питання щодо будівництва
паркану, встановлення порядку користування земельною ділянкою, встановлення
земельних сервітутів позивачка вирішувала з нею як матір»ю відповідачки, вони
жодних перешкод щодо користування позивачкою вбиральнею та колонкою не чинять,
цегляний паркан вони побудували за згодою позивачки і в ньому є хвіртка для
проходу позивачки до вказаних надвірних споруд, крім того, необхідності
користуватися цими спорудами позивачка не має, оскільки до будинку проведена
вода і в частині будинку, де проживає позивачка, у неї обладнано санвузол, а
тому всі вимоги позивачки є надуманими.

За ухвалою суду від 25.03.2008 року
в якості 3-х осіб по справі без самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідача було залучено співвласників вказаного домоволодіння ОСОБА_3. та
ОСОБА_4., які в суді просили вирішити даний спір на розсуд суду, пояснили, що
між співвласниками будинку був встановлений порядок користування земельною
ділянкою і спорів не було, тією частиною земельної ділянки, якою зараз
користуються позивач та відповідач, користувалися попередні співвласники
будинку -мати та син ОСОБА_6 спільно, коли частини в цьому будинку придбали
позивач та відповідач, то між ними і почалися спори з приводу
землекористування, до яких 3-ї особи жодного відношення не мають, але на тій
частині земельної ділянки, яка перебуває в користуванні сторін, жодних парканів
ніколи не було, а вбиральнею та колонкою користувалися ОСОБА_6 спільно; в
послідуючому в судове засідання 3-ї особи не з»явилися, про час розгляду справи
повідомлялися належно, але позивач, представники позивача та відповідача не
заперечували щодо продовження розгляду справи без участі 3-х осіб.

Заслухавши пояснення позивача, її
представника, представника відповідача, покази свідків, оглянувши матеріали
даної справи, відмовний матеріал Білоцерківського  МВМ-1
№ 9134 за жовтень 2007 року, суд приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення з  слідуючих  підстав.

Так, по справі встановлено, що
домоволодіння по АДРЕСА_1належить на праві спільної часткової власності
позивачу /квартира 1/, відповідачу /квартира 6/, ОСОБА_3. /квартира 2/ та
ОСОБА_4. /квартира 3,5/, що стверджується копіями витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно /а.с.13/ та технічного паспорта МБТІ станом на
28.08.2007 року /а.с.23-25/.

Як вбачається з копії договору
дарування від 18.05.2005 року /а.с.14/,
який було укладено між позивачкою та ОСОБА_6., позивачка набула у
власність 19/100 частин вказаного вище будинку, що складається з веранди,
кухні, житлової кімнати, та наступні господарські споруди: сарай з погрібом
«В», вбиральня «Е», гараж «Л», &frac12; частина водопроводу.

Відповідач набула у власність 2/25
частини цього будинку на підставі договору дарування від 03.06.2005 року, що
слідує з копії технічного паспорта МБТІ.

Відповідно до рішення
Білоцерківського міськрайонного суду від 09.10.2007 року по справі  № 2-2518 , яке набрало законної сили і копія
якого надана суду /а.с.43/, за позовом ОСОБА_5, законного представника
ОСОБА_2., яка на той час була неповнолітньою, змінено ідеальні частки
співвласників будинку № АДРЕСА_1у праві власності на будинок, а саме: за
позивачкою ОСОБА_1було визнано право власності на 25/100 частин будинку
/квартира 1/ та на сарай, погріб і 1/2 частину вбиральні; за відповідачкою
ОСОБА_2визнано право власності на 43/100 частини цього будинку /квартира 6/ і
на сарай, &frac12;
частину вбиральні; за ОСОБА_3. визнано право власності на
11/100 частин будинку /квартира 2,4/ і на два сараї, вбиральню; за ОСОБА_4
визнано право власності на 21/100 частину будинку /квартири 3,5/ і погріб,
вимощення.

В судовому засіданні також
встановлено, що за вказаним домоволодінням закріплено в користування земельну
ділянку розміром 910 кв.м -норма та 346 кв.м-лишки відповідно до рішення
виконкому Білоцерківської міської ради за № 72 від 24.02.1954 року.

На земельній ділянці розташовані
такі надвірні та господарські споруди: сараї «Б» і «К», які належать ОСОБА_3.,
сарай «М» належить відповідачці, сарай «В»-позивачці, вбиральня «З»-ОСОБА_3.,
вбиральня  «Е»-позивачці та відповідачці
в рівних частинах.

Ці обставини підтверджуються копією
технічного паспорта МБТІ, копією вказаного вище рішення суду, не
заперечуються  особами, які беруть участь
у розгляді справи.

З матеріалів справи слідує, що за
рішенням 29 -ї сесії Білоцерківської міської ради  від 31.10.2005 року № 355 було затверджено
виготовлену «Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що
посвідчують право власності на земельну ділянку громадян України в межах
Білоцерківської міської ради», а також площі, переданих у власність та в оренду
громадянам земельних ділянок згідно додатку № 2 : п.217 -ОСОБА_1. на земельну
ділянку у власність по АДРЕСА_1 площею 128 кв.м для будівництва та
обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що
стверджується копією витягу з зазначеного рішення /а.с.84/.

А згідно рішення Білоцерківської
міської ради від 21.08.2006 року  № 88
/а.с.116/ визнано таким, що втратив чинність пункт 217 додатку 2 до
вищезазначеного рішення сесії міської ради про передачу в приватну власність
земельної ділянки ОСОБА_1. у зв»язку з добровільною відмовою і відсутністю
державного акта на право власності на землю.

Як зазначено в довідці
Білоцерківського міського відділу земельних ресурсів від 24.07.2006 року
/а.с.45/,  земельні ділянки інших
співвласників вказаного будинку у власність не передані, що підтвердили також в
суді представник відповідача та 3-ї особи.

Отже, земельна ділянка
домоволодіння № АДРЕСА_1перебуває в спільному користуванні співвласників
домоволодіння, розподіл земельної ділянки між ними не проводився, а встановився
порядок користування частинами земельної ділянки, при цьому, земельною
ділянкою, яка розташована біля частин будинку, що належать на даний час
позивачці та відповідачці, перебувала у спільному користуванні попередніх
співвласників будинку-матері та сина ОСОБА_6, позивачка та відповідачка майже в
один час придбали частки у праві власності на будинок і погодили порядок
користування земельною ділянкою.

З матеріалів справи  вбачається, що 05.10.2005  року між відповідачкою та позивачкою було
укладено письмовий договір № 75 на встановлення земельного сервітуту для
позивачки на право проходу, користування та обслуговування господарських споруд
/вбиральня, колонка/, прокладання водопроводу через сусідню земельну ділянку
відповідно до плану на строк-постійно, а також письмовий договір № 76 на
встановлення земельного сервітуту для відповідачки на право обслуговування
власної споруди /жилий будинок/ відповідно до кадастрового плану, що слідує з
копій цих договорів /а.с.15-16/.

Як підтверджується довідкою
управління земельних ресурсів у м.Білій Церкві від 07.11.2007 року /а.с.17/,
договір сервітуту № 75 зареєстровано в Книзі реєстрації договорів сервітуту під
№ 14 від 05.10.2005 року, а договір сервітуту № 76 зареєстровано у вказаній
Книзі під  № 15 від 05.10.2005 року.

За ст.98 ЗК України право
земельного сервітуту-це право власника або землекористувача земельної ділянки
на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою
/ділянками/.

Отже, зміст права земельного
сервітуту полягає в тому що власник /користувач/  однієї земельної ділянки має право на
обмежене користування суміжною /сусідньою/ земельною ділянкою з метою усунення
недоліків власної ділянки.

Згідно ст.100 ЗК України земельний
сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних
ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Право земельного сервітуту виникає
після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної
реєстрації прав на земельну ділянку.

Як передбачено в ст.102 ЗК України
дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках рішення суду про
скасування земельного сервітуту /п.»в» ч.1/.

Відповідно до ст.406 ЦК України
сервітут припиняється також у разі: відмови від нього особи, в інтересах якої
встановлений сервітут; припинення обставини, яка була підставою для
встановлення сервітуту.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
щодо припинення дії земельних сервітутів, які були встановлені на підставі вказаних
вище договорів, посилається на те, що вказані договори були ними укладені в
зв»язку з тим, що вона мала намір приватизувати земельну ділянку розміром 128
кв.м,  за
її заявою готувалася вся необхідна для цього технічна документація, але
батьки відповідачки без погодження з нею побудували на земельній ділянці
цегляний паркан, що перешкоджає їй користуватися розташованими на земельній
ділянці надвірними спорудами-вбиральнею та колонкою, з метою проходу до яких і
укладався між ними договір на встановлення земельного сервітуту, а розірвати
вказані договори в односторонньому порядку, тобто, відмовитися від вказаних
сервітутів, вона не може відповідно до умов укладених договорів.

При вирішенні даного спору суд
виходить з наступного.

Так, право земельного сервітуту
відповідно до законодавства-це право власника або землекористувача однієї
земельної ділянки на обмежене користування суміжною /сусідньою/ земельною
ділянкою, що передбачає чітке визначення меж земельних ділянок.

А як зазначено вище, між позивачкою
та відповідачкою не був проведений
розподіл земельної ділянки, вся земельна ділянка біля домоволодіння №
АДРЕСА_1перебуває у спільному користуванні співвласників домоволодіння, між
сторонами по справі існує спір з приводу землекористування, межі частин земельної
ділянки, якими вони користуються, не були чітко визначені, не були встановлені
в натурі /на місцевості/.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачкою було погоджено межі частини земельної ділянки, на яку вона мала
намір оформити право власності, тільки з суміжними землекористувачами, тобто,
власниками сусідніх будинків, що підтверджується копією акту про встановлення
на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки /а.с.10/.

З копії зведеного плану ділянок по
АДРЕСА_1/а.с.11/ слідує, що внутрішні межі земельної ділянки цього
домоволодіння були погоджені співвласниками, про що свідчать їхні підписи на
цьому плані, але межі ділянок в натурі /на місцевості/ не були встановлені.

До того ж за зверненням сторін
виготовлялося ще декілька різних варіантів зведених планів вказаної земельної
ділянки, крім зазначеного вище, що підтверджується копіями планів /а.с.9, 21/.

Про те, що між сторонами по справі
існують спори з приводу землекористування, свідчить і відмовний матеріал
Білоцерківського МВМ-1 № 9134 за жовтень 2007 року,  який оглядався судом.

Отже, суд вважає, що в даному
випадку були взагалі відсутні підстави для встановлення земельних сервітутів,
передбачені законом, оскільки не існувало двох суміжних /сусідніх/ ділянок з
чітко визначеними межами, встановленими в натурі /на місцевості/.

Крім того, при укладенні договорів
на встановлення земельних сервітутів, сторони взагалі не погодили, яким чином
кожен із них і якою частиною земельної ділянки може користуватися, тобто, не
визначили чітко межі /умови/ користування власником панівної земельної ділянки
певною частиною обслуговуючої ділянки, що унеможливлює використання земельного
сервітуту відповідно до його призначення.

Отже, виходячи з наведеного суд
вважає за можливе скасувати земельні сервітути, встановлені на підставі
договорів між сторонами по справі, як такі, що встановлені  безпідставно з порушенням діючого
законодавства, на що вказано вище.

Крім того, позивачка дійсно
відмовляється від земельного сервітуту , встановленого в її інтересах, але
відповідно до п.5 вказаних договорів на встановлення земельних сервітутів,
розірвання договору в односторонньому порядку можливе тільки за рішенням суду.

А як вказано вище, підставою для
встановлення земельних сервітутів була та обставина, що позивачка почала
готувати технічну документацію для приватизації земельної ділянки і мала намір
отримати у власність земельну ділянку розміром 128 кв.м, але державний акт не
отримала  і від подальшого вирішення
цього питання відмовилась,  що призвело
до визнання нечинним рішення міської ради стосовно передачі земельної ділянки
зазначених розмірів у власність відповідачки, що свідчить також про припинення
обставини, яка була підставою для встановлення сервітутів.

Як встановлено судом, вбиральня
«Е», яка належить обом сторонам, і водопровідна колонка, розташовані на частині
земельної ділянки, яка на даний час перебуває в користуванні відповідачки та
членів її сім»ї.

Позивач посилається на те, що
батьки відповідачки без погодження з позивачкою збудували на земельній ділянці
цегляний паркан таким чином, що за парканом залишилися вбиральня і колонка,
вона не має можливості користуватися ними, жодної згоди на будівництво такого
паркана вона не давала, дозволила тільки побудувати тимчасовий шиферний паркан.

Заперечуючи проти позову
представник відповідача посилається на те, що паркан збудовано в жовтні 2007
року з дозволу позивачки, крім того, в паркані є хвіртка для того, щоб
позивачка мала змогу проходити до колонки і вбиральні, але потреби в
користуванні цією колонкою, яку демонтовано на даний час, та вбиральнею, яка
майже розвалилася, позивач не має, оскільки до будинку проведено воду і в
квартирі позивачки обладнано санвузол.

Але такі твердження представника
відповідача спростовуються дослідженими в суді доказами.

Відповідно до ст.23 Закону України
«Про планування та забудову територій»

планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній
будинків і споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням
інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і
споруд.

Жодних достовірних доказів суду з
приводу того, що цегляний паркан, який розділяє земельну ділянку домоволодіння,
побудовано зі згоди позивачки, представником відповідача суду не було надано.

Навпаки, свідок ОСОБА_7. в суді показав,
що в 2007 році він за замовленням ОСОБА_5. зводив біля їхнього будинку цегляний
паркан висотою більше 2,5 м, довжиною біля 3,5 м, в паркані є невелика хвіртка
шириною близько 70 см, яка закривається зі сторони відповідачки, сусіди весь
час цікавилися цим будівництвом, навіть перешкоджали.

Тобто, це підтверджує посилання
позивачки з приводу того, що своєї згоди на будівництво паркану вона не давала.

Що стосується тверджень
представника відповідача з приводу того, що позивач не має потреби в
користуванні вбиральнею та колонкою, то судом враховується наступне.

Відповідно до технічних умов на
підключення водопроводу в будинок та каналізування квартири позивачки від
24.03.2006 року за № 64 /а.с.87/ їй дозволено підключення водопостачання «на
відро».

Як пояснив свідок
ОСОБА_8.-начальник водопровідної мережі КП «Білоцерківводоканал», це означає,
що відсутні технічні можливості для користування санвузлом у квартирі
позивачки, тобто, у квартиру може бути підведена тільки вода, а для
каналізування потрібно збудувати вигрібну яму, що за санітарними нормами на її
частині земельної ділянки є неможливим, тобто, дозволу на користування
санвузлом, якщо його і обладнано в квартирі, позивачка не зможе отримати, крім
того, на даний час  відсутній дозвіл на
підключення водопостачання і до квартири № 2 цього будинку, про що їхніми
працівниками було складено відповідний акт і попереджено про це співвласника
будинку, водорозбірна колонка, яка знаходиться на земельній ділянці, не може
бути демонтована, вона повинна працювати.

Отже, позивач має на даний час
потребу в користуванні вбиральнею «Е» та колонкою, які  розташовані
за збудованим цегляним парканом, що створює перешкоди для позивача і
позбавляє її можливості користуватися належним чином цими надвірними спорудами,
до того ж за рішенням суду за позивачкою було визнано право власності на &frac12; частину вказаної вбиральні.

Крім того, до вирішення питання про
розподіл земельної ділянки в натурі або до встановлення порядку  користування земельною ділянкою за згодою
співвласників домоволодіння, така ділянка перебуває у спільному користуванні
всіх співвласників відповідно до положень ст.89 ЗК України, а тому спорудження
будь-яких парканів без згоди інших співвласників є також порушенням їхніх прав.

Для відновлення порушеного права
позивач просить суд зобов»язати відповідача усунути вказані перешкоди в
користуванні земельною ділянкою та зобов»язати відповідача за її рахунок  розгородити земельну ділянку і знести
цегляний паркан.

Відповідно до ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з
позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки здійснюється
шляхом  відновлення стану
земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій,
що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших,
передбачених законом, способів.

Отже, проаналізувавши всі надані
докази, суд приходить до висновку, про можливість скасувати земельні сервітути,
встановлені вказаними вище в рішенні договорами між сторонами по справі, та про
можливість усунення перешкод для позивачки в користуванні земельною ділянкою
біля домоволодіння № АДРЕСА_1шляхом  зобов»язання
відповідачки розгородити земельну ділянку та демонтувати за власні кошти
зведений цегляний паркан.

На підставі ст.4 Декрету КМ України
«Про державне мито» позивач звільнена від сплати держмита /судового збору/ на
користь держави.

Керуючись ст.ст.98-102, 152,158 ЗК
України, ст.ст.401-404, 406 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про планування
та забудову територій», ст.ст.10,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд-

В
И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Скасувати земельний сервітут на
право проходу, користування та обслуговування господарських споруд /вбиральні,
колонки/, прокладання водопроводу через сусідню земельну ділянку відповідно до
плану, встановлений на підставі договору від 05.10.2005 року за № 75 між ОСОБА_2
і  ОСОБА_1, та скасувати земельний
сервітут на право обслуговування власної споруди /жилого будинку/ відповідно до
кадастрового плану, встановлений на підставі договору від 05.10.2005 року за №
76 між ОСОБА_1  і ОСОБА_2.

Усунути перешкоди для ОСОБА_1/квартира
№ 1/ в користуванні земельною ділянкою біля домоволодіння № АДРЕСА_1в м.Білій
Церкві, зобов»язавши ОСОБА_2 /квартира № 6/
розгородити  частину земельної
ділянки, яка перебуває в користуванні обох сторін, та демонтувати  за власні кошти зведений цегляний паркан.

Стягнути з ОСОБА_2. на користь
держави 8 грн.50 коп. держмита.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, яка може
бути подана  через Білоцерківський
міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя                                   Дмитренко
А.М.