Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

3 квітня 2008 року
місто Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.

суддів Демянчук С.В., Григоренка
М.П.

з участю секретаря
судового засідання Демчук О.С.

представників сторін та відповідачів

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду
в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 24 січня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 24 січня 2008 року ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2., ОСОБА_3і ОСОБА_4 про
стягнення  25 780,25 грн. боргу за
договором позики.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить апеляційний
суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи обгрунтовує тим, що місцевий суд не застосував закон, який
підлягав застосуванню, зокрема ст. ст. 1046, 1047, 1048, 1049, 1051, п. 4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р., ст. ст. 214, 374, 375 ЦК
України 1963 р.  Відмовляючи їй у
задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував положень ч. 2 ст. 376 ЦК
України 1963 р., згідно з якими в тих випадках, коли договір позики повинен
бути укладений  у письмовій формі (стаття
375 цього Кодексу),  заперечення  його
за безгрошовістю шляхом
свідоцьких  показань  не
допускається,  за винятком
випадків кримінально карних дій. Аналогічні вимоги містяться і в ст. 1051
чинного ЦК України. Вважає, що всі відповідачі повинні нести перед нею
солідарну відповідальність, оскільки ОСОБА_3і ОСОБА_4 виступили поручителями
позичальника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі
апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи позивачці у задоволенні її
позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що укладений сторонами
договір позики був безгрошовим та мав на меті приховати іншу угоду -
відшкодування відповідачем заподіяних позивачці збитків унаслідок пошкодження
транспортного засобу, який належав дітям позивачки.

Проте погодитися з таким висновком місцевого суду не можна, оскільки він не
відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Статтею 4 ЦК України 1963 р., яка була чинною на час виникнення
правовідносин сторін, було передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають
з підстав,  передбачених законодавством
Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч  і
не  передбачені  законом,
але  в  силу загальних  начал
і  змісту  цивільного
законодавства  породжують цивільні
права і обов'язки.  Відповідно до цього
цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених
законом,  а  також
з  угод,  хоч
і  не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 1 жовтня 2003 року
відповідачем ОСОБА_2 була написана позивачці боргова розписка (а. с. 22) у
зв*язку з тим, що ним був пошкоджений транспортний засіб, який належав синам
позивачки. За домовленістю сторін борг, що виник у відповідача внаслідок
заподіяння ним матеріальної шкоди, був замінений новим зобов*язанням -
позиковим, що не суперечило чинному на той час законодавству, і зокрема ст. 220
ЦК України 1963 р.

Строком виконання відповідачем боргового зобов*язання
перед позивачкою було визначено 1 жовтня 2006 року, тобто вже після набрання
чинності новим ЦК України.

Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України 2003 р. правила Цивільного кодексу України про відповідальність за
порушення договору застосовуються у тих випадках, коли відповідні порушення
були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в
договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша
відповідальність за такі порушення.

Тому згідно з ч. 2 ст. 625 чинного ЦК України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час прострочення,  а також три проценти річних  від
простроченої  суми,  якщо
інший  розмір процентів не
встановлений договором або законом.

З урахуванням того, що з 20 200 грн. основного боргу
відповідачем було повернено позивачці
4115,75 грн., його залишковий борг становить 16 084,25 грн.

Оскільки позивачкою вимог про стягнення суми боргу з
урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів
річних  від  простроченої  суми не заявлено - зазначені суми на користь
ОСОБА_1 з відповідача стягненню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про стягнення щомісячних
(річних) процентів, які були передбачені угодою сторін за користування позикою,
то ці вимоги задоволені бути не можуть, оскільки суперечать вимогам ст. 374 ЦК
України 1963 р., які були чинними на час його укладення, а також відповідно до
правил п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р.

Згідно зі ст. 191 ЦК України 1963 р., яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин сторін, договір поруки повинен бути
укладений у письмовій формі. Проте в матеріалах справи такий письмовий договір
відсутній, а є лише боргова розписка ОСОБА_2. на підтвердження укладеного ним
із позивачкою договору позики.

Тому з урахуванням наведеного сума неповерненого боргу в
сумі 16 084,25 грн. підлягає стягненню на користь позивачки виключно з
боржника, відповідача у даній справі ОСОБА_2.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 191, 220, 374 ЦК України
1963 р., ст. 625, п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України
2003 р., ст.ст. 10, 60, 303, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 24 січня 2008 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
позивачки ОСОБА_1 16 808,04 (шістнадцять тисяч вісімсот вісім) грн.
неповерненого боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 63 (шістдесят) грн.
понесених судових витрат у справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити, а інші доводи апеляційної
скарги відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його
проголошення  і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: