У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р
А Ї Н И

4 червня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Барсукової В.М.,

Данчука В.Г.,

Балюка М.І.,

Косенка В.Й.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2до ОСОБА_3, третя особа - Коломийська міська рада, про
встановлення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області
від 24 грудня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області
від 20 лютого 2008 року,

встановила:

У лютому 2007 року ОСОБА_1
та  ОСОБА_2 звернулися в суд
із позовом до ОСОБА_3про встановлення між
співвласниками АДРЕСА_1    порядку    користування   земельною
ділянкою   площею  560, 16 кв. м., закріпленою за цим будинком,
виділивши їм у користування  49/100
частин цієї земельної ділянки, а відповідачці - 51/100.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від
24 грудня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 20 лютого 2008 року, позов задоволено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_3просить скасувати зазначені судові рішення  та передати справу
на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі рішення не відповідають зазначеним вимогам з таких
підстав.

Встановлено,  що  сторони
є співвласниками АДРЕСА_1частки яких відповідно складають 49/100 і
51/100.

Задовольняючи позов про встановлення
порядку користування земельною ділянкою за співвласниками зазначених квартир,
суд виходив із того, що рішенням Коломийської міської ради від 23 грудня 1953
року № 553 за будинком закріплена земельна ділянка площею 650, 5 кв. м, яка
відповідно до ст. 120 ЗК України у зв'язку з переходом до них права власності
на будинок перейшла у їх користування як співвласників будинку, для
обслуговування якого ця земельна ділянка виділена.

Однак з такими висновками не можна погодитися, оскільки
суд дійшов їх із порушенням норм матеріального й процесуального права.

Так, згідно зі ст. ст.
18-21 ЗК України земельний фонд України відповідно до цільового призначення
поділяється на дев'ять категорій, кожна з яких має свій правовий режим залежно
від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють
функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у
галузі управління використання земельних ділянок.

Цільове призначення земель - це встановлені
законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей
відповідно до їх категорій, тобто цільове призначення конкретної земельної
ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та
зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної
ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до
затверджених планів розвитку території, зонуванням земель, а також правовим
режимом відповідної категорії земель.

До однієї з таких категорій
відносяться землі житлової та громадської забудови, до яких належать земельні
ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової
забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування
відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних
стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (п. “б” ч. 1 ст.
19, ст. ст. 38, 39 ЗК України).

Порядок використання вказаних земельних ділянок регулюється Законами
України: “Про основи містобудування”, “Про планування і забудову територій”,
Типовими регіональними правилами забудови, затвердженими наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 10 грудня
2001 року № 219, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України  від  3
січня 2002 року за № 4/6292.

Як убачається з матеріалів
справи, зокрема плану земельної ділянки, спірна земельна ділянка є частиною
земельної ділянки житлової забудови площею 557,9 га, на якій розташований
двохквартирний жилий АДРЕСА_1, що належав до державного житлового фонду, і не
перебувала в користуванні чи власності окремих громадян.

Вирішуючи спір та визначаючи
порядок користування зазначеною земельною ділянкою, суд не з'ясував правовий
статус спірної земельної ділянки, не дослідив генеральний план цього населеного
пункту, іншу містобудівну документацію: плани розмежування земельних ділянок,
плани земельно-господарського устрою території міста із зазначенням розміру та
якісних характеристик земельних ділянок і їх цільового призначення; не
з'ясував, яке рішення приймалося органом управління земельним фондом щодо цієї
земельної ділянки; площу земельної ділянки, закріплену за будинком.   Хоча зазначені обставини мають суттєве
значення для правильного вирішення спору, ураховуючи, що відповідно до ст. 20
ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії та зміна цільового
призначення земель, надання земельних ділянок у власність чи користування
здійснюється на підставі рішень відповідних органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, а порядок використання земель житлової та громадської
забудови передбачений ст. 39 і ч. 1 ст. 42 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК
України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а
також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або
комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам,
установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації
громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню
власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначається співвласниками (чч. 2, 3 ст. 42 ЗК
України).

При цьому під прибудинковою територією слід розуміти
встановлену за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом
забудови земельну ділянку багатоквартирної несадибної житлової забудови,
необхідну для розміщення й обслуговування жилого будинку та пов'язаних із ним
господарських і технічних будівель і споруд, тобто нею є територія під жилим
будинком, проїзди та тротуари, озеленені ділянки та ігрові майданчики,
майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів
жителів будинку, для господарських цілей та інші території, пов'язані з
утриманням і експлуатацією будинку.

Виходячи з аналізу цільового
призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, та норм ст. 42 ЗК України слід дійти висновку, що в разі приватизації
громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у
житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у
користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до
Закону України “Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку” у
порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002
року № 1521 “Про реалізацію Закону України “Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку” (підпункт “д” п. 18 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2005 року № 7 “Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді цивільних справ”).

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам
жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним
майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення,
конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном
співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачена
можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників
багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований
багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Таким чином, усупереч вимогам ст. ст. 212 - 214 ЦПК України суди не
встановили правовий статус спірної земельної ділянки, її розмір та позицію
міської ради з приводу цієї земельної ділянки, ураховуючи, що до її повноважень
належить розпорядження землями міста; які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; не дали оцінки наявним у справі доказам, що відповідно до ст.
338 ЦПК України є підставою для скасування рішення й передачі справи на новий
розгляд.

За таких обставин, ураховуючи, що судом першої інстанції неправильно
застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи, і ці порушення не були усунені апеляційним
судом, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24
грудня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 20
лютого 2008 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                  Л.І.
Григор'єва

Судді:
В.М. Барсукова

М.І. Балюк

В.Г.
Данчук

В.Й.
Косенко