Справа № 22ц-122/2008                                Головуючий у 1
Категорія - цивільна                                      Іванченко
Доповідач - Ішутко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ          УКРАЇНИ

01 лютого 2008
року

м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської
області у складі:

головуючого-судді:

шевченка в.м.

суддів:

ішутко в.м., Позігуна м.і.

при секретарі:         з участю:

ОСОБА_6.ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_5,ОСОБА_2., Костюченка
В.К.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області  від 07 листопада 2007 року у справі за
ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, Новгород-Сіверської державної нотаріальної
контори про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1
звернулася з апеляційною скаргою на рішення Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області  від 07 листопада
2007 року, яким було визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за
законом від 13.04.2006 року, видане на ім”яОСОБА_1, зареєстроване в реєстрі
№503 на будинок з надвірними будівлями розташований в АДРЕСА_1 та свідоцтво про
право на спадщину за законом від 21.02.2006 року, видане на ім”яОСОБА_1, на все
майно та грошові вклади, що знаходяться на рахунку в відділенні ВАТ “Державний
ощадний банк”, зареєстроване в реєстрі №205;

Встановлено
факт своєчасного прийняття ОСОБА_7 спадщини, що відкрилася після смерті
ОСОБА_8. ІНФОРМАЦІЯ_1.

В
апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, судом не були застосовані положення п.16
Постанови Пленуму Верховного Суду України
№5 від 31 березня 1995 року “Про судову практику  в справах про встановлення фактів, що мають
юридичне значення” та п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31
січня 1992 року “Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії
або відмову в їх вчиненні” , в зв"язку з чим суд прийшов до помилкового
висновку, що її брат фактично прийняв спадщину, та не врахував, що видача
свідоцтв про право на спадщину спадкоємцям, які у встановлений строк вчинили
передбачені законом дії по прийняттю спадщини, не обмежена певним строком
давності.

Вважає, що суд першої інстанції неповно з”ясував обставини, що мають
значення для справи, а саме те, що ОСОБА_7 ніяким чином не претендував на
спадщину, яка відкрилась після смерті матері, а його діти намагаються видати
своє бажання прийняти спадщину за волевиявлення покійного батька. Також
недоведені обставини, які суд помилково вважає встановленими, зокрема, що
ОСОБА_7 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки
суд не врахував тієї обставини, що розрахунки за електроенергію ОСОБА_7
здійснювати не мав можливості, тому що був безробітним, від жінки ніякої
допомоги не отримував, а існував за рахунок її передач, взяв до уваги тільки
показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10., які є протилежними показанням свідків
ОСОБА_11 та ОСОБА_12., згідно яких у будинку АДРЕСА_1 після відкриття спадщини
ніхто не проживав, а ОСОБА_7 разом із сім”єю проживав у будинку АДРЕСА_2, чим
порушив вимоги ст. 10 ЦПК України щодо подання доказів.

Помилковість висновку суду про визнання недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом, на думку апелянта, полягає у тому, що факт її проживання у
м. Чернігові не може свідчити, що вона фактично не вступила в управління та
володіння спадковим майном, вона постійно приїжджала  та доглядала за будинком, обробляла
присадибну ділянку, з її дозволу в будинок було заселено квартирантів з метою
матеріальної підтримки брата, який не мав за мету приймати спадщину після
смерті батьків.

Заслухавши  суддю-доповідача,
пояснення учасників судового процесу,
перевіривши  доводи  скарги
та  матеріали справи,  апеляційний
суд  приходить  до
висновку,  що  апеляційна
скарга    підлягає  відхиленню,
виходячи  з  наступного.

По справі встановлено, що в 1990 році відкрилася спадщина після смерті
ОСОБА_13., а в 1994 році, після смерті ОСОБА_8.

Розглядаючи справу за законом, який діяв на час відкриття спадщини, суд
обґрунтовано дійшов висновку, що спадщину після смерті останнього спадкодавця,
прийняв БОСОБА_7- брат відповідачки і батько позивачів. Дані обставини
підтвердились в судовому засіданні поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10.,
доказами : абонентськими книжками по розрахункам за електроенергію, та за воду.
Судом встановлено, що в управління та володіння спадковим майном після смерті
ОСОБА_8. вступив ОСОБА_7, батько позивачів, який проживав у м. Новгород -
Сіверському, займався оформленням документів, пов”язаних з похованням померлої,
здійснював догляд за будинком, його ремонтом, сплачував комунальні послуги. З
заявою до органів соціального захисту про виплату допомоги на поховання
зверталася дружина ОСОБА_7.

Суд обґрунтовано зазначив, що нотаріус порушив інструкцію „Про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами України” від 18 червня 1994 року, видавши
свідоцтво про право на  спадщину
відповідачці  ОСОБА_1., оскільки
зазначений документ видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які
фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву
про прийняття спадщини в строк, передбачений для прийняття спадщини у випадку,
коли нотаріус  перевірив  ці обставини. Зазначена інструкція втратила
свою чинність.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що
постійне проживання відповідачки в м.Чернігові, як на час відкриття спадщини
так і в 2006 році, спростовує її доводи про те, що саме вона прийняла спадщину
в 1994 році  після смерті матері. Суд
критично оцінив покази свідків ОСОБА_14, ОСОБА_12. та ОСОБА_11, які носять
суперечливий характер та не містять інформації щодо предмета позову.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що батько позивачів був
безробітним, не отримував ніякої допомоги від жінки, а існував за рахунок
продуктових передач та коштів відповідачки, мав у власності свій будинок, тому
не міг прийняти спадщину і що прийняття спадщини не відповідало його
волевиявленню. Зазначені доводи апелянта належним чином не доведені і
спростовуються матеріалами справи, в тому числі трудовою книжкою на ім”я
ОСОБА_7., з якої вбачається, що останній до 2005 року працював.

За таких підстав, коли рішення суду відповідає матеріалам справи і вимогам
закону, апеляційний суд не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.  303,
307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний  суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   відхилити.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області   від 07
листопада 2007 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :                                           Судді :