Колегія суддів Судової палати у цивільних
справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
Берднік І.С., Костенка А.В.,
Лященко Н.П., Пшонки М.П., -
розглянувши в судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_1до
відкритого акціонерного товариства «Одеса-Авто», третя особа - генеральний
директор відкритого акціонерного товариства «Одеса-Авто» Грішпун Григорій Едуардович, про визнання
незаконними наказів, згоди профспілкового комітету ВАТ “Одеса-Авто” щодо
звільнення, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги,
невиплаченого середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 5 вересня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 18 грудня 2006 року,
21 лютого 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відкритого
акціонерного товариства “Одеса-Авто” (далі - ВАТ “Одеса-Авто”) про визнання незаконними наказів: № 84
від 1 серпня 2004 року,
№ 150 від 1 грудня 2004 року, № 155
від 9 грудня 2004 року, визнання незаконною згоди профспілкового комітету ВАТ
“Одеса-Авто” щодо його звільнення, визнання незаконним наказу № 02-22/15 від 15
2005 року, зміну формулювання
причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, невиплаченого середнього
заробітку та відшкодування моральної шкоди.
Позивач зазначав, що з 1995 року
він працював майстром виробництва СТО № 3.
Посилаючись на те, що без його
згоди наказом   № 84 від 1 серпня 2004
року він був призначений майстром - приймальником  цеху № 1 головного підприємства ВАТ
“Одеса-Авто”, а наказом № 150 від 1 грудня 2004 року його з 6 грудня 2004 року
було переміщено із займаної посади на посаду майстра-приймальника структурного
підрозділу ВАТ “Одеса-Авто” - філіалу “Авангард-Сервіс”, позивач просив визнати
вказані накази незаконними.
Не погоджуючись із наказом № 150
від 1 грудня 2004 року, з 6 до
10 грудня 2004 року він працював на
попередньому місці роботи, за що наказом № 155 від 9 грудня 2004 року йому було
13 грудня 2004 року до 28 січня
2005 року у зв'язку з хворобою не виходив на роботу, з 3 січня 2005 року
працював за новим місцем роботи, а
10 лютого 2005 року подав заяву про
звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Указуючи, що наказ № 155 від 9
грудня 2004 року виданий на підставі попередніх незаконних наказів, ОСОБА_1
просив визнати незаконним і цей наказ № 155 від 9 грудня 2004 року.
ОСОБА_1 також просив визнати
незаконною згоду профсоюзного комітету на звільнення його за ч. 4 ст. 40 КЗпП
України від 13 січня
2005 року, яка дана без урахування
допущенних відповідачем порушень його трудових прав.
Незважаючи на подану заяву про
звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України,
наказом № 02-22/15 від 15 лютого 2005 року його було звільнено за ч. 1
ст. 38 КЗпП України, який ОСОБА_1 просить визнати незаконним, а також просить
змінити формулювання його звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38
Крім того, позивач просив стягнути
з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 6 до 10 грудня 2004 року
в сумі 221 грн. 70 коп., вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього
2 926 грн. 44 коп. та 30 тис. грн.
на відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Під час розгляду справи позивач,
уточнивши свої вимоги, просив визнати дії відповідача такими, що порушують його
трудові права, змінити формулювання причин його звільнення за наказом №
15 лютого 2005 року з ч. 1 ст. 38
КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача невиплачену
заробітну плату за період з 6 до
10 грудня 2004 року в сумі 221 грн.
70 коп., вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 2
926 грн. 44 коп., 1 051 грн.
72 коп. витрат на лікування, 1 500
грн. витрат на правову допомогу та
30 тис. грн. на відшкодування
заподіяної моральної шкоди.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси
від 5 вересня

2006 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2006 року, ОСОБА_1. у
задоволенні позову про визнання незаконними наказів: № 84 від 1 серпня 2004
року, №  150 від 1 грудня

2004 року, № 155 від 9 грудня 2004
року, № 02-22/15 від 15 лютого

2005 року - і згоди профспілкового
комітету щодо звільнення ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 40 КЗпП України; про зміну
формулювання  звільнення за наказом №
02-22/15 від 15 лютого 2005 року з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП
України; про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 6 до 10 грудня
2004 року в сумі 221 грн. 70 коп., вихідної допомоги  в розмірі тримісячного середнього заробітку в
сумі 2 926 грн. 44 коп. та

30 тис. грн. на відшкодування
заподіяної моральної шкоди відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права,
просить рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 5 вересня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від
18 грудня 2006 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи за зверненням  фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених
ними позовних вимог.

Ухваливши рішення у справі, суд у порушення
вказаних вимог закону не звернув уваги на те, що 19 квітня 2005 року позивач змінив
викладені ним у позовній заяві вимоги та розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання незаконними наказів: № 84
від 1 серпня

2004 року, №  150 від 1 грудня 2004 року, № 155 від 9
грудня 2004 року,

№ 02-22/15 від 15 лютого 2005 року
- і згоди профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 40 КЗпП
України, від яких позивач у судовому засіданні відмовився, та не розглянув
позовні вимоги про стягнення 1 051 грн. 72 коп. витрат на лікування та 1 500
грн. витрат на правову допомогу, якими
позивач доповнив  заявлені позовні
вимоги.

Указані порушення норм
процесуального права залишились поза увагою апеляційного суду, який,
перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції за
касаційною скаргою ОСОБА_1, сам порушив правила ст.  303, п. 5 ч. 1 ст. 311 ЦПК України, залишивши
рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 вересня 2006 року без
змін,  не зважаючи на те, що позивач
зазначав про наведені порушення норм процесуального права у своїй апеляційній
скарзі.

Ураховуючи, що порушення норм
процесуального права допущені як судом першої, так і судом апеляційної
інстанції, усі ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 5 вересня

2006 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 18 грудня

2006 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік   А.В. Костенко   Н.П. Лященко   М.П. Пшонка