У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                 Гнатенка А.В.,

суддів:                              Григор'євої Л.І.,
Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,           Балюка
М.І., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання у володіння і користування частини
спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ квартири,
за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення
Рубіжанського міського суду Луганської області від 6 липня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2007 року,

встановила:

У січні 2005 року ОСОБА_1
звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2
про надання у володіння  і  користування
частини трикімнатної квартири
АДРЕСА_1, що придбана ними під час шлюбу і є їх спільною сумісною
власністю, а саме: двох ізольованих жилих кімнат площею 16,7кв.м і 13,1кв.м,
залишивши в користуванні   відповідача
кімнату площею 17,4кв.м, а кухню, коридор балкон, санвузол - у їхньому
загальному користуванні. Зазначала, що квартира є їх спільною сумісною власністю
і їхні частки у  цій квартирі є рівними.
Однак з врахуванням того, що з нею проживає неповнолітня дочка її частка має
бути збільшена і їй має бути виділено в користування дві жилі кімнати. Оскільки
між ними існує гостра конфліктна ситуація з приводу володіння і користування
квартирою, у зв'язку з чим вона змушена була залишити квартиру, просила про
задоволення позову.

У лютому 2006 року ОСОБА_2
заявив зустрічний позов про поділ спірної квартири відповідно до ст. 358 ЦК України, з виділенням саме йому двох кімнат, посилаючись на те, що він є
інвалідом другої групи і потребує стороннього догляду, який надає йому мати і
яку він у зв'язку з цим має намір поселити в спірну квартиру.

Рішенням від 6 липня 2007 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2007 року,  позов ОСОБА_1 задоволено, в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій до Верховного Суду
України касаційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги, а в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального
права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1998 року до
липня 2004 року, від якого мають неповнолітню дочку.

23 серпня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу ними на ім'я
ОСОБА_2 була придбана спірна
квартира    АДРЕСА_1, загальною
жилою площею 47,2кв.м, яка
складається   з  трьох ізольованих   кімнат
площею 1 7,4кв.м,   16,7кв.м,

13,1кв.м,
кухні, коридору, санвузла і балкона (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про виділення в
користування  ОСОБА_1 двох жилих кімнат
площею 16,7кв.м, 13,1кв.м, а ОСОБА_2 однієї кімнати - 17,4кв.м із залишенням в
їх спільному користуванні інших приміщень, суд вважав, що такий порядок
користування квартирою, поділ якої неможливий, відповідає закону і не порушує
прав і інтересів сторін.

Однак з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Так, згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення
рішення про визначення порядку користування квартирою суд повинен вирішити,
зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані,
які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих
правовідносин.

В порушення зазначених вимог суд належним чином не встановив характер
правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали
застосуванню до цих правовідносин.

З позовної заяви ОСОБА_1 та матеріалів справи вбачається, що позивачка
просила визнати за нею право власності на частку квартири та виділити їй у
власність і користування її частину, зазначаючи підставою свого позову ст. 60
СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України і ч. 3 ст. 358 ЦК України і доводячи в
судовому засіданні своє право власності на Ѕ частину спірної квартири та необхідність
збільшення її частки з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини та оцінюючи
цю квартиру як об'єкт спільної сумісної власності з відповідачем, після
розлучення з яким у них існує спір щодо поділу майна (а.с. 1, 42, 128-128 зв.)

У зустрічній позовній заяві   ОСОБА_2 також визначає спірну квартиру  як
об'єкт спільної сумісної власності, який підлягає поділу між ними у зв'язку з
розірванням шлюбу і складною конфліктною ситуацією (а.с.17-18).

З урахуванням доводів сторін, обставин справи, характеру спору сторін
та  зазначених ними правових підстав
позову - ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 358 ЦК України, які
регулюють спільну сумісну власність подружжя та спільну часткову власність, суд
повинен був уточнити позовні вимоги сторін подружжя, що розлучилося, і
з'ясувати чи йдеться про визначення ідеальних часток кожного із них у спільному
сумісному майні - квартирі, або про можливий спосіб чи порядок її поділу, або
встановлення порядку користування квартирою відповідно до визначених часток.

Ухвалюючи рішення про встановлення порядку користування квартирою, як
об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, суд не застосував
норми права, які поширюються на такі правовідносини - ст.ст. 63, 66, 68 СК
України, ст. 369 ЦК України.

Крім того, встановивши порядок користування квартирою, за яким виділив в
користування відповідача кімнату площею 17,4кв.м, суд залишив у спільному
користуванні сторін, крім інших підсобних приміщень, балкон, прохід до якого
необхідно здійснювати через кімнату, виділену в користування відповідачеві
(а.с.10).

При цьому суд не врахував, що виходячи зі змісту норми ст. 369 ЦК України,
встановлення порядку роздільного користування
спільним сумісним майном - будинком (квартирою) - передбачає надання
кожному із співвласників у їх одноособове користування відокремлених (
відособлених) приміщень, які відповідають їх часткам у цьому будинку
(квартирі).

У такому випадку окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть
бути залишені в загальному користуванні співвласників квартири (будинку).

При встановленні порядку користування квартирою, що є у спільній сумісній
власності, не повинні обмежуватися або порушуватися права жодного із
співвласників. Виділення в користування відповідача, який є інвалідом другої
групи, фактично прохідної кімнати (у зв'язку з виділенням балкона у спільне
користування сторін), свідчить про порушення судом норм матеріального права.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції,
допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального
права не усунув, у зв'язку з чим ухвалені судові рішення підлягають скасуванню
з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області
від 6 липня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 29
жовтня 2007 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                  А.В.
Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

В.М. Барсукова

М.І. Балюк

В.Г. Данчук