УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

26 березня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,

Лященко  Н.П.,

Костенка А.В.,

Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах
недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду
Івано-Франківського міського виконавчого комітету про визнання недійсними
свідоцтва про право власності на квартиру, договору купівлі-продажу квартири,
договору міни квартири,

в с т а н о в и л а :

У березні 2000 року ОСОБА_1 в інтересах недієздатної ОСОБА_2 пред'явила в
суді позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду
Івано-Франківського міського виконавчого комітету про визнання недійсними
свідоцтва про право власності на квартиру, договору купівлі-продажу квартири,
договору міни квартири.

Зазначала, що на підставі ордера на житлове приміщення
від 15 вересня 1989 року №001255, виданого виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради народних депутатів, ОСОБА_2 була надана для
проживання квартира АДРЕСА_1.

У 1998 році ОСОБА_2 познайомилася зі ОСОБА_3, яка в
подальшому ввійшла в довіру та вмовила позивачку приватизувати квартиру.

У березні 1998 року ОСОБА_2 приватизувала квартиру, 13
березня 1998 року їй було видано свідоцтво про право власності на квартиру.

25 березня 1998 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений
договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який посвідчений приватним
нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу.

Укладаючи зазначений
договір, позивачка не розуміла значення своїх дій.

Відразу після укладення угоди ОСОБА_3 зняла з реєстрації
та вигнала позивачку з квартири.

2 квітня 1999 року ОСОБА_3 уклала договір міни спірної
квартири з ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_2 є інвалідом другої групи з дитинства довічно, 11
грудня 2000 року визнана недієздатною, а ОСОБА_1 призначено її опікуном.

Посилаючись на зазначені обставини,
представник позивачки просила задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 19 серпня 2003 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2003 року, позов
ОСОБА_1 в інтересах недієздатної
ОСОБА_2 задоволено
частково: визнано договір купівлі-продажу від 25 березня 1998 року недійсним,
стягнуто зі ОСОБА_3 239 грн. державного мита, у задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати
постановлені судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним договору міни, посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права, і в цій частині справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 202, 203 ЦПК України (1963
року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про
встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності
та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не звернув уваги на роз'яснення, що містяться в п. 2
постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 “Про
судову практику в справах про визнання угод недійсними”, відповідно до яких
угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими
законом.

Згідно зі  ст. 137 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до ст. ст. 103, 203 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а
не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача
не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону,
яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із положень ст.
52 ЦК України (1963 року), які регулюють правові наслідки правочину, який
вчинено громадянином, визнаним недієздатним, проте зазначеними обставинами
позивачка свої вимоги не обґрунтовувала та й недієздатною вона була визнана вже
після укладення угод.

Відповідно до ст. 55 ЦК УРСР угода, укладена громадянином, хоч і
дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він
не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом
недійсною за позовом цього громадянина.

Поза увагою суду залишилися й вимоги ч. 2 ст. 55 ЦК УРСР.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну
квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що цим документом позивачка набула
право власності, не вчинила при цьому ніяких ні з ким угод.

Такі висновки не ґрунтуються на вимогах закону.

Приватизація квартири - це цивільно-правова угода, підстави визнання її недійсною
передбачені ЦК УРСР.

На порушення вимог ст. ст. 40, 62 ЦПК України (1963 року) суд належним чином не перевірив доводи позивачки
щодо визнання цієї угоди недійсною з підстав, що на час приватизації
квартири та отримання свідоцтва вона не усвідомлювала значення своїх дій, і не дав правової оцінки зібраним доказам.

Не ґрунтуються на вимогах закону й висновки суду щодо відсутності правових
підстав для витребування спірної квартири в ОСОБА_5 і ОСОБА_4

Відповідно до ст. 145 ЦК УРСР у разі володіння майном набувачем без
правових підстав або у випадку набуття його за безвідплатним договором в особи,
яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати своє майно
від добросовісного набувача у всіх випадках.

Якщо майно відчужено за відплатним договором, власник має право витребувати
це майно від добросовісного набувача, крім інших випадків, і у разі, якщо воно
вибуло з його володіння поза його волею.

На зазначені порушення закону не звернув
уваги й суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене постановлені судами
рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню,
а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах недієздатної
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19
серпня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24
грудня 2003 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню
не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук