і м е н е м    у к р а
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Суду України в складі:
суддів:
Берднік І.С.,                                    Лященко
Н.П., Костенка А.В.,                              Прокопчука
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до спільного
підприємства (далі - СП) “Мехагробуд”, треті особи: Рівненська обласна
асоціація по сільському будівництву “Рівнеагробуд”, ОСОБА_2, комунальне
підприємство (далі - КП) “Рівненське міське бюро технічної інвентаризації”,
приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3,  про визнання недійсним договору дарування
квартири, визнання недійсним протоколу зборів засновників СП “Мехагробуд” від 3
вересня 2004 року,  визнання права
власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського
міського суду від 19 березня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської
області від 31 травня 2007 року,
в с т а н о в и л а:
У грудні 2004 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що в 1984 року на підставі рішення адміністрації
підприємства, на якому працював її чоловік, їхній сім'ї у складі чотирьох осіб,
була виділена  квартира АДРЕСА_1.         У 1999 році шлюб між ними було
розірвано. На початку 2000 року її колишній чоловік отримав квартиру, діти
пішли проживати разом із батьком. На даний час у спірній квартирі мешкає та
зареєстрована тільки вона.
Намагаючись приватизувати квартиру, позивачка дізналася, що відповідно до
договору дарування від 26 жовтня 2004 року, нотаріально посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_3, квартира подарована СП “Мехагробуд” працівнику ОСОБА_2.
У зв'язку з цим ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від            26
жовтня 2004 року, а також визнати недійсним протокол зборів засновників СП
“Мехагробуд” від 3 вересня 2004 року , на яких було вирішено питання розподілу
спірної квартири ОСОБА_2., визнати за нею право власності на цю квартиру.
Рішенням Рівненського міського суду
від 19 березня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Рівненської області від
31 травня 2007 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним
протокол зборів засновників СП “Мехагробуд” від 3 вересня 2004 року в частині
розподілу квартири АДРЕСА_1  ОСОБА_2.
Визнано недійсним договір дарування цієї квартири укладений          26 жовтня 2004 року між СП
“Мехагробуд” та ОСОБА_2. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
права власності на вказану вище квартиру відмовлено за безпідставністю позовних
вимог.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати
ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення
повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судові рішення не відповідають цим вимогам.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої
інстанції, з чим погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що в
1984 році позивачка на законних підставах, відповідно до ст. 52 ЖК України як
член сім'ї наймача вселилася в спірну квартиру, зареєстрована в ній і постійно
проживає. Суди не вбачали, що вона коли-небудь брала на себе зобов'язання про
виселення з неї у зв'язку з наданням іншого житла. У зв'язку з цим суди дійшли
висновку, що рішення зборів засновників СП “Мехагробуд” від 3 вересня 2004 року
в частині розподілу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2. і договір дарування цієї
квартири, укладений 26 жовтня 2004 року між СП “Мехагробуд” і ОСОБА_2.,
суперечать вимогам ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 55 ЖК України та  п. 62 Правил обліку громадян, що потребують
поліпшення житлових умов.

Однак таких висновків суд дійшов із порушенням норм
вищезазначеного закону, без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин
справи.

У ході розгляду справи представник відповідача (а.с. 71,
108) посилався на те, що в 1998 році сім'ї ОСОБА_1 у складі чотирьох осіб була
виділена трикімнатна квартира жилою площею 44 кв. м у будинку АДРЕСА_2.

Однак ці доводи відповідача залишилися поза увагою, суд
не дав їм належної оцінки, не з'ясував обставин надання сім'ї ОСОБА_1 у 1998
році трикімнатної квартири та підстав залишення позивачки в спірній квартирі,
не перевірив за письмовими доказами, чи були зобов'язання щодо звільнення
займаного членами сім'ї ОСОБА_1 житла в будинку АДРЕСА_3, у зв'язку з наданням
іншого.

Наведене свідчить, що рішення ухвалені всупереч ст. ст.
213, 214 ЦПК України, не на основі повно й всебічно з'ясованих обставин, їх не
можна визнати законними та обґрунтованими, а тому судові рішення як
постановлені з порушенням норм матеріального й процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 338
ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 19 березня 2007
року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2007 року
скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С.
Берднік

А.В. Костенко

Н.П.
Лященко

Ю.В. Прокопчук