Справа
№ 2-668 /2008 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М
Е Н Е М              У К Р А Ї Н И

22  серпня  2008 р.                                         Ренійський районний суд Одеської області

у складі:   -     головуючого судді Дудник В.І.;

·
при секретарі Касаповій О.У.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рені справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2   про стягнення
аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав частково, по
суті аліментний обов'язок не оспорював, але був не згоден із вимогою позивачки
про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Пояснив, що взагалі то він,
працюючи кліриком Одеської єпархії РПЦЗ, заробітну плату не отримує, а існує за
рахунок добровільних пожертвувань прихожан
в розмірі 300 грн. в місяць. У зв'язку із тим, що його заробіток носить
регулярний характер, відповідач просить суд
зобов'язати його до сплати аліментів у частковому відношенні.

Позивачка
на задоволені позову в частині стягнення аліментів наполягала, від вимог щодо
зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у поверненні їй її особистих речей
та речей сина, щодо поділу спільно придбаного майна, - відмовилася.

В
ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія свідоцтва про
одруження сторін; копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 (його батьком є
відповідач); довідка з місця роботи та про заробіток позивачки; свідоцтво
НОМЕР_1 від 02.06.2008р.; відповідь на запит суду щодо розміру заробітку
відповідача.

Судом в ході судового розгляду справи
встановлено, що позивачка просить стягнути аліменти  на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. в розмірі 500 грн. щомісячно з відповідача ОСОБА_2, із яким
розлучена і який є батьком дитини, пояснивши, що останнім часом відносини з відповідачем
погіршали, сторони подружніх стосунків не підтримують, мешкають окремо.  Відповідач матеріально сина не забезпечує,
хоча згідно із законом як батько зобов'язаний це робити.  В даний час дитина знаходиться на  утриманні позивачки. Відповідач в
добровільному порядку матеріальної допомоги на
утримання сина не надає, хоча, працює, отримує заробіток і має таку
можливість.  Позивачка також працює,
однак її доходи, є незначними і недостатніми для утримання дитини, її
виховання.

Заслухавши
пояснення позивачки, заперечення відповідача, вивчивши матеріали справи та
надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про
стягнення  аліментів на утримання
неповнолітньої дитини обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Згідно
ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття. Даний обов'язок
покладений як на матір дитини так і на батька, є особистим і
індивідуальним для кожного з батьків.

Згідно
змін, внесених до ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину
не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного
віку. Законом України „Про Державний бюджет України на 2008 рік” від
28.12.2007р. №107-VІ було затверджено прожитковий
мінімум для відповідної категорії осіб, для дітей віком від 6 до 18 років: з
01.07.2008р. - 680 грн., з 01.10.2008р. - 701 грн. Відповідно до положень
сімейного законодавства України, визначаючи розмір аліментів, суд повинен
враховувати стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів,
наявність непрацездатних членів сім'ї, інші істотні обставини.

Відповідно
до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини
(аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у
твердій грошовій сумі. За положеннями ст. 184 СК України, якщо платник
аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а
також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою
платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій
сумі.

Як було встановлено в судовому засіданні
позивачка працює, отримує відповідний заробіток. Відповідач є кліриком Одеської
єпархії РПЦЗ - ієреєм. За наданими судом довідками про доходи сторін
середньомісячна заробітна плата позивачки складає 1205 грн., грошове забезпечення
відповідача дорівнює 300 грн. щомісячно. Таким чином,  позивачка працює у державній санаторній
установі, є співробітником, прийнятим на підставах КЗпП України, та отримує
передбачену трудовою угодою заробітну плату, із якої провадяться відповідні відрахування
як з платника податків. Згідно доводів відповідача щодо його прибутку то,
оскільки він є ієреєм церкві і
служителем духовних переконань, він не вважається трудовим працівником.
Як він сам пояснював в судовому засіданні, по суті він не має заробітку,
оскільки його грошове утримання утворюється за рахунок добровільних
пожертвувань прихожан церкви і його розмір ніяким чином не фіксується
державними установами, він навіть не розписується за отримання тих  самих 300 грн. Аналізуючи пояснення відповідача,
суд не погоджується із ними, оскільки, як передбачено ст. ст. 25-28 Закону
України „Про свободу совісті та релігійні організації” від 23.04.1991р., в разі прийняття на роботу умови праці встановлюються
за угодою між релігійною організацією та працівником (в т.ч. і
священослужителями) і визначаються трудовим договором, який укладається у
письмовій формі. Релігійна організація зобов'язана в установленому порядку
зареєструвати трудовий договір. На громадян, які працюють у релігійних
організаціях та створених ними підприємствах, добродійних закладах на умовах
трудового договору (в т.ч. і священослужителей), поширюється дія законодавства
про працю, загальнообов'язкове державне соціальне страхування, оподаткування.
Таким чином, суд критично відноситься до наданого відповідачем свідоцтва
НОМЕР_1 від 02.06.2008р. та отриманої судом довідки НОМЕР_2 від 12.08.2008р. із
відомостями про те, що відповідач не отримує заробітну плату, оскільки це
притиріччить вимогам діючого законодавства.

Як
підтвердила в судовому засіданні позивачка, за час сімейного співжиття із
відповідачем, він добре забезпечував родину, мав істотний заробіток, достатньо
забезпечував потреби сім'ї. Таким чином, якщо у випадку із позивачкою можливо
підтвердити факт отримання нею певного заробітку, що є важливою державною
гарантією при виконання роботи працівником, то у випадку із відповідачем це
зробити неможливо, оскільки церква відокремлена від держави, а фінансові та
майнові пожертвування не оподатковуються. З урахуванням наведеного, суд таки прийшов
до висновку, що відповідач працює, отримує „офіційний” заробіток, і, з
урахуванням того, що прийняті судом заходи за вимогами сторін щодо надання
довідок про прибуток позитивних результатів не принесли, прийняв рішення щодо
стягнення аліментів з відповідача у твердій грошовій сумі (500 грн. щомісячно),
яка є навіть меншою ніж передбачений законом прожитковий мінімум для дитини
встановленого віку.

При
прийнятті рішення суд враховував також і сімейне положення сторін: позивачка
мешкає разом із неповнолітньою дитиною окремо від відповідача, нову сім'ю не
створила; відповідач мешкає окремо від позивачки та дитини, утриманців не має;
нову сім'ю не створив також.

На
підставі вищенаведеного, суд, враховуючи
обставини справи, матеріальне положення сторін і інтереси дитини,
задовольняє позовні вимоги позивачки в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212,
213  ЦПК України, ст.ст. 180 - 182,
184  Сімейного кодексу України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні
вимоги ОСОБА_1  задовольнити.

Стягнути
з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н., уродж. с.Іванівці Кельменецького району
Чернівецької області на користь
ОСОБА_1  аліменти на утримання
сина  ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. у розмірі
500 грн. щомісячно, починаючи з 27.05.2008 р. до 29.08.2019 р., тобто до
досягнення повноліття сином Вячеславом.

Стягнути
з ОСОБА_2  51 грн. держмита в доход
держави, а також 7 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи на користь
Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській
області.

Згідно
із  ст. 367 ЦПК України, рішення суду в
частині стягнення аліментів на утримання дитини
підлягає  негайному виконанню - у
межах суми платежу за один місяць.

Рішення
суду набирає законної сили  після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про
апеляційне оскарження не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не буде подана протягом двадцяти днів
після  подання заяви про апеляційне
оскарження, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У
разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не буде скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Строк
оскарження рішення в Апеляційний суд Одеської області  через Ренійський районний суд Одеської
області: 10 днів - з дня проголошення рішення, 20 днів - після подання заяви
про апеляційне оскарження.

Суддя: підпис

Копія
вірна: суддя