Справа №22Ц-0732/2008                                                                                      Головуючий
у І інстанції Хрипун С.В.
Доповідач у 2 інстанції Яворський М.А.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 березня 2008 року                                                                                                        м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді :
Яворського М.А..

суддів                                  Оношко Г.М.,
Березовенко Р.В.

при секретарі :                   Колесник Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в
приміщенні Апеляційного суду Київської області матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 29 листопада 2007 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4про визнання недійсним договору
дарування 1/2 частини житлового будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3
та просила постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування 1/2
частини житлового АДРЕСА_1, укладеного 04 листопада 1988 року між  відповідачами по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
посвідчений нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори
та зареєстрований в реєстрі під № 10063.

Свої вимоги позивачка
мотивувала тим, що її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за час спільного
проживання у шлюбі був побудований житловий АДРЕСА_1. В грудні 1974 року помер
її батько ОСОБА_5, в число спадкоємців за законом входили відповідачі по справі
ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа  у справі
ОСОБА_4 та вона (позивачка). Всі спадкоємці прийняли спадщину шляхом проживання
та реєстрації в зазначеному будинку. В лютому 1979 року Перша Київська обласна
нотаріальна контора видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом
на 1/2 частину будинку, а також свідоцтво про право власності на 1/2 частину
вказаного будинку у спільній сумісній власності подружжя.

04 листопада 1988 року на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку та довідки сільської ради
ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину будинку, шляхом укладення договору
дарування, який посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі під № 10063.

15 січня 2001 року ухвалою Києво-Святошинського
районного суду Київської області була затверджена мирова угода, якою свідоцтво
про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку, виданого
нотаріальною конторою ОСОБА_3 визнано недійсним в його 1/4 частині, а також
визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину житлового АДРЕСА_1 Вказане
право ОСОБА_4  на 1/8 частину
будинку  зареєстровано в органах БТІ.

03 лютого 2004 року рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області було задоволено позов ОСОБА_2 і за нею визнано
право власності після смерті ОСОБА_5 на 1/8 частину АДРЕСА_1в порядку
спадкування за законом та визнано в цій частині недійсним свідоцтво про право
на спадщину видане нотаріальною конторою ОСОБА_3 19.02.1979 року. Вказане
рішення суду зареєстроване в органах БТІ.

Оскільки
сукупність всіх частин в праві спільної власності на житловий АДРЕСА_1
складає 5/4 що перевищує 100% , тому  БТІ
відмовляє у видачі позивачці технічного паспорта на її частину у житловому
будинку та витягу з реєстру прав власності. Враховуючи вкладенні обставини
просила задовольнити позов.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської
області від 29 листопада 2007 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним
договір дарування 1/2 частини житлового АДРЕСА_1, укладений 04.11.1988 року між
ОСОБА_3та ОСОБА_1, засвідчений нотаріусом Першої Київської обласної державної
нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі під № 10063.

В апеляційній скарзі відповідач по
справ ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального
законодавства  просить рішення суду
першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволення позовних вимог ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що при
укладенні договору дарування між ним та ОСОБА_3 порушення норм законодавства не
було, а тому він вважає, що суд першої інстанції постановив рішення з
порушенням норм матеріального права .

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість
рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог,
відповідно до правил ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню  виходячи з  наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України підставами для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або
неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми
матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3
за час спільного проживання у шлюбі був побудований житловий АДРЕСА_1.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, в число спадкоємців за законом входили ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Всі спадкоємці прийняли спадщину шляхом проживання
та реєстрації в зазначеному будинку.

19 лютого 1979 року Перша Київська обласна нотаріальна
контора видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2
частину будинку, а також свідоцтво про право власності на 1/2 частину вказаного
будинку у спільній сумісній власності подружжя.

04 листопада 1988 року на підставі довідки, виданої виконкомом
Петропавлівська - Борщагівської сільської ради народних депутатів від 1.11.1988
року за № 2400  між  відповідачами по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1
було укладено договір дарування відповідно до якого подарувала ОСОБА_3
подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар 1/2 частину АДРЕСА_1Цим же договором
дарування було встановлено порядок користування житловими приміщення у
вказаному житловому будинку між відповідачами по справі.

Судом також встановлено, що відповідно до ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.01.2001 року про затверджена мирової угоди між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за останньою було визнано право власності на 1/8 частину
вказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської
області від 03.02.2004 року за ОСОБА_2 визнано право власності після смерті
ОСОБА_5 на 1/8 частину АДРЕСА_1, визнавши в цій частині недійсним свідоцтво про
право на спадщину видане Першою Київською державною нотаріальною конторою 19.02.1979
року ОСОБА_3

Вирішуючи вказаний спір та, задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 04 листопада 1988 року
який укладений  між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та
який посвідчений нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної
контори та зареєстрований в реєстрі під № 10063, суд першої інстанції виходив
із того, що вказаний договір укладений з порушенням норм  цивільного законодавства, зокрема виходячи з
того, що вказаний правочин порушує публічний
порядок  та на правлений на  порушення конституційних прав громадян тому
суд застосував вимоги ст. 228 ЦК України
та визнав недійсним спір договір дарування.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, так
як вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦК України (в редакції від
16.01.2003р.) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з
дня набрання ними чинності.

Пунктами 1 та 4 Прикінцевих та Перехідних положень
зазначеного Цивільного кодексу України
визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.  Цивільний кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення
цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання ним чинності.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції  не звернув увагу на те, що позивачка,
звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договір
дарування, який був укладений 04 листопада 1988 року безпідставно застосував
норми ЦК України, який набрав чинності з 2004 року, оскільки дія вказаного
Кодексу України на дані правовідносини не поширюється.

Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2 визнав обґрунтованими доводи позивачки проте, що укладення
відповідачами по даній справі ОСОБА_3, та ОСОБА_1  спірного
договору дарування  порушувало її
права, зокрема право на  спадкове майно.

Дані доводи позивачки є безпідставними виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів вказаної справи та  інших рішень цього ж суду від  15.01.2001 року ( ухвала суду про
затвердження мирової угоди) та від 03 лютого 2004 року (рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області) було
встановлено, що відповідачка по справі ОСОБА_3 набула права власності на даний
житловий будинок  шляхом отримання свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2
частину будинку, а також свідоцтва про право власності на 1/2 частину вказаного
будинку у спільній сумісній власності подружжя.

Вище вказаними рішення Києво-Святошинського районного (
15.01.2001 р. та 03.02.2004 р.)   визнано
недійсними  права відповідачки  лише
на &frac14; частину вказаного будинку, тобто на
момент  укладення спірного договору
дарування відповідачка по справі ОСОБА_3 вважалася  власником &frac34; частин АДРЕСА_1і тому станом на 04 листопада 1988 року
мала право на розпорядження &frac12; частиною вказаного будинку, тому
доводи позивачки ОСОБА_2 та висновки суду першої інстанції проте, що
відповідачка ОСОБА_3не законно відчужила саме &frac12; частину житлового будинку отриману нею в порядку
спадкування, а не як співвласника як подружжя є безпідставними оскільки із
тексту самого договору дарування не вбачається, що саме  успадковану частину будинку було подаровано
ОСОБА_3  ОСОБА_1.

Спростовуються вказані висновки суду першої інстанції в
цій частині та й самі позовні вимоги ОСОБА_2 щодо дарування ОСОБА_3 ОСОБА_1
саме &frac12;
частини спірного будинку, яка була  нею успадкована, а не отримана у власність як
подружжя в порядку передбаченому ст. 22, 28 КпШС України і наданою в судовому
засіданні апеляційної інстанції довідкою № 2400 від 01.11.88 р., на підставі
якої ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1   &frac12; частину АДРЕСА_1

Зокрема з даної довідки не вбачається, що предметом
дарування ОСОБА_1 була саме &frac12; частина житлового АДРЕСА_1отримана
ОСОБА_3 як спадкове майно, а була подарована ідеальна частка на яку позивачка
мала на той час права власника в тому числі і як подружжя  незалежно від прав інших спадкоємців, які в
сукупності мали право лише на  3/8
частини вказаного будинку , або на &frac34; частини
спадкової частини вказаного будинку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд
безпідставно прийшов до висновку про задоволення позову.

За таких обставин
колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу,
рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних вимог відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів , -

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської
області від 29 листопада 2007 року скасувати.

Ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4про визнання недійсним
договору дарування 1/2 частини житлового будинку.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення
і може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді