У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

20 лютого 2008 року

м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, орган опіки та піклування Жовтневого РВК м.
Харкова про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права користування
жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2001 року ОСОБА_1
звернулася в суд із позовом до  ОСОБА_3,
ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права
користування жилим приміщенням.

Зазначала, що у листопаді 2000 року
за спільні кошти ОСОБА_3 та її батьків була придбана квартира АДРЕСА_1.

З листопада 2000 року у зазначеній
квартирі почали проживати відповідачка, вона з чоловіком - ОСОБА_5, а після
народження - у 2001 році й її донька - ОСОБА_6.

11 грудня 2001 року ОСОБА_3
подарувала спірну квартиру
ОСОБА_2.

Посилаючись на те, що укладеним
договором дарування ущемлені особисті та майнові права її неповнолітньої дитини
та, що зазначена квартира була придбана за спільні кошти її батьків та
відповідачки ОСОБА_3 на підставі ст. 48 ЦК УРСР просила визнати договір
дарування квартири недійсним та визнати за нею право користування спірним жилим
приміщенням.

Рішенням Жовтневого районного суду
м. Харкова від 5 грудня 2006 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного
суду Харківської області від
6 грудня 2007 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені: визнано недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 10 грудня
2001 року, визнано за ОСОБА_1 та її неповнолітньою дочкою - ОСОБА_6 право на
проживання у зазначеній квартирі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені
в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції, з висновком
якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що умовами укладеного договору
дарування ущемляються особисті та майнові права неповнолітньої дитини, а тому така
угода, відповідно до вимог ст. 48 УК УРСР є недійсною.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР, діючої на час виникнення спірних
правовідносин, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі
ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Судами встановлено, що 27 листопада 2000 року ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1.

10 грудня 2001 року ОСОБА_3
подарувала належну їй на праві власності квартиру ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 4 Закону України
“Про власність” власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається
належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
що не суперечать закону.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3
зазначала, що спірна квартира була її власністю і цією власністю вона
розпорядилася на свій розсуд, що неповнолітня ОСОБА_6 права власності на
зазначену квартиру не мала, в цій квартирі не проживала, а відповідно
оспорюваним договором дарування не були порушені ні її майнові, ні особисті
права.

Суд, на порушення вимоги статей
214, 215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів
ОСОБА_3 у достатньому обсязі не перевірив.

Крім того, визнаючи за ОСОБА_1 та
її неповнолітньою дитиною право на проживання у спірній квартирі, суд не взяв
до уваги, що згідно вимог ч. 1 ст. 156 ЖК України тільки члени сім'ї власника, що з ним проживають,
користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не
було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням та усупереч вимог ст.
214 ЦПК України не перевірив доводів та наданих відповідачами доказів про те,
що позивачі ніколи не були членами сім'ї власника спірної квартири, оскільки проживали в
квартирі АДРЕСА_2 і відповідно, новий власник квартири заперечує про їх
вселення у належну йому на праві власності квартиру.

Апеляційний суд на зазначене уваги
не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи і залишив рішення суду першої інстанції
без зміни.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 5 грудня 2006 року
та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 6 грудня 2007 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін