Справа № 22ц-367/2008 р.
Головуючий у I інстанції -
Категорія - цивільна
Доповідач - Євстафіїв О.К.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2008 р.

Апеляційний суд Чернігівської
області

у складі:

головуючого - судді

Хромець Н.С.,

суддів:

Євстафіїва О.К., Скрипки А.А.,

при
секретарі

Рачовій І.І.,

за участю:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи - завідувача сектору представництва
інтересів в судах Головного управління юстиції у Чернігівській області
Омельченка В.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за                         апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду від 13.12.2007 р. по справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Міністерство юстиції
України, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и в:

у жовтні 2007 р. ОСОБА_1 і ОСОБА_2
пред'явили позов до ОСОБА_3, в якому просили визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину, видане на ім'я останнього 26.08.2003 р. державним нотаріусом
Козелецької держнотконтори на підставі спадкової справи № 35/2003 (реєстровий №
1711), продовживши їм строк позовної давності. Свої вимоги позивачі
обґрунтовували тим, що після смерті ОСОБА_4 - матері сторін по справі ніхто з
її спадкоємців (ні вони, ні їхній батько ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1) у
встановленому порядку не отримував свідоцтво про право на спадщину. 16.10.2007
р. вони (ОСОБА_1 та ОСОБА_2) дізналися про те, що ОСОБА_3 отримав оспорюване
свідоцтво. Це свідоцтво є недійсним, оскільки:

- у
ньому вказано, що відповідач є спадкоємцем майна (земельної ділянки) після
смерті матері ОСОБА_4 за заповітом, на підставі ст. 534 ЦК УРСР, 1963 р. Але
ОСОБА_3 звертався з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за
законом, згідно з ст. 529 ЦК УРСР, 1963 р.,

- на
порушення ст. 48 ЦК УРСР, 1963 р., у оспорюваному свідоцтві вказано, що його
видано на підставі ст. 529 ЦК УРСР, 1963 р. (за законом). Але у ньому
зазначено, що воно посвідчує право власності відповідача на земельну ділянку за
заповітом,

-
матір'ю сторін - ОСОБА_4 18.07.2002 р. було складено заповіт, згідно з яким все
належне їй майно (1/2 частину садиби і земельну ділянку) вона заповіла
позивачам та відповідачеві у рівних частках, а не одному відповідачеві. Про
наявність даного заповіту вони - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дізналися 12.07.2007 р.,
оскільки заповіти батьків у реєстрі було помилково зареєстровано під прізвищем
„ОСОБА_6”, а не „ОСОБА_4”,

-
ОСОБА_3 від органів нотаріату було протиправно приховано наявність інших, крім
нього, спадкоємців першої черги,

-
відповідно до Закону України „Про нотаріат” та інструкції, що регламентує
порядок вчинення нотаріальних дій, після видачі оспорюваного свідоцтва
правовстановлюючий документ, що посвідчує майнові права спадкодавця, має
залишитися у спадковій справі. Всупереч цьому оригінал свідоцтва про право
власності матері ОСОБА_4 на земельну ділянку, успадковану ОСОБА_3 згідно з
оспорюваним свідоцтвом, до кінця серпня 2007 р. знаходився в управлінні
земельних ресурсів Козелецької райдержадміністрації,

- на
порушення ст. 48 ЦК УРСР, 1963 р., згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому
реєстрі від 02.10.2007 р., датою заведення спірної спадкової справи Козелецькою
держнотконторою є 31.01.2003 р., а датою реєстрації її у даному реєстрі за №
2738851 є 07.05.2003 р.; дані про реєстрацію оспорюваного свідоцтва у цьому
витягу відсутні. В самому реєстрі вказано інший номер реєстрації - 1711,

- у
заяві їхнього батька ОСОБА_5 про відмову від належної йому частки у спадковому
майні на користь відповідача підпис від його імені виконано не батьком, а іншою
особою.

Оскільки про існування свідоцтва про право
ОСОБА_3 на спадщину їм стало відомо лише у жовтні 2007 р., і до серпня 2007 р.
свідоцтво про право власності спадкодавця ОСОБА_4 на земельну ділянку
знаходилося в управлінні земельних ресурсів Козелецької райдержадміністрації,
то строк позовної давності ними пропущено з поважних причин.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено:
свідоцтво про право на спадщину, що оспорюється позивачами, визнано недійсним;
на користь останніх з відповідача стягнуто понесені ними судові витрати у
загальній сумі 265 грн. 08 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати вищевказане рішення місцевого суду і відмовити у задоволенні позову.
При цьому він посилається на те, що:

- строк
позовної давності по пред'явлених до нього ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вимогах закінчився
26.08.2006 р. і поважності причин його пропуску позивачами не наведено.
Місцевий суд визнав поважною причиною пропуску позивачами строку позовної
давності не ту, що вказана ними у позовній заяві, а іншу, яка, до того ж, у
ході судового розгляду не досліджувалася і також не є поважною. Поважність
причини пропуску даного строку суд мав встановити не у ході судового засідання,
а до цього,

-
розділ VІІ ЦК УРСР, 1963 р., „Спадкове право” не передбачав можливості визнавати
свідоцтва про право на спадщину недійсними, і це є підставою для відхилення
позову. Суд же І інстанції застосував до спірних правовідносин ст. 1301 ЦК
України, що є незаконним в силу п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України. Крім того, місцевим судом неправильно застосовано п. 109 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена
наказом Мін'юсту України від 14.06.1994 р. № 18/5 (зареєстрований у Мін'юсті
України 07.07.1994 р. за № 152/361), що теж призвело до неправильного вирішення
справи,

-
оспорюване свідоцтво про право на спадщину фактично видане не за заповітом, а
за законом; у його назві нотаріусом, який його видавав, допущено друкарську
помилку. Але дана обставина не є порушенням ст. 69 Закону України „Про
нотаріат”, як то зазначив місцевий суд,

-
висновок суду І інстанції про те, що неврахування нотаріусом наявності заповіту
ОСОБА_4 від 18.07.2002 р. є однією з підстав для задоволення позову, є хибним,
т.я. відомості про цей заповіт не занесено до Єдиного реєстру заповітів та
спадкових справ, що унеможливлює його врахування. До того ж, даний заповіт
підписаний не матір'ю, а батьком, що визнано позивачами у ході судового
розгляду даної справи. Тож він є недійсним, у зв'язку з чим ним пред'явлено
відповідний позов,

- суддя
мав залишити позов без руху у зв'язку з оплатою позивачами у заниженому розмірі
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав
апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 апеляційну скаргу не
визнали. Сенс їхніх заперечень зводиться до того, що постановлене по справі
місцевим судом рішення є законним та обґрунтованим.

Представник третьої особи пояснив, що,
видаючи оспорюване свідоцтво, державний нотаріус діяв у рамках чинного
законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив
з того, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину видано відповідачеві з
порушенням вимог ст.ст. 68, 69 Закону України „Про нотаріат” та п. 109 чинної
на той момент Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом Мін'юсту України від 18.06.1994 р. № 18/5 з наступними
змінами й доповненнями (зареєстрований у Мін'юсті України 07.07.1994 р. за №
152/361). Але даний висновок суду не відповідає нормам матеріального права, що
регламентують спірні правовідносини.

Так, жодним з учасників судового розгляду
не заперечується, що:

-
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, є
батьками ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3,

- на
день смерті матері позивачі з нею не проживали, а відповідач був зареєстрований
за місцем її проживання,

- за
життя ОСОБА_4 мала у власності 3,13 га земельної ділянки, розташованої на
території с. Сивухи Берлозівської сільської ради Козелецького району, вартістю
25778 грн.,

- про
наявність у останньої, крім ОСОБА_3 та ОСОБА_5, інших спадкоємців, Козелецьку
держнотконтору не було сповіщено.

По справі також встановлено, що:

-
відповідач після смерті матері 31.01.2003 р. (у встановлений законом строк)
прийняв спадщину шляхом подання до Козелецької державної нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право його на спадщину за
законом. В заяві про прийняття спадщини він зазначив, що крім нього спадкоємцем
ОСОБА_4 за законом є також її чоловік (його батько) ОСОБА_5 В цей же день
(31.01.2003 р.) останній подав заяву про відмову від належної йому частки в
спадковому майні померлої ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 На підставі цих та інших
документів Козелецькою держнотконторою сформовано спадкову справу до майна
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4, якій нотаріусом присвоєно № 35 і яку 07.05.2003
р. зареєстровано у Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ за № 2738851,

-
26.08.2003 р. державним нотаріусом Козелецької держнотконтори на підставі
спадкової справи № 35/2003 ОСОБА_3 видано оспорюване свідоцтво про право на
спадщину (реєстровий № 1711). Воно озаглавлено як свідоцтво про право на
спадщину за заповітом. Згідно з змістом даного свідоцтва, воно засвідчує, що
відповідач на підставі ст. 529 ЦК УРСР, 1963 р., є спадкоємцем майна (земельної
ділянки, про яку йшлося вище) померлої ОСОБА_4 Це підтверджується копією
спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а.с. 20-29) та копією
витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 11217620 від 02.10.2007 р.,
наданого Козелецькою держнотконторою (а.с. 10),

З вищевикладеного випливає, що позивачі у
порядку, встановленому ст.ст. 548-550 ЦК УРСР, 1963 р., не прийняли спадщину,
що відкрилася після смерті їх матері ОСОБА_4 Цей висновок зроблено також
виходячи з пояснень учасників судового розгляду і копії рішення апеляційного
суду Чернігівської області від 29.01.2008 р. по справі за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Берлозівської сільської
ради Козелецького району про визначення додаткового строку, достатнього для
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 Згідно з цими доказами ні ОСОБА_1, ні
ОСОБА_2 не подавали до держнотконтори у встановлений чинним законодавством
строк заяву про прийняття спадщини і не вступили у фактичне управління або
володіння спадковим майном; у задоволенні вимог останніх про встановлення їм
додаткового строку для подання даної заяви відмовлено.

Апеляційний суд доходить висновку про те,
що оспорюване позивачами свідоцтво однозначно посвідчує право власності ОСОБА_3
як спадкоємця саме за законом на майно (земельну ділянку), що належало його
матері ОСОБА_4 Цей висновок ґрунтується на тому, що у тексті даного свідоцтва
прямо зазначено, що воно видано на підставі згаданої вище спадкової справи,
згідно з матеріалами якої відповідач прийняв спадщину саме як спадкоємець за
законом і просив видати йому свідоцтво про право на спадщину після її смерті
саме за законом, а не за заповітом. Крім того, в тексті оспорюваного свідоцтва
конкретно зазначено, що ОСОБА_3 є спадкоємцем померлої ОСОБА_4 на підставі ст.
529 ЦК УРСР, 1963 р., яка регламентувала виключно спадкоємство за законом.
Таким чином, озаглавлення оспорюваного свідоцтва свідоцтвом про право власності
за заповітом сталося внаслідок друкарської помилки державного нотаріуса, який
його видавав, що підтверджується також письмовими поясненнями представника третьої
особи (а.с. 34 і 63). На вимогу заінтересованих осіб цю помилку могло бути
виправлено у порядку, встановленому п. 17 вищезгаданої інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій.

Посилання суду І інстанції на те, що при
видачі оспорюваного свідоцтва державний нотаріус припустився порушень ст.ст.
68, 69 Закону України „Про нотаріат” і п. 109 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту України від
18.06.1994 р. № 18/5 з наступними змінами й доповненнями (зареєстрований у
Мін'юсті України 07.07.1994 р. за № 152/361), є хибним з таких підстав. Ст. 69
названого вище Закону регламентує процедуру видачі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, а не за законом. Тож її дія на спірні правовідносини не
поширюється. Відповідно до ст. 68 цього ж Закону, п. 1111 названої
Інструкції... при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та при
підготовці до його видачі державний нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця,
час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до
спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад
спадкового майна і наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем
у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових
справ. Копією спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 (а.с. 20-29)
підтверджується, що до моменту видачі оспорюваного позивачами свідоцтва всі ці
дії державним нотаріусом Козелецької держнотконтори виконано у повному обсязі.
На виконання цих правових норм і абз.абз. 1, 2 п. 109 вищезгаданої
Інструкції... у виданому ОСОБА_3 свідоцтві про право на спадщину вказано всіх
спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним
законодавством. У даному конкретному випадку її прийняв лише один спадкодавець
ОСОБА_4 - відповідач ОСОБА_3, якого й указано в свідоцтві. Т.я. відповідачі не
прийняли спадщини, що відкрилася після смерті матері ОСОБА_4, то їх і не
вказано у оспорюваному свідоцтві.

Ні ЦК УРСР, 1963 р., ні жоден інший нормативний
акт, що був чинним у момент виникнення і тривання спірних правовідносин, не
покладав на спадкоємців, які звертаються до держнотконтори за прийняттям
спадщини, обов'язку вказувати у заяві про її прийняття про наявність у
спадкодавця інших спадкоємців. Тож
посилання позивачів на те, що ОСОБА_3 від органів нотаріату протиправно
приховано наявність інших, крім нього, спадкоємців першої черги, не є підставою
для задоволення їхніх вимог.

Оскільки позивачі у встановлений законом
строк не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4, то сама по собі наявність
та/або відсутність її заповіту (про який йшлося вище) і відомостей про нього у
Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ не має юридичного значення для
вирішення справи.

Те, що оригінал свідоцтва про право
власності спадкодавця ОСОБА_4 на земельну ділянку, успадковану ОСОБА_3 згідно з
оспорюваним свідоцтвом, до кінця серпня 2007 р. знаходився в управлінні
земельних ресурсів Козелецької райдержадміністрації, а не у спадковій справі,
не є підставою для задоволення позову, оскільки жоден з учасників судового
розгляду не оспорює факту належності спадкодавцеві за її життя спадкового майна
(земельної ділянки).

По справі не здобуто доказів порушення
державним нотаріусом порядку реєстрації спадкової справи до майна померлої
ОСОБА_4 і оспорюваного свідоцтва, як не здобуто і доказів фальсифікації підпису
ОСОБА_5 у його заяві про відмову на користь відповідача від належної йому
частки у спадковому майні після смерті дружини.

Доводи апелюючої сторони про те, що у
задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з мотивів пропуску без поважних
причин строку позовної давності, суд не може взяти до уваги, оскільки згідно з
ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. А такої заяви у ході
судового розгляду справи у місцевому суді учасниками судового розгляду зроблено
не було.

Узагальнюючи вищевикладене, апеляційний
суд доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення з
постановленням рішення про відмову у позові.

В порядку ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з
задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_3, з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на його користь
належить стягнути понесені ним судові витрати по справі (витрати по сплаті
держмита й на інформаційно-технічне забезпечення за подання апеляційної скарги)
у загальній сумі 158 грн. 79 коп.  - по
79 грн. 40 коп. з кожного.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316 ЦПК України, ст.ст. 48, 524, 534, 548,
549, 560 ЦК УРСР, 1963 р., ст.ст. 63, 66-68 Закону України „Про нотаріат”, суд

В И Р І Ш И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовільнити, рішення
Козелецького районного суду від 13.12.2007 р. скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - Міністерство юстиції України, про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Козелецької
державної нотаріальної контори 26.08.2003 р. (реєстровий № 1711) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 по 79 (сімдесят дев'ять) грн. 40 коп. з кожного на відшкодування
судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення, але воно може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:                                         Судді: