Справа № 2-6/2008р.
РІШЕННЯ

IМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2008
року                  Луцький
міськрайонний суд Волинської області

в складі:
головуючого - судді -                       Веремчук
Л.М.

при секретарі -                                                Ілюшик
Н.О.

з участю
позивачів -ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників
позивача - ОСОБА_3

відповідачів -
ОСОБА_4 ОСОБА_5

представника
відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 доОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу житлового приміщення, -

встановив:

15 листопада
2006 в Луцький міськрайонний суд з позовом доОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5про
визнання недійсним договорів купівлі-продажу двохкімнатної квартири АДРЕСА_1
звернулись ОСОБА_1 ОСОБА_2

Покликаються на
те, що в 2000 році вони придбали спірну квартиру у житлово-будівельному
кооперативі міста Луцька. В 2001 році виїхали в Португалію, на заробітки. Після
повернення дізнались, що 29 квітня 2003 року квартира продана
відповідачевіОСОБА_3., який цю квартиру перепродав гр-ці ОСОБА_4 а ця,
відповідно, ОСОБА_5

Позивачі
вказують, що ніякого доручення на продаж та укладення договору купівлі-продажу
квартири вони не давали. Крім того, квартира належить позивачам, як подружжю,
на праві спільної сумісної власності. Згоди чоловік, ОСОБА_2 на продаж не
давав. Не було згоди органу опіки і піклування на продаж житла, оскільки у
квартирі прописаний і проживає їх неповнолітній син ОСОБА_3 Крім того,
вказана квартира знаходилась під арештом, накладеним оперуповноваженим УБОЗ
УМВС України у Волинській області. Договір купівлі-продажу укладений в період
перебування квартири під арештом.

Покликаючись на
зазначені обставини, просить винести рішення про визнання договорів
купівлі-продажу квартир недійсними.

В судовому
засіданні позивачі позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у заяві.
Додатково пояснили, що спірна квартира була ними збудована в будівельному
кооперативі і на час їх вибуття на заробітки в Португалію не була ними
приватизована. Приватизацію квартири проводила сестра позивачки із її
представником ОСОБА_6 Проте, визнавати приватизацію недійсною вони наміру не
мають. Просили визнати договори купівлі-продажу квартири недійсними, сторони
повернути в попередній стан, оскільки сестра позивачкиОСОБА_1- ОСОБА_3. не
будучи власником квартири, продала її не з їх волі .

Відповідач
ОСОБА_3позов не визнав, суду пояснив, що на час укладення договору йому не було
відомо, і не було сумніву про те, що жінка, яка відчужує квартиру не є тою, хто
зазначений у паспорті, а її сестрою. Про це йому стало відомо в ході даного
судового розгляду. Саме цій жінці він віддав гроші за квартиру. Просив у його
задоволенні відмовити.

Відповідач
ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала. Просила у його задоволенні
відмовити.

Представник
відповідача ОСОБА_6 в
судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити.

Третя особа на
стороні відповідачів ОСОБА_5в судове засідання не з"явився , подав суду
заяву про слухання справи у його відсутності.

Заслухавши
сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов
безпідставний і до задоволення не підлягає.

Стаття 145 ЦК 1963 року
передбачає, що майно за плату придбане у особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач),
то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно
загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння,
або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх
волею.

Із пояснень
позивачів по справі, показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_3., ОСОБА_8., ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_11, копій закордонних паспортів на
ОСОБА_2. ( а.с.15), ОСОБА_3- вона ж після одруження ОСОБА_4 ( а.с.16),
посвідчень особи на повернення позивачів в Україну (а.с. 17-18, 19-20)
вбачається, що вони перебували на заробітках у Португалії з 2001 року по 29
травня 2004 року на нелегальному становищі. В цей період часу в Україну не
повертались.

Спірну квартиру
залишили у користуванні матері позивачки -ОСОБА_3та сестри позивачки - ОСОБА_4
які мали майнові претензії на цю квартиру (позивачка ОСОБА_4, її матір ОСОБА_7,
та сестра ОСОБА_3. придбали цю квартиру за борги). Дана обставина
підтверджується їх поясненнями в судовому засіданні, листом сестри позивачки
ОСОБА_3. від 9.10.2003 року на ім"я позивачки в якому наведені розрахунки
її майнових претензій до неї.

В листі вказано,
що квартиру вона продала саме за те, що її обікрала їх мати і віддала все
позивачці по справі ОСОБА_1 Гроші за виручену квартиру вона обіцяла віддати
позивачці до літа 2004 року ( а.с.125 ).

В ході судового
розгляду позивач ОСОБА_2 пояснив, що його кошти у придбаній квартирі відсутні,
квартиру придбавали його теща, дружина за кошти, які не були спільною власністю
позивачів, як подружжя. Чи були в ній кошти сестри позивачки - йому не відомо і
у це він не вникав, оскільки вважав це родинною справою родичів його дружини.
Ці його пояснення знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду на
підставі показань допитаної як свідка матері позивачки ОСОБА_7, її сестри
ОСОБА_3., батьків позивача ОСОБА_8., ОСОБА_9

Все це дає суду
підстави вважати, що згода позивача ОСОБА_2. на продажу квартири не була
потрібною.

Передаючи
квартиру родичам у користування, довіривши їм свої документи (паспорти,
документи на квартиру) позивачі проявили необачність, довірившись особам, які
не заслуговували довіри, про що свідчить їх подальша поведінка. Замість того,
щоб повернути квартиру їх власникам, вони продали її іншій особі. Крім того,
свідок ОСОБА_3. пояснила, що квартира була приватизована та продана із відома
та згоди позивачки. Укладена угода купівлі-продажі квартири була вигідною,
оскільки вони отримали за неї набагато більше грошей, ніж була ринкова вартість
квартири на той час. Цими коштами вони користуються. Згадане підтверджується
також показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8., які показали суду, що вони також у
квітні 2003 року інформували позивачів про продаж квартири, та те, що позивачка
ОСОБА_1приймала активну участь у переговорах по продажі цієї квартири.

29 квітня 2003
року у відповідності до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним
нотаріусом Луцького нотаріального округу Волинської області Сушиком B.C. ( Р.№375) спірна
квартира продана ОСОБА_3

Факт продажі
квартири стверджується договором купівлі-продажу ( а.с.7), реєстрацією права
власності на цю квартиру у Волинському бюро технічної інвентаризації за
ОСОБА_3.( а.с.37).

Суд прийшов до
висновку, що підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири нема,
оскільки майно, передане на зберігання родичам позивачки, не вибуло із їх
володіння з підстав, зазначених у ст.145 ЦК
1963 року, тобто не було ними загублене, не було у них викрадене та не
вибуло від них іншим шляхом поза їх волею. Навпаки, вибуло воно із їх волі та
за їх бажанням.

Набувач квартири
ОСОБА_3був добросовісним набувачем майна. Він не знав і не повинен був знати,
що власники квартири не виявляли добровільної волі на її відчуження. Майно він
придбав на законних підставах, у його діях відсутні ознаки злочину.

А тому, на думку
суду, позивачі позбавлені права вимагати повернення квартири від добросовісних
набувачів.

Суд не вбачає порушення
діючого законодавства за відсутності згоди органу опіки і піклування, оскільки
законодавством така вимога на час відчуження спірного житла була відсутня.
Покликання позивачів на цю обставину є безпідставною.

Те, що після
укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 працівником УБОЗу було
винесено ухвалу про накладення заборони відчуження спірної квартири, яка не
направлена на виконання і до даного часу, не є підставою для визнання договору
купівлі продажу недійсним.

Оскільки підстав
для визнання договору купівлі - продажу укладеного між позивачкою ОСОБА_10 та
ОСОБА_3. нема, відповідно укладені послідуючі договори за якими гр-н
ОСОБА_3продав спірну квартиру ОСОБА_5 а та продала її ОСОБА_6 не можуть бути
визнані недійсними.

Тому суд прийшов
до висновку про безпідставність вимог позивачів про визнання договорів
недійсними. У їх позові слід відмовити.

У відповідності
до ст. 88 п.1 ЦПК України з них підлягає до стягнення 557 грн. 24 коп. судового
збору на користь держави з кожного 278 грн. 62 коп.

Враховуючи
безпідставність позовних вимог позивачів, керуючись ст. ст. 6, 10, 11, 58, 60,
130, 213-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 145 ЦК України (в ред.
1963 року), суд, -

вирішив:

В позові
ОСОБА_1, ОСОБА_2 доОСОБА_3, про визнання договору купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеного 29 квітня 2003 року та посвідченого приватним нотаріусом
Луцького нотаріального округу Сушиком В.С.(Р № 375) відмовити.

В позові
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі

- продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 17
липня2004 року міжОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А. (Р № 2832) відмовити.

В позові
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5про визнання договору купівлі

- продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 15
вересня 2004 року та посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу Ариванюк Н.А. (Р № 3475) відмовити.

Стягнути з
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь держави 557 грн. 24 коп. (п'ятсот п'ятдесят сім)
судового збору на користь держави по 278 гри. 62 коп. (двісті сімдесят вісім) з
кожного.

Рішення може
бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подачі заяви про
апеляційне оскарження протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення та
подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом 20 (двадцяти) днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було
подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо
його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним
судом.