печерський районний суд  міста
Справа № 2-1229-108
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е
М   У К Р А Ї Н И

24 листопада
2008 року                  Печерський
районний суд міста Києва в складі:

Головуючого-судді                            Мельника А. В.,

при секретарі
Пшегарницькій І. Е.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України
про відшкодування вартості конфіскованого майна,

В С Т А Н О В И В:

26 березня 2007
року ОСОБА_1 і ОСОБА_2. звернулися до суду із спільним позовом до держави
Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування вартості
конфіскованого майна.

Свої вимоги
позивачі обґрунтували тим, що їх родина у 1946 році була переселена з села
АДРЕСА_1в село АДРЕСА_2і. При переселенні родиною було залишено господарське
майно, а саме: житловий будинок, сарай, земельна ділянка та багато домашнього
інвентарю.

Зазначили, що
жодної компенсації за залишене майно, вартість якого на той час складала 4325
карбованців, родина не отримала і у зв'язку з тим, що Україна є
правонаступницею держави, яка здійснювала акт переселення, просять стягнути з
відповідача на свою користь вартість залишеного в Польщі майна по 325 000
гривень кожному з позивачів.

В судовому
засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2. -ОСОБА_3. підтримали
позов з викладених у ньому підстав та просили суд задовольнити позовні вимоги.

Представник
відповідача у своїх поясненнях, наданих під час судового розгляду справи,
позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись
на те, що переселення осіб з території Польщі в Україну у 1944 - 1946 роках
відбувалось відповідно до Угоди між Урядом Української Радянської
Соціалістичної Республіки і Польським комітетом національного визволення «Про
евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з
території УРСР» від 09.09.1944 року.

Зазначив, що
Закон України «Про правонаступництво» не передбачає правонаступництва України
стосовно відповідальності УРСР у зв'язку з переселенням громадян на виконання
вказаної Угоди між Урядом Польщі та УРСР, а тому законодавство України не
передбачає майнової відповідальності держави Україна, в тому числі в особі,
Кабінету Міністрів України у зв'язку із зазначеними діями.

Крім того,
зазначив, що розрахунки з переселенцями з Польщі до України проводились
відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР № 1648 від 11.08.1948 року «Про
порядок проведення взаємозаліків з переселенцями з Польщі, Чехословаччини після
грошової реформи» через обласні, районні міські та селищні фінансові відділи в
порядку визначеному Інструкцією по здійсненню Угоди між Урядом Української
Радянської Соціалістичної Республіки і Польським комітетом національного
визволення «Про евакуацію українського населення з території Польщі і польських
громадян з території УРСР» від 1944 року. До 1975 року витрати на проведення
розрахунків з такими переселенцями передбачалися в республіканському бюджеті
УРСР. З 1975 року законами про бюджет УРСР та Державний бюджет України на
відповідний рік кошти на проведення цих витрат не затверджувалися.

Також зазначив,
що позивачі не надали жодних доказів на підтвердження розміру відшкодування,
якого вони вимагають та правовстановлюючих документів, які могли б свідчити, що
майно, залишене ними при переселенні, належало родині позивачів на праві
приватної власності.

Представник
відповідача в судовому засіданні наголосив на тому, що позивачами пропущено
строк позовної давності звернення до суду, вказавши на це, як на підставу для
відмови в задоволенні позову.

Суд, вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази по
справі в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Під час розгляду
справи в судовому засіданні встановлено наступні факти.

Згідно копії
евакуаційного листа (а. с. 4) та довідки Державного архіву Львівської області
№НОМЕР_1, в квітні 1946 року родина ОСОБА_4 в складі:ОСОБА_5 (жінка), ОСОБА_6
(син),ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_1 (син) була переселена з села АДРЕСА_1; при
переселенні ними було залишено господарське майно, яке складалось з житлового
будинку, сараю і земельної ділянки, загальною вартістю 4325 карбованців (а. с.
5).

Законом України
«Про правонаступництво України» № 1543-XII від 12 вересня 1991 року держава
Україна підтверджує свої зобов'язання за
міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення
незалежності України (стаття 6).

09.09.1944 року
між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським
Комітетом Національного визволення було укладено Угоду про евакуацію
українського населення з території Польщі і польських громадян з території
УРСР.

Вказаною Угодою
визначались умови, порядок і строки проведення евакуації всіх громадян
української, білоруської, російської і русинської національностей, що проживали
в Хелмському, Грубешувському, Томашувському, Любачувському, Ярославському,
Перемишльському, Ліськовському, Замостінському, Красноставському,
Білгорайському, Влодавському повітах і в інших районах Польщі, де можуть
виявитися громадяни української, білоруської, російської і русинської
національності, які побажали переселитися з території Польщі на Україну, та
приступити до евакуації всіх поляків і євреїв, що перебували в польському
громадянстві до 17 вересня 1939 року, які проживають в західних областях УРСР і
бажають переселитися на територію Польщі.

Передбачалось,
що евакуації підлягають лише ті з перелічених в абзаці 1 статті 1 Угоди осіб,
які виявили своє бажання евакуюватися і щодо прийняття яких є згода сторін, які
підписали Угоду.

Також
встановлювалось, що евакуація є добровільною і тому примус не може бути
застосований ні прямо, ні посередньо; бажання евакуйованих може бути висловлено
як усно, так і подано на письмі (абзац 3 статті 1 Угоди).

Статтею 2 Угоди
сторони умовились почати означену вище евакуацію з 15 жовтня 1944 року і
закінчити її 01 лютого 1945 року. В період з 15 вересня до 15 жовтня
провадиться облік числа, місцезнаходження і національності осіб, які бажають
евакуюватися. На вимогу однієї з Сторін строк евакуації може бути продовжений
за взаємною згодою.

Згідно копії
евакуаційного листа, наданого позивачами, родина ОСОБА_4 в складі:ОСОБА_5
(жінка), ОСОБА_6 (син),ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_1 (син) була переселена з села
АДРЕСА_1 в квітні 1946 року.

За пунктом 5
статті 3 Угоди, договірні Сторони умовились, що на майно, яке залишає
евакуйований на місці, складаються спеціальні описи; описи складаються спільно
Уповноваженими і Представниками Сторін. При складанні описів майна, яке залишає
евакуйований, Уповноважені і представники Сторін облічуватимуть за
встановленими формами як кількісний, так і якісний стан майна; одночасно були
встановлені Форми таких описів (додаток № 1 до Угоди).

Передбачалось,
що вартість рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації,
повертається евакуйованим за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в
Українській Радянській Соціалістичній Республіці і відповідно в Польській
державі; в разі відсутності страхової оцінки, майно оцінюється Уповноваженими і
Представниками Сторін. Договірні Сторони умовились про те, що будинки в містах
і сільських місцевостях, які звільняються в результаті переселення,
надаватимуться в першу чергу переселюваним (п.6 ст.3 Угоди).

Також, було
домовлено, що по закінченні евакуації обидві Договірні Сторони визначають,
також вартість компенсації евакуйованим за залишене рухоме і нерухоме майно
(абзац 2 статті 6 Угоди).

Відповідно до ч.
1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Під час розгляду
справи позивачами на підтвердження своїх доводів не надано доказів у вигляді
документів, складання яких передбачалось згаданою Угодою, а саме:

- опису майна,
яке залишає евакуйований на місці, Форма якого була встановлена додатком № 1 до
Угоди;

- оцінки майна
Уповноваженими і Представниками Сторін;

- визначення
вартості компенсації евакуйованим за залишене рухоме і нерухоме майно.

Позивачами не
надано будь-яких правовстановлюючих документів на підтвердження права власності
їх або їхніх батьків на майно, компенсації вартості якого вони вимагають.

Надана
позивачами архівна довідка не є належним доказом зазначеної обставини.

Враховуючи наведене  суд не може брати до уваги  як доказ вартості майна компенсації  якого вимагають позивачі  звіт Обласного комунального підприємства
«Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про оцінку вартості майна
залишеного при евакуації у 1946 року будинковолодіння в сАДРЕСА_1 станом на
30.09.2008 року.

При цьому суд
враховує, що після проведення евакуації за вказаною Угодою Українською державою
на нормативному рівні було встановлено умови, порядок та розмір проведення
розрахунків з прибулими (евакуйованими) громадянами.

Зокрема:
Постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У № 1274 від 28 вересня 1944 року «Про контроль
за ходом евакуації українського населення з території Польщі і польських
громадян з території УРСР»; Постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У № 1620-118 від 03
жовтня 1945 року «Про невідкладні заходи щодо господарського влаштування
українського населення, що прибуло з Польщі на територію УРСР і роботі серед
нього»; Постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У
№ 683 від 05 травня 1945 року «Про розселення і господарське влаштування
в Західних областях УРСР 30000 сімей українського населення, евакуйованого з
території Польщі»; Постановою РНК УРСР № 176 від 08 лютого 1946 року «Про
виділення грошей для надання безповоротної грошової допомоги прибулим з Польщі
сім'ям українського
населення, що особливо гостро потребують допомоги»; Постановою Ради Міністрів
УРСР № 2276-161с. від 4 грудня 1947 року «Про закінчення розрахунків з
переселенцями, що прибули в УРСР з Польщі»; Постановою РМ УРСР № 33-2 С. від 18
лютого 1947 року «Про стан взаємних розрахунків з переселенцями з Польщі, що
прибули в УРСР» та Постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У № 1508 від 01 вересня 1947
року «Про господарське влаштування громадян української, російської і
білоруської національностей, переселених з Польщі і Чехословаччини в УРСР».

Також, з
урахуванням віку позивачів, суд вважає, що вони мали можливість звернутись за
захистом своїх майнових прав та інтересів, які вони вважають порушеними  значно раніше, а саме: ОСОБА_2. з 1961 року,
а ОСОБА_1 - з 1963 року.

За таких
обставин, суд приходить до висновку, що
позивачі не довели обґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому
позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Враховуючи
вищевикладене та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України,
суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні
позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України
про відшкодування вартості конфіскованого майна відмовити повністю.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Якщо було подано
заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, рішення  суду набирає законної сили після закінчення
цього строку.

У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Заява про апеляційне
оскарження рішення суду може бути подана через Печерський районний суд міста
Києва до Апеляційного суду міста Києва протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається через Печерський районний суд міста Києва до Апеляційного
суду міста Києва протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Головуючий