Справа № 22ц-
Головуючий у 1 інстанції -
Категорія - цивільна                                      Корх О.І.
Доповідач - Ішутко В.М.
Справа № 22ц-71/2008                                   Головуючий у
Категорія - цивільна                                      Карапута
Доповідач - Позігун М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді:

Позігуна
м.і.

суддів:

ішутко
в.м., шевченка в.м.

при секретарі:         з участю:

Гавриленко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова  від 06 листопада 2007 року у
справі за  позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання втратившим право користування житловим приміщенням та зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого комітету  Чернігівської міської ради про визнання права
власності на &frac12; частину квартири та визнання частково недійсним свідоцтва
, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2007 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання
його втратившим право користування квартирою АДРЕСА_1,  посилаючись на те, що після розірвання
шлюбу  31 грудня 1991 року сім'я фактично
розпалася і відповідач в спірній квартирі не проживає і, крім того, вона є
власницею квартири.

ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом про визнання частково недійсним
свідоцтва про право власності на
квартиру  АДРЕСА_1, виданого на
ім'я ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 17.07.2007
року,  та просив визнати за ним право
власності на &frac12; частину спірної квартири. В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилався на те, що спірну квартиру з
ОСОБА_1 вони отримали в 1981 році в житлово-будівельному кооперативі
№82, кошти за яку  повністю було
виплачено  в 1991 році. Оскільки квартиру
було придбано в період шлюбу, тому вважає,
що відповідно до вимог  сімейного
законодавства, Закону України „Про власність”, статей 355, 368,  369 ЦК України дана квартира є спільною
сумісною власністю. Проте, в порушення зазначених норм, відповідачка 29.09.2006
року отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру лише особисто на
себе, чим порушено його право власності.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 6 листопада 2007 року
визнано ОСОБА_2 втратившим право
користування квартирою АДРЕСА_1, а в задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення його позовних вимог і  відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.
Незаконність рішення суду апелянт обґрунтовує порушенням судом норм ст.213 ЦПК
та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема,  висновок суду щодо пропуску ним строку
позовної давності  на звернення до суду
за захистом порушеного права суперечить положенням статей 9, 11 КпШС та статей
20, 72 СК України, роз'яснень, викладених в п. 10  постанови Пленуму Верховного Суду України від
12 червня 1998 року №16 „ Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб
та сім'ю України”,  в силу яких трирічний
строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, застосовується коли ці вимоги заявлені після розірвання
шлюбу і обчислюються з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був
дізнатися про порушення його права на це майно. Суд не врахував, що таким
порушенням його права є отримання ОСОБА_1 29.09. 2006 року свідоцтва про право
власності на спірну квартиру особисто на себе. Він ніколи не відмовлявся від
свого права власності на квартиру, зареєстрований в ній, не має іншого житла.
Оскільки він є власником квартири,  а не
членом сім'ї наймача квартири, то суд повинен відмовити ОСОБА_1  в задоволенні позовних вимог про визнання
його втратившим право на житло.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної скарги суд приходить до слідуючого
висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,  суд виходив із пропуску ним строку,  передбаченого ч.4 ст. 267 ЦК України, на
звернення до суду за захистом порушеного права, яким не заявлялася вимога про
поновлення строків позовної давності з зазначенням поважності причин їх
пропуску. Підставою для такого висновку судом стало встановлення ним обставин,
що розірвання шлюбу і  остаточна виплата
коштів за квартиру  мали місце в грудні
1991 року. Відповідно ж до норм СК
позови про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя можуть
бути пред'явлені до суду  протягом трьох
років з дня розірвання шлюбу. Крім того, суд виходив із того, що свідоцтво про
право власності  видано на підставі
рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.07.2006
року,  яке ніким не оскаржено і яке є
перешкодою для визнання частково недійсним самого свідоцтва про право
власності.

Проте, вірно встановивши обставини справи, суд дав невірну юридичну оцінку
спірним правовідносинам, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Сторонами не оспорювався  факт
придбання спірної квартири  в ЖБК в
період шлюбу,  та виплати за нею
коштів  до реєстрації розірвання
шлюбу  в органах  запису актів громадянського стану 31
грудня  1991 року.

Висновок суду про те, що шлюб сторонами було розірвано 1.12.1991 року  є безпідставним, оскільки згідно ст. 44
КпШС  чинного на час розірвання шлюбу,
шлюб вважався розірваним з часу реєстрації розлучення в органах реєстрації
актів громадянського стану, а не з часу
винесення рішення суду про розірвання шлюбу  та набрання ним законної сили.

Оскільки кошти за квартиру в ЖБК виплачено в період шлюбу,  то в силу чинних на той час ст. 22 КпШС,  статей 15, 16 Закону України „Про власність”
після повного внесення паю квартира стала спільною сумісною власністю подружжя.
За таких обставин, отримання позивачкою реєстраційного посвідчення 24 грудня
1991 року  на спірну квартиру  лише на своє ім'я, а в подальшому  і
видача свідоцтва про право власності замість реєстраційного посвідчення
на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 17.07.2006
року  не суперечило положенням Закону
України ”Про власність”, ст. 369 ЦК України і не позбавляє  права другого з подружжя на пред'явлення
позову про визнання права власності на його частку  в
спільній сумісній власності подружжя без заявлення вимоги  про визнання
частково недійсним правовстановлюючого документу, виданого на одного із
співвласників, та   рішення органу
місцевого самоврядування, на підставі
якого було видано даний документ.

Відповідно до ст.11 КпШС, ч.2
ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Хоча після розірвання шлюбу ОСОБА_2 і не проживав фактично у спірній квартирі,
але  був там зареєстрованим, а тому   перебіг строку позовної
давності  в даному  випадку розпочався з дня пред'явлення
вимоги  ОСОБА_1 про  визнання
ОСОБА_2  втратившим право на  житло. Доводи ОСОБА_1 щодо  відмови ОСОБА_1 від своєї частки у спірній
квартирі в зв'язку з отриманням у власність автомобіля придбаного в період
шлюбу не підтверджені жодним належним доказом у справі.

За викладених обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню,  рішення суду скасуванню з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3  щодо визнання за ним права власності на &frac12; частину спірної квартири, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно
відмовити за безпідставністю заявлених вимог, оскільки  останній є не членом сім'ї власника, а співвласником спірної квартири,  в зв'язку з чим його неможливо визнати, із
заявлених в позові підстав, втратившим право користування  житловим приміщенням.

Керуючись ст.60, 70 СК
України, ст. 368 ЦК України, ст.146 ЖК, ст.ст.
303,  307, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України,  суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова  від 06 листопада 2007 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про визнання втратившим право користування
житловим приміщенням відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на &frac12; частину квартири та визнання частково недійсним свідоцтва задовольнити
частково.

В задоволенні позову про визнання частково недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення
виконкому Чернігівської міської ради від 17 липня 2006 року відмовити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на &frac12; частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді:

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

вступна та резолютивна частини

25 січня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді:

шевченка
в.м.

суддів:

ішутко
в.м., Позігуна м.і.

при секретарі:         з участю:

Гавриленко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5
на рішення Корюківського районного суду м. Чернігова  від 3 грудня 2007 року у справі за  позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про
захист честі гідності та ділової репутації
відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про захист честі гідності та ділової репутації  відшкодування моральної шкоди

У відповідності до положень статтей 209, 218, 317 ЦПК України апеляційний
суд вважає за необхідне проголосити вступну та резолютивну частини ухвали .

В С Т А Н О В И В :

В апеляційних  скаргах   ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 ставлять питання про зміну рішення Корюківського районного суду
від  3 грудня 2007 року, яким відмовлено
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання поширеної
інформації недостовірною, такою що принижує честь гідність і ділову репутацію
та стягнення моральної шкоди, а також відмовлено і в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5 до  ОСОБА_4 про визнання
поширеної інформації недостовірною, такою що принижує честь гідність і ділову
репутацію та стягнення моральної шкоди. Незаконність судового рішення апелянти
обґрунтовують невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Так,
ОСОБА_4 зазначає, що суд дав невірну оцінку показам свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8,ОСОБА_9,
з яких вбачається що ОСОБА_5 дійсно розповсюдила неправдиві відомості,  звинувативши їх у вбивстві, що принизило   честь
гідність та ділову репутацію. Крім того, суд не врахував, що вони
першими звернулися до суду за захистом порушеного права, а ОСОБА_5  лише
обрала спосіб захисту свого права шляхом звернення до суду  з
зустрічним позовом.

ОСОБА_5  в апеляційній скарзі
посилається на доведеність  в судовому
засіданні   факту розповсюдження ОСОБА_4
неправдивої інформації 2 серпня 2007 року в с. Забарівка Корюківського району,
що в судовому засіданні знайшло підтвердження показами свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13.Поширені відповідачкою відомості не відповідають
дійсності, порочать її честь та гідність.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги суд приходить до слідуючого висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог сторін суд виходив із  відсутності належних доказів про
поширення   негативної інформації кожним
із відповідачів щодо позивачів за тих обставин
на які вони посилалися  в позовних
заявах та в судовому засіданні.

Даний висновок суду  ґрунтується на
матеріалах справи і відповідає вимогам закону. Зокрема,  виходячи зі змісту ч 4 ст..60 ЦПК
України  судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.  Судом  першої інстанції при винесені судового
рішення було дотримано норм процесуального права а саме положень статей 212,
213 ЦПК України, суд безпосередньо
дослідив надані  сторонами докази,
допитав свідків та дав належну оцінку всім доказам у справі в тому числі і
достовірності  показам свідків кожного
окремо так і в їх сукупності, а результати оцінки доказів відобразив у рішенні.

Аналіз, досліджених судом  першої
інстанції, доказів по справі,  показів
свідків  не дають підстав для висновку
щодо порушення судом норм матеріального і процесуального права, які б давали
підстави для скасування рішення суду, а тому апеляційні скарги підлягають
відхиленню.

Керуючись ст.ст.  303,
307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,  суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Корюківського районного суду від 3 грудня 2007 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: