Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-253/08                                                       Головуючий
Суддя-доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07    лютого 2008
року                                                                                     м.
Запоріжжя

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:                   Крапової О.В.,

Суддів:                              Бабак A.M., Полякова О.З.,

При
секретарі:                  Винник І.С.

.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Головного
управління Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи в Запорізькій області
на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2007 року

по
справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи в Запорізькій області, Національної акціонерної
страхової компанії "Оранта" про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні
2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління пожежної безпеки
МНС України в Запорізькій області про відшкодування шкоди заподіяної в наслідок
ушкодження здоров'я під час виконання службових обов'язків.

В     позові зазначав, що 25.12.1977
року при проходженні служби головним інженером в

Управлінні державної пожежної охорони УМВС України в Запорізькій області
отримав

травму, внаслідок чого йому була встановлена друга група інвалідності з
втратою 100

відсотків працездатності безстроково. До квітня 2001 року завдана здоровю
шкода у вигляді

щомісячної компенсації втраченого заробітку відшкодовувалась на підставі
судових рішень за

рахунок коштів відповідача.

З 01.04.2001 року набрав
чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності". Відповідно до ст. 29 цього Закону
щорічно, до 01 березня
щомісячна сума втраченого заробітку підлягає перерахунку у разі зростання в
попередньому календарному році середньої зарплати в галузях національної
економіки.

Відповідач
відмовив йому провести перерахунки розміру відшкодування і взагалі припинив
виплати з 01.03.2002 року, а
тому виникла заборгованість за період з 01.03.2002
року по 01.11.2003 року в
сумі 4585, 24  грн. , про стягнення якої просив позивач.

В
судовому засіданні суду першої інстанції позивач уточнивши свої позовні вимоги,
остаточно просив заборгованість в сумі 75169,
11 коп. та щомісячно, починаючи з 01.11.2007

2

року до наступного збільшення розміру мінімальної
заробітної плати - 2300  грн.  - компенсації
втраченого заробітку.

Справа
розглядалась судами неодноразово.

Останнім
рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2007 року позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто
з Головного управління МНС України в Запорізькій області в рахунок
відшкодування шкоди на користь ОСОБА_1 75
169, 11  грн. , та
встановлено стягувати щомісячно, починаючи з 01.11.2007 року до наступного збільшення розміру мінімальної
заробітної плати по 2300
грн.

В
апеляційній скарзі Головне управління Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи в Запорізькій області просить рішення суду першої
інстанції скасувати як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального
права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог
ОСОБА_1

Вислухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За
змістом ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1
проходив службу в якості начальницького складу Державної пожежної охорони
органів внутрішніх справ, та має спеціальне звання - майор внутрішніх
справ. В період служби отримав травму, внаслідок якої 16 лютого 1989 року йому була
встановлена друга група інвалідності безстроково. З 01 березня 1989 року він
був звільнений з органів внутрішніх справ і отримує пенсію по інвалідності, як
пенсіонер МВС України.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, суд виходив з того, що позивач
отримав ушкодження здоров'я з вини відповідача, з яким • потерпілий перебував у
службових відносинах, тому до 01.04.2003 року виплати відшкодування шкоди йому
проводило Управління державної пожежної охорони УМВС України в Запорізькій
області, а оскільки Головне Управління МНС України в Запорізькій області є його
правонаступником, стягнув з нього суму матеріальної шкоди внаслідок ушкодження
здоров'я під час виконання службових обов'язків у розмірі, який обгрунтував
позивач.

З таким
висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає
обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Судова
колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на
підставі п.3, 4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, з ухваленням нового рішення із наступних підстав.

Судом встановлено,
та проти цього не заперечують і сторони, що ОСОБА_1 отримав травму під час
проходження служби в органах МВС, тому шкода завдана не в зв'язку з виконанням
трудових обов'язків, а в зв'язку з проходженням служби.

За таких
обставин, у відповідності з ч.2 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року із
внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 24.10.2003 року,
змінами, роз'яснено, що застосування норм Цивільного Кодексу України, та Закону
України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності» не поширюються на військовослужбовців, осіб рядового й
начальницького складу органів внутрішніх справ і деякі інші категорії осіб,
порядок та умови страхування яких установлено спеціальним законодавством.

Ці
правовідносини регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Законом України «Про
соціальний і

3

правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»
та Законом України «Про пожежну безпеку».

Статтею 23 Закону України
«Про пожежну безпеку» передбачено, що у разі травми, заподіяної під час
проходження службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період
проходження служби, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, особа
рядового чи начальницького складу державної пожежної охорони, одночасно має
право на отримання одноразової грошової допомоги, з підстав передбачених цією
статтею, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати,
встановлених іншими законами, виплата відповідних грошових сум здійснюється за
однією з підстав за вибором особи, яка має право на отримання таких виплат.

Враховуючи,
що з 01 березня 1989 року ОСОБА_1
призначено пенсію по інвалідності, що настала в період проходження ним служби,
у відповідності зі ст. 18, 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та позивач вибрав саме
цей вид компенсаційних виплат, тому його вимоги про стягнення заборгованості і
перерахування щомісячної компенсації втраченого заробітку не грунтуються на
Законі. Ні цивільним законодавством, ні законодавством про соціальне
страхування не передбачені подвійні відшкодування втраченого заробітку в
зв'язку з пошкодженням здоров'я.

Стягнення,
що проводилися за судовими рішеннями, зокрема від 30.05.1996 року не є
підставою для задоволення позову, оскільки вищенаведеними Законами, які набули
чинності після 1996 року,
передбачений інший порядок відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я
при проходженні служби.

Доводи позивача
про те, що шкода здоров'ю завдана джерелом підвищеної небезпеки і відповідач,
як його володілець повинен нести відповідальність за неї у відповідності з
нормами Цивільного Кодексу України, безпідставні та суперечать фактичним
обставинам матеріалів справи.

За таких
підстав, оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст. 303
ЦПК України, згідно якої, під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, та згідно вимог ст. 10,
60, 212 ЦПК України, судова колегія дійшла висновку про відмову
ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст.
ст. 209, 218, 307, 313,
314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу Головного управління Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій
та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи в
Запорізькій області задовольнити.

Рішення
Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2007
року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління

Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту
населення від

наслідків Чорнобильської катастрофи в Запорізькій області, Національної
акціонерної

страхової компанії "Оранта" про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до
Верховного Суду України протягом двох місяців.