Справа № 22ц/ 435
Головуюча в суді 1 -ї інстанції Збицька К.Д.
Доповідач Балашкевич С. В.
УХВАЛА

Іменем  України

6 березня 2008
року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі: головуючого - судді Балашкевича С. В. суддів:
Рафальської І.М. ,  Омельчука М. І. при
секретарі Сухоребрій Т.А.

з участю
позивача,  його представника та
представника відповідача розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
суду в м.  Житомирі апеляційну скаргу
ОСОБА_1на рішення Малинського районного суду від 10 січня 2008 року в справі за
позовом ОСОБА_1до Державного комітету лісового господарства України про
визнання незаконним наказу,  поновлення
на роботі та визнання трудового договору безстроковим,  -

встановила:

Рішенням
Малинського районного суду від 10 січня 2008 року в задоволенні позову ОСОБА_1.
до Державного комітету лісового господарства України про визнання незаконним
наказу,  поновлення на роботі та визнання
трудового договору безстроковим відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з
ОСОБА_1. 7, 50 грн. витрат,  пов'язаних з
інформаційно-технічним забезпеченням розгляду справи.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення суду скасувати й ухвалити нове
рішення про задоволення позову в повному обсязі,  посилаючись на неповне з'ясування судом
обставин,  що мають значення для
справи,  невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно
частини 3 статті 21 КЗпП особливою формою трудового договору є контракт,  в якому строк його дії,  права,
обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна),  умови матеріального забезпечення і
організації праці працівника,  умови розірвання
договору,  в тому числі
дострокового,  можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно
до пункту 2 статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є
закінчення строку ( пункти 2 і 3 статті 23),
крім випадків,  коли

трудові
відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх
припинення.

Як
вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції,  позивач на підставі контракту,  укладеного строком на один рік,  з 11 липня 2005 року по 10 липня 2006 року
працював на посаді директора державного підприємства «Малинське лісове
господарство». Згодом з ним був укладений новий контракт за цією посадою на
строк з 11 липня 2006 року по 10 липня 2007 року (15-19,  23).

Суд
першої інстанції дійшов вірного висновку,
що вказані контракти укладені відповідно до вимог Положення про порядок
укладення контракту з керівником підприємства,
що є у державній власності,  при
найманні на роботу,  затвердженого
постановою КМУ від 19 березня 1993 року № 203,
яким встановлено обов'язкове укладання контрактів з керівниками таких
підприємств з визначенням строку,  на
який може бути укладений контракт - від одного до п'яти років.

Наказом
голови Державного комітету лісового господарства України від 9 липня 2007 року
№ 290-к позивач звільнений з названої посади з 10 липня 2007 року на підставі
п. 2  ст.
36 КЗпП.

Враховуючи
наведене,  суд першої інстанції
обгрунтовано вважав,  що у зв'язку із
закінченням строку дії контракту у відповідача були законні підстави для
припинення трудових відносин з позивачем,
а тому підстав для визнання наказу недійсним та поновлення позивача на
роботі немає.

Відповідно
до названого Положення з керівником державного підприємства може бути укладнено
контракт лише на певний строк,  що (з
урахуванням вимог частини третьої статті 21 КЗпП) підпадає під зміст частини
другої статті 23 КЗпП і виключає при переукладанні контракту декілька разів
застосування частини 2  ст. 39-1
КЗпП,  тому суд обгунтовано відмовив у
задоволенні позовної вимоги про визнання трудового договору безстроковим.

Посилання
позивача про те,  що при звільненні з
роботи відповідач порушив вимоги частини 3 статті 40 КЗпП є
безпідставними,  оскільки правила цієї
статті поширюються на випадки звільнення з роботи з ініціативи власника чи
уповноваженого ним органу і на випадки припинення трудового договору з
підстав,  передбачених п. 2  ст.  36
КЗпП,  не поширюються.

Не
заслуговують на увагу і твердження позивача про те,  що при припиненні трудових відносин
відповідач порушив вимоги статті 3 Закону України «Про відпустки».

Згідно
підпункту 7 пункту 10 Положення про Державний комітет лісового господарства
України,  затвердженого постановою КМУ
від 27 червня 2007 року,  яка набрала
чинності з 1 липня 2007 року,  виключно
голова Держкомлісгоспу вирішує питання,
які виникають у сфері трудових відносин з особою з якою укладено
контракт (а.с.  83-88).

Як
вбачається з матеріалів справи,  головою
Державного комітету лісового господарства України наказ про надання позивачеві
відпустки не видавався,  а наказ № 72-в
від 21 червня 2007 року начальника Житомирського обласного управління лісового
госоподарства про надання позивачу чергової

відпустки
з 2 по 23 липня 2007 року правового значення немає,  оскільки виданий з перевищенням
повноважень,  передбачених Положенням про
Житомирське обласне управління лісового господарства,  затвердженим в.о. голови Держкомлісгоспу від
21 грудня 2004 року ( а.с.  103-108). Як
видно із змісту контракту (а.с.
15-19),  позивач перебував у
трудових відносинах з Державним комітетом лісового господарства України і
останній не надавав Житомирському обласному управлінню лісового господарства
повноважень щодо вирішення питань,  які
виникають у трудових відносинах з особами,
з якими відповідачем укладено контракт.

Інші доводи
апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд
першої інстанції повно з'ясував обставини страви,  його висновки відповідають цим
обставинам,  рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його
скасування немає.

Керуючись  ст.
ст.  209, 303, 304, 307, 308,
313-315 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення
Малинського районного суду від 10 січня 2008 року залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців.