Справа №
РІШЕННЯ

іменем України

02 жовтня 2008
року Мар'їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Ступіна І.М.

при секретарі: Готовщиковой Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мар'їнка
Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4.,ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10.,ОСОБА_11,
ОСОБА_12., ОСОБА_13., ОСОБА_14, від імені яких на підставі відповідних
довіреностей діє ОСОБА_15., до ТОВ «ЕФЕКТ - МАРКЕТ» про визнання договору міни
земельних ділянок від 22.08.08 за реєстром №3611 недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі
у вересні 2008 р. звернулися до Мар'їнського районного суду з позовом до
ТОВ «ЕФЕКТ - МАРКЕТ», про визнання недійсним повністю договору міни земельних
ділянок від 22.08.08 за реєстром №3611, зареєстрований за даними в Державному
реєстрі правочинів 6412679 від 22.08.08, в зв'язку з тим, що за Договором
змінено цільове призначення земельних ділянок з цільового призначення «для ведення
особистого селянського господарства» на - «для ведення підсобного сільського
господарства», яке вчинено без дотримання порядку зміни цільового призначення
земель, встановленого законодавством України, а також у зв'язку з порушенням
вищезазначеною зміною цільового призначення (використання) земельної ділянки
заборону на таку зміну, встановлену у Перехідних положеннях Земельного кодексу
України; проведено міну земельних ділянок за вищевказаним договором не однієї
земельної ділянки на іншу одну земельну ділянку, а однієї земельної ділянки на
декілька земельних ділянок, що також є порушенням Перехідних положеннях
Земельного кодексу України; проведено міну земельних ділянок за вищевказаним
договором, які не знаходяться в одному масиві, що є порушенням Закону України
«Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам
земельних часток (паїв)»; а також міну земельних ділянок за вищевказаним
договором в порушення Земельного кодексу України проведено без урахування
переважного права на їх придбання третіми особами.

Відповідач,
керуючись своїм правом, наданим статтею 128 Цивільного процесуального кодексу
України, подав до Мар'їнського міськрайонного суду  заперечення на позов, в яких зазначає, що
вимоги викладені у позові є незаконними, порушують право власності сторін
Договору міни земельними ділянками на набуті за ним земельні ділянки, і просить
суд відмовити у задоволенні позову повністю.

У
судовому засіданні представник від Позивачів за довіреностями ОСОБА_15.
підтримав заявлені позовні вимоги, обґрунтовуючи їх наступним.

22.08.2008
року між Позивачами та Відповідачем укладено Договір міни земельних ділянок за
реєстром №3611,  номер правочину за
даними в Державному реєстрі правочинів 6412679 від 22.08.08 (далі - Договір),
де позивачі виступали від імені Сторона 1, а відповідач - Сторона 2. Згідно з
п. 1.1 даного Договору Сторони на умовах, визначених цим Договором,  здійснюють міну земельних ділянок, що
розташовані на території  Галицинівської
сільської ради Мар′їнського району Донецької області (надалі за текстом - Земельні Ділянки - 1-14), які належать
Стороні 1, та на території  Калінінської сільської ради Артемівського району
Донецької  області (надалі за текстом
- Земельна Ділянка - 15), яка належить Стороні 2. Відповідно до п.
1.4. зазначеного Договору Сторона 1, тобто Позивачі, передає у власність
Стороні 2, тобто Відповідачеві, Земельні Ділянки - 1-14, що є
предметом цього Договору, для їх подальшого використання, відповідно до
положень земельного законодавства України, для ведення підсобного сільського
господарства, визначеного на підставі документації із землеустрою, розробленої
та оформленої у встановленому законодавством порядку та посвідченого Державним
актом на право власності на земельну ділянку.

Позивачі
стверджують, що відповідно до вищевказаного п. 1.4. Договору змінено цільове
призначення Земельних Ділянок - 1-14 з «для ведення особистого селянського
господарства» на цільове призначення «для ведення підсобного сільського
господарства».

Така зміна
цільового призначення Земельних Ділянок - 1-14, на думку Позивачів, відбулася з
порушенням  ст. 20 ч. 3, п. 15 ч. 1 абз.
б) Перехідних положень Земельного кодексу України, Порядку зміни цільового
призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб,
затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №502 від 11.04.02 (надалі
за текстом - Порядок зміни цільового призначення земель), що відповідно до
ст. 21 ч. 1 п. «б» Земельного кодексу України є підставою для визнання
недійсним такої угоди щодо цих земельних ділянок.

При цьому,
Позивачі наполягають на тому, що проведено міну земельних ділянок за
вищевказаним договором не однієї земельної ділянки на іншу одну земельну
ділянку, як того вимагає Закон України «Про порядок виділення в натурі (на
місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»  №899 від 05.06.03 (надалі за текстом -
Закон №899 від 05.06.03), а однієї земельної ділянки на декілька земельних
ділянок, що також є порушенням як вищевказаного Закону, так і п. 15 ч. 1 абз.
б) Перехідних положеннях Земельного кодексу України, відповідно до яких до
набрання  чинності  законами
України  про  державний земельний  кадастр
та  про  ринок земель не допускається
купівля-продаж  або  іншим
способом  відчуження земельних
ділянок і зміна  цільового  призначення
(використання)  земельних
ділянок,  які  перебувають
у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного   сільськогосподарського    виробництва, земельних  ділянок,
виділених  в натурі (на
місцевості) власникам земельних
часток  (паїв)  для
ведення   особистого   селянського господарства,  а також земельних часток (паїв), крім
передачі їх у спадщину,  обміну  земельної
ділянки  на  іншу
земельну  ділянку відповідно  до
закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб,
а  ст. 14 ч. 1 Закону №899 від 05.06.03
передбачено, що у разі   якщо  власник
земельної  ділянки,  яка
знаходиться всередині єдиного масиву,
що використовується спільно
власниками земельних
ділянок   чи  іншими
особами  для  ведення
товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє  бажання використовувати належну йому земельну
ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку  на
межі  цього  або
іншого масиву.

Тобто, на думку
Позивачів, виключенням з вищевказаного мораторію на відчуження земельних
ділянок сільськогосподарського призначення може бути лише обмін однієї
земельної ділянки на іншу одну земельну ділянку.

Також Позивачі
вказують й те, що проведено міну земельних ділянок за вищевказаним договором,
які не знаходяться в одному масиві, що є порушенням ст. 14 ч. 1 Закону №889 від
05.06.03, відповідно до якої встановлено єдине правило обміну земельних ділянок
товарного сільськогосподарського виробництва, а саме: однієї земельної ділянки
із середини масиву на іншу земельну ділянку на краю цього або іншого масивів.
При цьому, Позивачі наводять відомості з вищевказаного оскаржуваного Договору
щодо того, що  відповідно до п. 1.2.
оскаржуваного Договору місце знаходження Земельних Ділянок - 1-14:  Галицинівська сільська рада Мар′їнського
району Донецької області, а Земельної Ділянки - 15: на території Калінінської
сільської ради Артемівського району Донецької, тобто, за думкою Позивачів, явно
вбачається, що проведено міну земельних ділянок за відсутності вищевказаної умови.

Крім цього, в
обґрунтування своїх позовних вимог Позивачі послалися на те, що  Договір укладено в порушення ст. 130 ч. 2
Земельного кодексу України, відповідно до якої    переважне     право
купівлі     земельних      ділянок сільськогосподарського  призначення
мають громадяни України,  які
постійно проживають на території
відповідної  місцевої  ради,
де здійснюється  продаж земельної
ділянки,  а також відповідні органи
місцевого самоврядування.

Тобто, як
вважають Позивачі, за вищевказаною нормою Земельного кодексу України цей
договір може визнати недійсним будь-хто із перелічених у ст. 130 ч. 2 ЗК
України суб'єктів в будь-який момент, а тому це є порушенням закону, що тягне
за собою визнання оскаржуваного Договору недійсним.

Враховуючи
вищевикладене та на підставі ст. ст. 20, 21, 130 ч. 2, 210, п.15 Земельного
кодексу України, ст. 41 ч. ч. 1, 2, 4 Конституції України, п. п. 1-8, 12
«Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності
громадян або юридичних осіб», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів
України №502 від 11.04.02, ст. 14 ч. 1 Закону України «Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток
(паїв)»  №899 від 05.06.03, ст. ст. 16,
215 Цивільного кодексу України, Позивачі просять суд визнати оскаржуваний
Договір повністю недійсним.

Відповідач у
судовому засіданні позов відхилив та просить відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі, посилаючись на його незаконність, оскільки відповідачем за
Договором не було допущено жодних порушень діючого законодавства України.
Також, посилаючись на незаконність позовних вимог, у судовому засіданні позов
відхилив представник відповідача.

Свої заперечення
проти позову відповідач та його представник обґрунтовують наступним.

Відповідно до
вищевказаного п.1.4. Договору змінюється не цільове призначення (землі
сільськогосподарського призначення), а цільове використання (з «для ведення
особистого селянського господарства» на «для ведення підсобного сільського
господарства») Земельних Ділянок - 1-14.

Відповідач
вказує на те, що на підставі аналізу положень Земельного кодексу України (ст.
ст. 19, ст. 20 ч. 3, ст. 22 ч. 3, ст. 116, ст. 121 ч. 1, ст. 130 Земельного
кодексу України), можна стверджувати, що терміни «цільове призначення» і «цільове
використання» не є тотожними. Відповідач стверджує,  що в межах категорії земель за основним
цільовим призначенням «землі сільськогосподарського призначення», в залежності
від того, як і ким будуть використовуватися конкретні земельні ділянки, і
відповідно до ст. 22 ч. 3 Земельного кодексу України, існують такі види
цільового використання земельних ділянок як: для ведення особистого селянського
господарства, для ведення підсобного сільського господарства, для ведення
городництва, для сінокосіння та випасання худоби, для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва, для ведення підсобного сільського
господарства та інші.

Тобто, на думку
відповідача, за Договором змінюється цільове використання земельних
ділянок - 1-14 в межах одного і того ж самого їх цільового призначення
(землі сільськогосподарського призначення), а отже вищезазначена зміна
цільового використання не є порушенням ст. 20 Земельного кодексу України, так
як Порядок зміни цільового призначення земель встановлює процедуру зміни
цільового призначення земельних ділянок, а не їх цільового використання,
а для зміни останнього застосування Порядку зміни цільового призначення законом
не вимагається.

Відповідач
підкреслює, що законодавство України прямо не передбачає процедуру зміни
цільового використання земельних ділянок, але зміна за Договором цільового
використання Земельних Ділянок - 1-14 з «для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва» на «для ведення підсобного сільського
господарства» є законною з огляду на наступне.

Так, на думку
відповідача, зміна цільового використання відбувається за Договором, а
відповідно до положень ст. 131 ч. 2 Земельного кодексу України укладення угод
міни регулюється Цивільним кодексом України з урахуванням вимог цього кодексу.
Правове регулювання договорів міни встановлене ст. ст. 715, 716 Цивільного
кодексу України, ст. 132 Земельного кодексу України.

При цьому,
відповідач зазначає, що Цивільний кодекс України також не містить положень про
зміну цільового використання земельних ділянок за договорами міни останніх,
проте відповідно до ст. 6 ч. 2 Цивільного кодексу України, сторони мають право
врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими актами, а відповідно до ст. 627 ч. 1 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідач
вважає, що у ст. 22 ч. 3 п. а) Земельного кодексу України визначено, що землі
сільськогосподарського призначення передаються у власність
несільськогосподарським підприємствам для ведення підсобного сільського
господарства. Тобто, на думку відповідача, на підставі вищезазначених положень
ст. 22 Земельного кодексу України, можна стверджувати, що Земельні Ділянки -
1-14 з цільовим використанням для ведення особистого селянського
господарства  могли бути і були передані
відповідачу, який набув їх у власність для ведення підсобного сільського
господарства, а отже відбулася не заборонена законом зміна цільового
використання даних Земельних Ділянок.

При цьому,
відповідач стверджує, що Договором міни не порушена заборона зміни цільового
використання земельних ділянок, які виділені
в натурі (на місцевості) власникам земельних  часток
(паїв)  для  ведення
особистого   селянського
господарства, яка встановлена п.15 Перехідних положень Земельного кодексу
України до набрання  чинності  законами
України  про  державний земельний  кадастр
та  про  ринок земель, з огляду на наступне.

Так, відповідач
зазначає, що п. 15 ч. 1 абз. б) Перехідних положень Земельного кодексу України
до набрання  чинності  законами
України  про  державний земельний  кадастр
та  про  ринок земель не допускається купівля-продаж
або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення
(використання) земельних ділянок, виділених
в натурі (на місцевості) власникам земельних  часток
(паїв)  для  ведення
особистого   селянського господарства,
крім обміну земельної ділянки на іншу відповідно до закону.

Тобто,
відповідач підкреслює, що виходячи з п.15 ч. 1 абз. б) Перехідних положень
Земельного кодексу України, обмін (міна) земельної ділянки на іншу земельну
ділянку відповідно до Цивільного кодексу України, є винятком із заборони
відчуження земельних ділянок, так само як і винятком із заборони зміни
цільового використання, зазначених в даному пункті земельних ділянок.

Таким чином,
відповідач вважає, що зміна цільового використання Земельних Ділянок - 1-14 за
Договором міни підпадає під вищезазначений виняток, встановлений в самому  п. 15 ч. 1 абз. б) Перехідних положень
Земельного кодексу України, а отже не порушує закон, а тому, у відповідності до
ст.ст. 202, 328, 334, 715 Цивільного кодексу України у сторін Договору міни
земельними ділянками має виникнути право власності на останні. А відповідно до
ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності позивача і
відповідача на Земельну Ділянку - 15 та Земельні Ділянки - 1-14 відповідно
виникає після одержання ними Державних актів на право власності на земельні
ділянки та їх державної реєстрації.

Щодо доводів
позивачів відносно того, що проведено міну земельними ділянками за вищевказаним
договором не однієї земельної ділянки на іншу одну земельну ділянку, а однієї
земельної ділянки на декілька земельних ділянок, то відповідач наполягає на
тому, що діюче законодавство України, яким регулюється порядок вчинення
договорів міни земельних ділянок (ст. ст. 131, 132  ЗК України, ст. ст. 715, 716 ЦК України)  ніде не передбачає обов'язку у сторін
обмінюватися однією земельною ділянкою тільки на одну земельну ділянку, а тому
відповідно до ст. 6 ч. 3 абз. 1 ЦК України сторони в договорі можуть відступити  від
положень  актів цивільного  законодавства
і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідач констатує, що
виключенням є лише абз. 2 ч. 1 ст. 6 ЦК України, відповідно до якої сторони в
договорі не можуть відступити  від  положень
актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а
також у  разі,  якщо
обов'язковість  для  сторін
положень  актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тому відповідач
стверджує, що через відсутність встановленої законодавчо норми про те, що не
можна обмінювати одну земельну ділянку на декілька земельних ділянок, то це
питання сторони у відповідному договорі можуть владнати на свій розсуд.

Що ж стосується
доводів позивачів щодо проведення міни земельними ділянками за вищевказаним
договором, які не знаходяться в одному масиві, що є порушенням ст. 14 ч. 1
Закону №889 від 05.06.03, відповідно до якої встановлено єдине правило обміну
земельними ділянками товарного сільськогосподарського виробництва, а саме:
однієї земельної ділянки із середини масиву на іншу земельну ділянку на краю
цього або іншого масивів, то відповідач обґрунтовує свою позицію наступним.

Так, у підпункті
«б», п.15 Розділу Х «Перехідних положень» ЗК України передбачений «обмін
земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону», який
стосується усіх земельних ділянок, що містяться у цьому підпункті, а ст.14
Закону №889 від 05.06.03 регулює обмін земельними ділянками тільки для ведення
товарного сільськогосподарського виробництва та лише у випадку наявності
конкретних умов, передбачених ст. ст. 4, 14 даного Закону.

Тобто,
відповідач вважає, що Закон №889 від 05.06.03 передбачає порядок здійснення
лише одного з можливих видів «обміну земельної ділянки на іншу земельну
ділянку відповідно до закону», і навіть ч. 2 ст. 14 цього Закону зазначає,
що обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до
закону та посвідчується нотаріально.

Таким «законом»,
як стверджує відповідач, є ЗК України, який у ст.131 відсилає до ЦК України,
відповідно до якого здійснюється укладення, зокрема, міни (обміну) земельними
ділянками. При цьому, відповідач наполягає на тому, що згідно з положеннями п.
3 Прикінцевих положень ЗК України, закони
та  інші  нормативно-правові  акти,
прийняті   до набрання чинності
цим Кодексом,  діють у частині, що не
суперечить цьому Кодексу, тобто відповідні положення ЦК України щодо договорів
міни земельними ділянками мають вищу силу ніж відповідні положення  Закону №889 від 05.06.03.

Таким чином,
відповідач вважає, що обмін земельними ділянками (Земельною Ділянкою - 15 та
Земельними Ділянками - 1-14), передбачений у підпункті «б» п.15 Розділу Х
«Перехідних положень» ЗК України здійснюється відповідно до закону, який
містить загальне правове регулювання договорів обміну (міни), і яким є ЦК
України.

Відповідач також
додатково зазначає, що відповідно до ст. ст. 1, 5 Закону України «Про особисте
селянське господарство» від 15.05.03 №742 будь-яка  юридична особа не може мати у власності та
використовувати земельну ділянку для ведення особистого селянського
господарства, а тому фактично зобов'язано при придбанні земельної ділянки
сільськогосподарського призначення із цільовим використанням для ведення
особистого селянського господарства змінити останнє відповідно до вимог ст. 22
ЗК України на «ведення підсобного сільського господарства».

Вищевказані
аргументи також відповідач підтверджує відповідними положеннями листа
Держкомзему України від 07.07.08 №14-27-К1385/7242, у якому вказується, що
«законодавством України не заборонено укладання цивільно-правових угод щодо
обміну однієї або декілька земельних ділянок (для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва або земельних ділянок, виділених в натурі
(на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого
селянського господарства) на іншу земельну ділянку із зміною виду
використання». Далі Держкомзем вказує на наступне: «Враховуючи вищевикладене, з
метою недопущення порушення права власності на землю вважаємо за можливе
виготовити державний акт на право власності на вищевказані земельні ділянки
набуті несільськогосподарським підприємством за договором міни із зазначенням
виду використання «для ведення підсобного сільського господарства». Тому, у
разі укладення відповідного договору міни земельних ділянок, на його підставі,
враховуючи зазначені вимоги Земельного кодексу України, замовник -
несільськогосподарське підприємство затверджує технічне завдання на розробку
технічної документації, на підставі якого виготовляється державний акт на право
власності на земельну ділянку для ведення підсобного сільського господарства.
При цьому, у такому випадку постанова Кабінету Міністрів України № 502 від
11.04.02 «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які
перебувають у власності громадян або юридичних осіб» не застосовується.
Земельним законодавством, не передбачено надання дозволу органів місцевого
самоврядування або органів виконавчої влади щодо зміни цільового використання
земельної ділянки».

Відносно
твердження позивача щодо того, що обмін земельними ділянками за вищевказаним
договором проведено в порушення ст. 130 ч. 2 Земельного кодексу України,
відповідно до якої переважне право купівлі
земельних   ділянок
сільськогосподарського  призначення  мають громадяни України,  які постійно проживають на території  відповідної
місцевої  ради,  де здійснюється  продаж земельної ділянки,  а також відповідні органи місцевого самоврядування,
то відповідач зазначає, що відповідні положення ст. 130 ч. 2 ЗК України могли б
бути застосовані тільки у випадку, коли був би укладений договір
купівлі-продажу земельної ділянки та за умов, що законодавцем був би
розроблений відповідний порядок реалізації цього переважного права, так як
станом на теперішній час такого законодавчо встановленого порядку не існує.

При цьому, на
думку відповідача, на відміну від договору купівлі-продажу за договором міни
проводиться обмін товарів (нерухомих речей), які мають індивідуально визнані
ознаки, які не можна повторити, а тому взагалі до цих відносин не можна
застосовувати переважне право.

Враховуючи
вищевикладене, на підставі ст.ст. 19, 22 ч. 1 абз. б), п.15 Перехідних положень
Земельного кодексу України, ст.ст. 6, 203, 215, 626, 627, 715, 716 Цивільного
кодексу України, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити
повністю.

Всебічно, повно,
об'єктивно та безпосередньо дослідивши подані учасниками процесу докази в їх
сукупності, перевіривши їх належність та допустимість, вислухавши пояснення
повноважних представників Позивачів та Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Мар'їнський міськрайонний суд Донецької області
встановив наступне.

22.08.2008 року
між позивачами та відповідачем укладено Договір міни земельних ділянок за
реєстром №3611,  номер правочину за
даними в Державному реєстрі правочинів 6412679 від 22.08.08. Згідно з п. 1.1
даного Договору Сторони на умовах, визначених цим Договором,  здійснюють міну земельних ділянок, що
розташовані на території Галицинівської сільської ради Мар′їнського району
Донецької області (Земельні Ділянки - 1-14), які належать
Позивачам, та на території Калінінської сільської ради Артемівського району
Донецької  (Земельна Ділянка - 15),
яка належить Відповідачу. Відповідно до п. 1.4. зазначеного Договору Позивачі
передають у власність Відповідачеві Земельні Ділянки - 1-14 із
призначенням для ведення особистого селянського господарства, що є
предметом цього Договору, для їх подальшого використання, відповідно до
положень земельного законодавства України, для ведення підсобного сільського
господарства, визначеного на підставі документації із землеустрою,
розробленої та оформленої у встановленому законодавством порядку та
посвідченого Державним актом на право власності на земельну ділянку.

Проаналізувавши
застосування понять «використання» і «призначення», які вживаються у Земельному
кодексі України по відношенню до земель та земельних ділянок, суд дійшов
наступного висновку.

Перелік
категорій земель за основним цільовим призначенням міститься у ст. 19
Земельного кодексу України. Законодавство також визначає, які землі віднесені
до тієї чи іншої категорії, і як вони можуть використовуватися, наприклад Гл. 5
Земельного кодексу України - Землі сільськогосподарського призначення.

В межах однієї
категорії земель за основним цільовим призначенням, конкретні земельні ділянки
можуть використовуватися для різних потреб.

Можливі, але не
вичерпні, види використання земель сільськогосподарського призначення
перераховані у відповідних пунктах ч. 3 ст. 22; ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу
України.

Відповідно до п.
2 «Українського класифікатора цільового використання землі», затвердженого
Листом Держкомзему від 24.04.1998 р. № 14-1-7/1205 ведення товарного
сільськогосподарського виробництва, ведення підсобного сільського господарства
- це можливі види цільового використання земельних ділянок в межах такої (за
основним цільовим призначенням) категорії земель, як сільськогосподарські
землі.

Висновок про те,
що в межах цільового призначення земельної ділянки існують різні види її
цільового використання випливає з аналізу положень Земельного кодексу України
(ч.3, ст.22; ч.3, ст.35; ч.4, ст.116; ч.6, ст.118; ст.121; ч.1, ст.131
Земельного кодексу України).

Те, що в межах
категорії земель за їх цільовим призначенням
існують різні види використання конкретних земельних ділянок
підтверджується також встановленим у Наказі Державного комітету статистики
України від 05.11.98 №377 «Про затвердження форм державної статистичної
звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної
звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)»
розмежуванням останніх за різними видами економічної діяльності, що на даних
земельних ділянках здійснюється.

Враховуючи все
вищевикладене, зміна цільового використання земельних ділянок можлива.

Відповідно до п.
1.4. вищевказаного Договору міни земельних ділянок відбувається зміна цільового
використання Земельних Ділянок - 1-14, характеристики яких
наведені у

п-п.
1.2.1.-1.2.14., п. 1.2 зазначеного Договору, з цільового використання «для
ведення особистого селянського господарства» на цільове використання «для
ведення підсобного сільського господарства».

Правове
регулювання даного Договору міститься у параграфі 6 Глави 54 Цивільного кодексу
України, з урахуванням особливостей, встановлених Земельним кодексом України,
так як таке пряме посилання міститься у ст. 131 ч. 2 ЗК України, який
відповідно до п. 3 своїх Прикінцевих положень має пріоритет над іншими
нормативними актами, які йому протирічать в тій чи іншій частині.

Відповідно до
ч.2, ст.6 Цивільного кодексу України, сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, не
врегульовані цими актами.

Відповідно до
ч.1, ст.627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні
договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до п.
а), ч.3, ст.22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського
призначення передаються у власність несільськогосподарським підприємствам для
ведення підсобного сільського господарства.

Цільовим
призначенням земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства
є «землі сільськогосподарського призначення», а цільовим використанням даної
земельної ділянки «земельна ділянка для ведення особистого селянського
господарства».

Цільовим
призначенням земельної ділянки для ведення підсобного сільського господарства є
«землі сільськогосподарського призначення», а цільовим використанням даної
земельної ділянки «земельна ділянка для ведення підсобного сільського
господарства».

Земельні Ділянки
- 1-14, зазначені у п. 1.4. Договору, характеристики яких
містяться у п-п. 1.2.1.-1.2.14, п. 1.2 Договору міни земельних ділянок від
22.08.2008 р., були у відповідності до законодавства України передані
Позивачами Відповідачу і набуті Відповідачем у власність зі зміненим цільовим
використанням.

Зміну цільового
використання Земельних Ділянок - 1-14 з «для ведення особистого
селянського господарства» на «для ведення підсобного сільського господарства»
не потрібно здійснювати відповідно до ч.3, ст.20 Земельного кодексу України і
«Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності
громадян або юридичних осіб», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів
України № 502 від 11.04.2002 р., так як не відбувається зміна цільового
призначення Земельних Ділянок - 1-14, яке залишається таким самим
- землі сільськогосподарського призначення.

Отже, при зміні
цільового використання Земельних Ділянок - 1-14 за Договором міни
земельних ділянок від 22.08.2008 р., не був порушений порядок зміни цільового
призначення вищезазначених земельних ділянок, так як зміни цільового
призначення не відбулось.

Абзацом б), ч.1,
п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлена заборона на
зміну цільового використання земельних ділянок, які виділені  в натурі (на місцевості) власникам
земельних  часток  (паїв)
для  ведення   особистого
селянського господарства.

Зміна цільового
використання Земельних Ділянок - 1-14 відбулася за Договором міни
земельних ділянок від 22.08.2008 р., зареєстрованим в Державному реєстрі
правочинів за № 6412679 від 22.08.2008 р.

Відповідно до
абз. б), ч.1, п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України допускається
укладення договору обміну земельних ділянок відповідно до закону.

Закон, який
регулює обмін (міну) земельних ділянок - це Цивільний кодекс України.

Договір обміну
(міни) земельними ділянками відповідно до ст.ст.715, 718 Цивільного кодексу
України є договором, за яким відбувається відчуження земельних ділянок.

Відчуження
земельних ділянок, як і зміна цільового використання земельних ділянок, які
виділені  в натурі (на місцевості)
власникам земельних  часток  (паїв)
для  ведення   особистого
селянського господарства, не допускається до набрання  чинності
законами  України  про
державний земельний  кадастр  та
про  ринок земель відповідно до
абз. б), ч.1, п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України, окрім обміну
земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до Цивільного кодексу
України.

Обмін (міна)
земельних ділянок є законодавчо встановленим винятком абз. б), ч.1, п.15
Перехідних положень Земельного кодексу України, із заборони, встановленої у
цьому ж абзаці.

Враховуючи
вищевикладене, зміна цільового використання Земельних Ділянок - 1-14 за
Договором  міни земельних ділянок від
22.08.2008 р. здійснена без порушень п.15 Перехідних положень Земельного
кодексу України.

Договір міни
земельних ділянок від 22.08.2008 р. відповідає загальним вимогам, додержання
яких, відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України, є необхідним для
чинності правочину.

Діюче
законодавство України, яким регулюється порядок вчинення договорів міни
земельних ділянок (ст. ст. 131, 132  ЗК
України, ст. ст. 715, 716 ЦК України)
ніде не передбачає обов'язку у сторін обмінюватися однією земельною
ділянкою тільки на одну земельну ділянку, а тому відповідно до ст. 6 ч. 3 абз.
1 ЦК України сторони в договорі можуть відступити  від
положень  актів цивільного  законодавства
і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Виключенням є лише абз.
2 ч. 1 ст. 6 ЦК України, відповідно до якої сторони в договорі не можуть
відступити  від  положень
актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а
також у  разі,  якщо
обов'язковість  для  сторін
положень  актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тому відсутність
встановленої законодавчо норми про те, що не можна обмінювати одну земельну
ділянку на декілька земельних ділянок, надає можливість сторонам у відповідному
договорі вирішити це питання на свій розсуд, умови Договору щодо обміну однієї
земельної ділянки на декілька земельних ділянок є такими, що не протирічать
діючому законодавству України.

Підпунктом «б»,
п.15 Розділу Х «Перехідних положень» ЗК України передбачений «обмін
земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону», який
стосується усіх земельних ділянок, що містяться у цьому підпункті, а ст.14 Закону
№889 від 05.06.03 регулюється обмін тільки земельних ділянок для ведення
товарного сільськогосподарського виробництва та лише у випадку наявності
конкретних умов, передбачених ст. ст. 4, 14 даного Закону.  Тобто, Закон №889 від 05.06.03 передбачає порядок
здійснення лише одного з можливих видів «обміну земельної ділянки на іншу
земельну ділянку відповідно до закону».

Ч. 2 ст. 14
цього Закону зазначає, що обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх
власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Таким «законом» є
ЗК України, який ст.131 відсилає до ЦК України, відповідно до якого
здійснюється укладення, зокрема, міни (обміну) земельних ділянок. При цьому,
відповідно до положень

п. 3 Прикінцевих
положень ЗК України закони  та  інші  нормативно-правові  акти,
прийняті   до набрання чинності
цим Кодексом,  діють у частині, що не
суперечить цьому Кодексу, тобто відповідні положення ЦК України щодо договорів
міни земельними ділянками мають вищу силу ніж відповідні положення  Закону №889 від 05.06.03, так як на перші є
посилання Земельного кодексу України.

Таким чином, на
відносини обміну земельних ділянок поширюються загальні положення параграфу 6,
Гл. 54 ЦК України, а тому із вищезазначеного випливає, що обмін земельними
ділянками (Земельними Ділянками - 1-14 та Земельною
Ділянкою - 15), передбачений у підпункті «б», п.15 Розділу Х
«Перехідних положень» ЗК України здійснюється відповідно до закону, який
містить загальне правове регулювання договорів обміну (міни), і яким є ЦК
України.

При цьому, що
відповідно до ст. ст. 1, 5 Закону України «Про особисте селянське господарство»
від 15.05.03 №742 будь-яка  юридична
особа не може мати у власності та використовувати земельну ділянку для ведення
особистого селянського господарства, а тому фактично зобов'язано при придбанні
земельної ділянки сільськогосподарського призначення із цільовим використанням
для ведення особистого селянського господарства змінити останнє відповідно до
вимог ст. 22 ЗК України на «ведення підсобного сільського господарства».

Вищевказане
також підтверджуються листом Держкомзему України від 07.07.08
№14-27-К1385/7242, у якому вказується, що «законодавством України не заборонено
укладання цивільно-правових угод щодо обміну однієї або декілька земельних
ділянок (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва або земельних
ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв)
для ведення особистого селянського господарства) на іншу земельну ділянку із
зміною виду використання». Далі Держкомзем наголошує на наступному: «Враховуючи
вищевикладене, з метою недопущення порушення права власності на землю вважаємо
за можливе виготовити державний акт на право власності на вищевказані земельні
ділянки набуті несільськогосподарським підприємством за договором міни із
зазначенням виду використання «для ведення підсобного сільського господарства».
Тому, у разі укладення відповідного договору міни земельних ділянок, на його
підставі, враховуючи зазначені вимоги Земельного кодексу України, замовник -
несільськогосподарське підприємство затверджує технічне завдання на розробку
технічної документації, на підставі якого виготовляється державний акт на право
власності на земельну ділянку для ведення підсобного сільського господарства.
При цьому, у такому випадку постанова Кабінету Міністрів України № 502 від
11.04.02 «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які
перебувають у власності громадян або юридичних осіб» не застосовується.
Земельним законодавством, не передбачено надання дозволу органів місцевого
самоврядування або органів виконавчої влади щодо зміни цільового використання
земельної ділянки».

Відповідні
положення ст. 130 ч. 2 ЗК України могли б бути застосовані тільки у випадку,
коли був би укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки та за умов, що
законодавцем був би розроблений відповідний порядок реалізації цього
переважного права, так як станом на теперішній час такого законодавчо
встановленого порядку не існує. При цьому, на відміну від договору
купівлі-продажу за договором міни проводиться обмін товарів (нерухомих речей),
які мають індивідуально визнані ознаки, які не можна повторити, а тому взагалі
до цих відносин не можна застосовувати переважне право.

Договір міни
земельних ділянок від 22.08.2008 р. укладений у належній письмовій формі,
нотаріально посвідчений і зареєстрований у Державному реєстрі правочинів,
відповідно до ст.ст. 208, 209, 210, 657, 715, 716 Цивільного кодексу України,
ст.132 Земельного кодексу України.

Враховуючи факт
укладення Договору міни земельними ділянками, його нотаріального посвідчення та
державної реєстрації та ст.ст. 202, 328, 334, 715 Цивільного кодексу України, у
Позивачів та Відповідача, як сторін цього Договору, має виникнути право
власності на Земельну Ділянку - 15 та Земельні Ділянки -
1-14 відповідно.

Суд також
зазначає, що як Позивачі, так і Відповідач у самому Договорі (п. 2.1. Договору)
та у судовому засіданні вказували на те, що «зазначену міну ми, Сторони,
вважаємо вигідним для себе і таким, що повністю задовольняє наші інтереси, в
тому числі щодо можливості самостійного використання цих земельних ділянок за
цільовим призначенням згідно діючих в Україні нормативних актів, що регулюють
земельні правовідносини».

Відповідно до
ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина
не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених  Конституцією України.      В
умовах  воєнного   або
надзвичайного    стану    можуть встановлюватися окремі обмеження  прав
і  свобод  із
зазначенням строку дії цих обмежень. Враховуючи те, що відповідно до ст.
8 ч. 3 Конституції України її норми є нормами прямої дії, та враховуючи, що на
момент укладення оскаржуваного договору в Україні не оголошувалося ані
воєнного, ані надзвичайного стану, то право власності громадян на землю, а саме:
вільно та на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належними на
праві приватної власності земельними ділянками відповідно до закону не може
бути обмежено.

За таких
обставин, Суд вважає, що позовні вимоги Позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи
вищевикладене та керуючись ст.ст.1, 6, 328, 334, 373, 626, 627, 638,  655, 657, 715, 716 Цивільного кодексу
України, ст.ст.2, 3, 18-20, 22, 78-80, 116, 125, 126, 131, 132; п.15 Перехідних
положень Земельного кодексу України, ст.ст.10, 11, 13-15, 57- 60, 114, 158,
159, 179, 193, 196, 208, 209, 212-215, 223, 292, 294 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні
позову ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.,ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7.,
ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10.,ОСОБА_11, ОСОБА_12., ОСОБА_13., ОСОБА_14, від
імені яких на підставі відповідних довіреностей діє ОСОБА_15., до ТОВ «ЕФЕКТ -
МАРКЕТ» про визнання договору міни земельних ділянок від 22.08.08 за реєстром
№3611, зареєстрований за даними в Державному реєстрі правочинів за №6412679 від
22.08.08, відмовити повністю.

Заява про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подане в Мар»їнський районний суд
протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна
скарга на рішення суду може бути подана в судову палату по цивільним справам
Апеляційного суду Донецької області через Мар»їнський районний суд протягом
двадцяти днів з дня подачі заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                Ступін
І.М.