Cправа № 2-1028/2008р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н ЕМ      У К Р А Ї Н И

24 червня 2008 року.
Прилуцький міськрайонний  суд
Чернігівської області в складі головуючого судді  Білокур В.І. при секретарі Тищенко О.М., з
участю адвокатів ОСОБА_1., ОСОБА_2., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Прилуки справу  за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання втратившою право
користування житловим приміщенням, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3про визнання
права власності на Ѕ частину житлового будинку як спільного майна подружжя,    -

В С Т А Н О В И В :

23.05.2008року ОСОБА_3. звернувся до суду із зазначеним
позовом до відповідачки (бувшої дружини ОСОБА_4.) про визнання її втратившою
право користування житловим приміщенням вказуючи на те, що йому на праві
особистої власності належить житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 До
14.02.2001року у  цьому будинку також
проживала відповідачка, яка добровільно, по власній ініціативі виселилась із
цього будинку та перейшла на постійне місце проживання до своїх родичів за
іншою адресою (АДРЕСА_2), а тому, посилаючись на вимоги ст. ст. 107ч.2, 163 ЖК
України просив суд визнати ОСОБА_4. втратившою право користування житловим
будинком.  Позивач ОСОБА_3. в судовому
засіданні уточнив підставу для задоволення свого позову і посилаючись на
положення ст.405ч.2 ЦК України просить задовольнити на тій підставі, що ОСОБА_4.
втратила право на це житлове приміщення унаслідок її відсутності без поважних
причин понад 1 річний термін часу.  (а.с.
3-4; 41-42).

11.06.2008року ОСОБА_4. звернулась до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3. про визнання за нею права
власності на Ѕ частину житлового будинку як спільного майна подружжя вказуючи на те, що з 12.09.1987р. до 13.11.2003р. вони перебували в зареєстрованому шлюбі, у період якого придбали шляхом забудови житловий будинок АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на який було видане 16.10.1992року та зареєстровано в Прилуцькому МБТІ  одноособово на
ім”я ОСОБА_3.. Вона-ж  значиться
зареєстрованою у цьому будинку, де постійно проживали до розлучення, після чого
продовжує проживати за цією адресою періодично, бо виникають напружені
відносини із бувшим чоловіком, хоча вони періодично примиряються і проживають
разом. Тому, іще 18.05.2006року вона зверталась до суду із відповідним позовом
до ОСОБА_3. про визнання за нею права власності на Ѕ частину цього житлового
будинку, однак тоді вони домовились із бувшим чоловіком про добровільне
врегулювання всіх питань, в т.ч. по спірній садибі, знову примирились і певний
час продовжували разом. Вона-ж ніколи не відмовлялась від своєї частки у цій
садибі, а тим більше раніше ніхто не обмежував її у правах здійснення фактичної
власності та користування житловим будинком, тобто, до часу звернення ОСОБА_3.
до суду в кінці травня 2008року із вищеназваним позовом про визнання її
втратившою право проживання у спірній садибі. Саме тоді вона і вважає було
порушене її право на спільну сумісну власність подружжя, а потому і змушена
була також звертатись до суду із цим позовом, уточнивши який у судовому
засіданні, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного будинку
як спільного сумісного майна подружжя.
(а.с. 25-26, 44).

Ухвалою Прилуцького міськрайсуду від 17.05.2008року зазначені позови були об”єднані в одне провадження із присвоєнням справі загального №2-1028/2008р.  (а.с. 20).

В
судовому  засіданні :

–      ОСОБА_3. підтримав свій позов із наведених вище підстав, та не визнав позовної вимоги заявленої до нього зі
сторони ОСОБА_4., про що дав відповідні пояснення та виклав свою правову
позицію у письмовому запереченні. (а.с.43).

–      ОСОБА_4. підтримала свій позов із наведених вище підстав,
та не визнала позовної вимоги заявленої до неї зі сторони ОСОБА_3., на
обгрунтування своїх доводів дала відповідні пояснення у судовому засіданні.

–      ОСОБА_5., як третя особа у даній справі без самостійних
вимог (син сторін), просив суд вирішити спір між його батьками відповідно до
вимог чинного законодавства.

Допитані в судовому засіданні свідками : ОСОБА_6., ОСОБА_7, ОСОБА_8. пояснили, що сторони у даній справі - бувше подружжя ОСОБА_3. та ОСОБА_4. - в період зареєстрованого шлюбу набули у власність житловий будинок по АДРЕСА_1. Свідоцтво про право власності на цю садибу було видане одноособово на ОСОБА_3. як на главу сім”ї ще й тому, що на його ім”я виділявся земельний участок під забудову до реєстрації шлюбу. Указують про періодичне проживання у спірному будинку бувшої дружини ОСОБА_4., яка і після офіційного розлучення періодично буває за цією адресою, бо питання розподілу садиби і раніше виникало між ними, але не було вирішене до кінця.

Суд,
вислухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши інші докази по справі
приходить до висновку відмовити ОСОБА_3. у задоволенні позову як
безпідставно заявленого, а позов ОСОБА_4. необхідно задовольнити з таких
підстав :

Позивач ОСОБА_3. у судовому засіданні посилався на положення ст.405ч.2 ЦК України як на підставу для задоволення свого позову
про  визнання ОСОБА_4. втратившою право
користування житловим приміщенням у спірному будинку, стверджував про її
відсутність без поважних причин понад 1 річний термін часу. Однак, суд вважає
такі доводи ОСОБА_3. не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи і  спростовуються поясненнями сторін, свідків та іншими матеріалами справи.

Так, судом установлено, що після розлучення сторін бувша дружина ОСОБА_4. дійсно тимчасово не проживала  у спірному будинку, проти чого не заперечувала і вона сама, але вказує про вимушеність періодичного залишення  місця проживання у спірному будинку із поважних причин - неможливості спільного проживання із бувшим чоловіком, потому ще раніше - 18.05.2006р. вона уже зверталась до суду з
аналогічним позовом до ОСОБА_3. про визнання за нею права власності на Ѕ
частину цього житлового будинку, але позов було залишено без розгляду в суді
унаслідок домовленості сторін у добровільному порядку врегулювати питання,
зокрема по спірній садибі, після чого вони знову певний час прожували разом у
житловому будинку по АДРЕСА_1.

При цьому, в судовому засіданні підтвердились доводи ОСОБА_4. про те, що
вона ніколи не відмовлялась від своєї частки у цій садибі і раніше таке її
право ніким не було порушено, включно аж до часу звернення ОСОБА_3. в суд
(23.05.2008року) із позовом про визнання її (ОСОБА_4.) як такою, що втратила
право проживання у спірній садибі. До цієї дати, вона ніким не була обмежена у
фактичному здійсненні прав власності та користування житловим будинком. Тому
суд вважає, що у виниклих правовідносинах  не може бути застосована норма цивільного права (ст. 405 ЦК України) яка надає
право членам сім”ї власника житла, в т.ч. бувшій дружині на користування цим
житлом, частина 2 цієї статті обумовлює можливість визнати особу втратившою
право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім”ї, без поважних
причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Крім того, безповажність причин відсутності ОСОБА_4. понад один рік не підтверилось
жодним доказом, і суд не може прийняти до уваги як підставу для задоволення
вимог позивача доданий ним Акт від 24.04.2008року (а.с.12), оскільки, як
пояснив у судовому засіданні допитаний свідком сільський голова ОСОБА_6. - зі
слів сусідів - зроблено запис про те, що ніби-то з 2001року ОСОБА_4.  не проживає у спірному будинку АДРЕСА_1. За
таких обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_3. в задоволенні позову до
ОСОБА_4. про визнання її втратившою право користування житловим
приміщенням  - необхідно відмовити за
його безпідставністю.

Вирішуючи-ж
вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4. до ОСОБА_3. про визнання за нею права
власності на Ѕ частину спірної садиби,
проаналізувавши наявні по справі докази в їх сукупності, суд приходить
до висновку  задовольнити його з таких
підстав.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3. заперечив проти задоволення позову ОСОБА_4. із-за підстав спливу строку позовної давності, унаслідок чого просив суд відмовити у задоволенні вимоги відповідно зі ст.72 СК України та ст.267ч.3,4 ЦК України. Саме таку правову позицію (застосування позовної давності) ОСОБА_3. виклав і у своєму письмовому запереченні проти позову, де він не оспорює права бувшої дружини ОСОБА_4. на Ѕ частину майна (зокрема будинку) як спільної сумісної власності подружжя, а лише просить відмовити їй у позові із-за пропуску строку позовної давності. (а.с.43). Тобто, сам ОСОБА_3. фактично незаперечив участі бувшої дружини у завершенні будівництва спірної садиби в період зареєстрованого шлюбу. Суд вважає наявним право ОСОБА_4. на Ѕ частину вищевказаного нерухомого майна (будинку) як такого, що було  набуте ними у спільну сумісну власність подружжям під час зареєстрованого шлюбу (без визначення часток) за спільні кошти сім”ї, що підтверджується поясненнями самих сторін, свідків та іншими доказами по матеріалах даної справи.

Зокрема, право приватної власності
на
спірний житловий будинок значиться зареєстрованим одноособово на ОСОБА_3., що підтверджується довідкою
Прилуцького МБТІ. (а.с.
28).

Сторони у справі ОСОБА_3.
та ОСОБА_4. перебували у юридичному шлюбі
з 10.11.1991року по 13.11.2003року, що підтверджується паспортними даними і
копією Свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.5,6,26), тобто, право спільної
сумісної власності подружжя набули в період шлюбу, оскільки, за даними інформаційної
довідки Прилуцького МБТІ за №565 від 15.05.2008р. за ОСОБА_3. зареєстровано
право власності на підставі Свідоцтва про право власності (б/н) виданого
16.11.1992року Дідовецькою сільською радою. (а.с.14).

В ході судового розгляду даної
справи ОСОБА_3. не навів доказів і фактично не заперечив проти наявності у
бувшої дружини ОСОБА_4. права спільної сумісної власності у спірному будинку
який набули в період шлюбу, але він (ОСОБА_3.) заперечує проти позову вважаючи
ОСОБА_4. як такою, що пропустила 3-х річний строк позовної давності звернення
до суду із зазначеною вимогою. (а.с.43).

Між тим, як установлено судом, ОСОБА_4. постійно, а після
розлучення періодично проживає у спірному будинку та її право спільної сумісної
власності подружжя,  в т.ч. після
розлучення сторін - не були порушеними включно до 23.05.2008року - коли
ОСОБА_3. звернувся до суду із зазначеним позовом до неї (бувшої дружини
ОСОБА_4.) про визнання її втратившою право користування житловим приміщенням.
(а.с.3-4).

Суд керуючись вимогами ст.ст. 22, 29
Кодексу про шлюб та сім”ю України, який діяв на той час (ст.ст. 60, 70, 72 нині
діючого Сімейного Кодексу України) приходить до висновку задоволити вимогу
ОСОБА_4. та визнати за нею  право
власності на Ѕ частину вищевказаного нерухомого майна як такого, що було
придбане подружжям у період шлюбу та належить їм на правах спільної сумісної
власності незалежно від ступені участі кожного із них у надбанні цього майна і
незалежно від того, що правова реєстрація цієї садиби здійснена лише на одного
із них - ОСОБА_3..

Вирішуючи спірні правовідносини у даній справі суд
керується роз”ясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від
12.06.1998р. №16 “Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім”ю
України” про те, що передбачений ч.3ст.29 КпШС України (нині діюча ст.72 СК
України) на яку посилається відповідач - трирічний строк позовної давності для
вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,
застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється
починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був
дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Отже судом установлено, що право ОСОБА_4. на проживання
та на Ѕ частину в спільній сумісній власності подружжя - у спірному будинку -
слід вважати порушеним і необхідно обчислювати із дня пред”явлення позову до
суду іншою стороною (ОСОБА_3.), тобто, із 23 травня 2008року.  (а.с.3-4).

Крім того, в судовому засіданні сам ОСОБА_3. підтвердив
ту обставину, що уже після розірвання шлюбу (18.05.2006р.) ОСОБА_4. зверталась
до суду з аналогічним позовом  про
визнання за нею права власності на Ѕ частину цього житлового будинку, але позов
було залишено без розгляду із-за домовленості сторін у добровільному порядку
врегулювати спірні питання по садибі.

Тому, суд вважає необґрунтованими на вимогах закону і
безпідставними заперечення проти позову ОСОБА_3. та його твердження щодо
пропуску 3-х річний строк позовної давності для захисту своїх прав ОСОБА_4.,
унаслідок чого суд не знаходить правових підстав застосовувати положення ст.72
СК України, ст.267ч.3,4 ЦК України, як про це наполягав ОСОБА_3. в судовому
засіданні.

На підставі вищевикладеного,
ОСОБА_3. необхідно відмовити у задоволенні позову як безпідставно заявленого, а
позов ОСОБА_4. підлягає до  задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 15, 60, 88, 213-215, 294  ЦПК України, суд -

В
И Р І Ш И В :

ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання
втратившою право користування житловим приміщенням  - відмовити.

Позовні вимоги  ОСОБА_4 до ОСОБА_3- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4
право власності на Ѕ частину житлового будинку із господарсько-побутовими
будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 як майно, що набуте подружжям під час
спільного проживання в період шлюбу.

Рішення
може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький
міськрайонний суд шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня проголошення рішення, а апеляційна скарга на рішення суду має
бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Також апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя
Білокур В.І.