Справа№22ц-38/2008
Головуючий у першій інстанції  Чурупченко М.І.
Категорія - цивільна
Доповідач   ПОЗІГУН М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11
січня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді:

ПОЗІГУНА
М.І.

суддів:

Ішутко В.М., Шевченка В.М.

при секретарі:

Гавриленко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні  в залі суду в м. Чернігові апеляційні скарги
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Корюківського районного суду від 23 жовтня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4
та ОСОБА_5 до Корюківської центральної районної лікарні, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
визнання протиправним рішення органу приватизації, свідоцтва про право
власності на житловий будинок, визнання

за позивачкою та
її  неповнолітніми дітьми права
користування приміщенням, визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування
житлом,

В С
Т А Н О В И В:

В липні 2007 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Корюківської центральної районної лікарні  за захистом як свого, так і її неповнолітніх
дітей   житлових прав, в зв'язку з чим
просила суд винести   рішення про
визнання за нею і неповнолітніми дітьми права користування житловим будинком
АДРЕСА_1, визнання протиправним розпорядження №2 Корюківської ЦРЛ від 21 травня
2007 року про передачу будинку АДРЕСА_1 в приватну власність  відповідачам, визнати ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування спірним
житловим  будинком. В
обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на порушення відповідачами
при проведенні приватизації спірного житла законодавства про приватизацію
державного житлового фонду, оскільки  на
час проведення приватизації  вона разом з
неповнолітніми дітьми проживала в спірній квартирі,  куди вселилися як члени сім'ї наймача, а тому
набула з наймачем рівного права користування житлом, яким фактично і  користувалася, постійно проживаючи в ньому,
сплачуючи комунальні платежі, проводячи ремонт, займаючись газифікацією
квартири.  В квітні 2004 року вона
повернулася до будинку разом з дітьми, але
не зареєструвала фактичне місце проживання на прохання матері,  а тому мала право на приватизацію квартири.
Відповідач ОСОБА_3 був лише зареєстрованим , але фактично до  житлового будинку не вселявся, а мешкав у
своїх батьків АДРЕСА_2, а на її вимогу відмовляється виписуватися в
добровільному порядку.

Судом до участі у справі було залучено  орган опіки і піклування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення
суду  шляхом задоволення її позовних
вимог про визнання за нею та дітьми права користування житловим будинком
АДРЕСА_1 в м. Корюківці з квітня 2004 року та стягнути з відповідачів на її
користь витрати за надання юридичної допомоги, а в іншій частині рішення суду
залишити без змін. Незаконність судового рішення  в частині відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання за позивачкою та її неповнолітніми дітьми права користування
спірним житлом апелянт обґрунтовує невідповідністю висновків суду в цій частині
фактичним обставинам справи, якими
підтверджено, що вона вселилася до спірного будинку зі згоди тодішнього
наймача - її батька, разом з дітьми і були членами його сім'ї. В будинку
проживала тривалий час, що підтверджено в судовому засіданні як показами
свідків, так і іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, та
якими спростовуються покази свідків і відповідачів про тимчасовий характер її
вселення до спірного будинку.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просять рішення суду
змінити шляхом відмови в задоволенні позовних вимог позивачки в повному обсязі.
Незаконність судового рішення апелянти також обґрунтовують невідповідністю
висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням судом норм
матеріального  і процесуального права при
ухваленні судового рішення в цій частині. Судом не враховано, що приватизація
житлового будинку була проведена правомочним органом  на осіб, які
були зареєстровані в даному житловому будинку  і використовували його за договором найму.
Позивачка мешкала в будинку фактично на умовах договору піднайму і була
тимчасовим мешканцем, оскільки згоди  на
постійне проживання в спірному будинковолодінні ніхто не давав, що в судовому
засіданні підтвердили і свідки. Крім того, позивачка з 2000 року значиться  зареєстрованою в будинку АДРЕСА_3, який вона
придбала з чоловіком в період шлюбу, а тому має право на частку  власності
в  зазначеному будинку. ОСОБА_3
був прописаний  зі згоди  ОСОБА_2- єдиного наймача житла на той час.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового
процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить
до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що позивачка 15.10.1994 року вийшла
заміж і 22.06.2000 року виписалася зі спірного будинку і прописалася по місцю
свого  фактичного проживання АДРЕСА_3,
придбаному на ім'я чоловіка ОСОБА_6  в
період шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 28.12.1999 року (а.с.61). В
даному будинку вона значиться зареєстрованою і
по даний час, хоча в травні 2004 року вона разом з дітьми, донькою
ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5,  переїхала жити
до спірного  будинку,  де мешкала зі своїми родичами, сплачувала
комунальні послуги та несла частково інші витрати на утримання будинку.

7 травня 2007 року в будинку був зареєстрований ОСОБА_3
без дозволу всіх членів сім'ї наймача, який фактично до будинку не вселявся.

На час проведення приватизації, видання розпорядження
органу приватизації №2 про передачу будинку АДРЕСА_1 у приватну власність
прописаними згідно домової книги були лише ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а позивачка  з дітьми
проживала без реєстрації як член сім'ї, сплачувала комунальні послуги,
витрати на газифікацію будинку. Суд також встановив, що розпорядження не
підписано керівником органу приватизації, контроль за виконанням не покладено
на відповідних осіб, не встановлено органом приватизації  всіх осіб, що проживали в будинку та не отримано
згоди  останніх на приватизацію, що є
порушенням норм Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду”, в
зв'язку з чим визнав  недійсними
розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житловий
будинок.

ОСОБА_3 суд визнав втратившим право користування житлом,
оскільки останній вселився в будинок без згоди всіх членів сім'ї і фактично там
не проживав.

В той же час, суд відмовив в задоволенні позовних вимог
позивачки в частині визнання за нею та неповнолітніми дітьми права користування
спірним житлом, оскільки  її проживання
носило тимчасовий характер, що підтвердили в судовому засіданні  батьки, брати та сестри позивачки, а при її
вселенні не обумовлювалися умови проживання з батьками.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних
вимог про визнання за позивачкою та  її
неповнолітніми дітьми права на спірне житло ґрунтується на матеріалах справи і
відповідає вимогам закону, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають
підстав для її задоволення і скасування вірного по суті рішення суду в цій частині.

Так, згідно  зі ст.
65 ЖК України особи, що вселилися у жиле приміщення як члени сім'ї
наймача,  набувають рівного з іншими
членами сім'ї права користування цим приміщенням, якщо  при вселенні між цими особами, наймачем і
членами  його сім'ї, які з ними
проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим  приміщенням.

Суд вірно прийшов до висновку, що хоча позивачка і
проживала в будинку з травня 2004 року,
сплачувала комунальні послуги, але її проживання носило тимчасовий
характер,  оскільки в судовому засіданні
батьки, брати і сестри позивачки вказували на тимчасове її вселення  до будинку.

Покази свідків в цій частині узгоджуються з іншими  матеріалами справи, з яких вбачається що
після вселення до спірного будинку позивачка продовжувала і продовжує зберігати
за собою  право на житлову площу в
будинку  АДРЕСА_3, придбаному на ім'я
чоловіка ОСОБА_6  в період шлюбу згідно
договору купівлі-продажу від 28.12.1999 року (а.с.61). За таких обставин,   суд обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачка
та її неповнолітні діти не зважаючи на
термін проживання  та участі  у витратах, отримання кореспонденції не
набули права на спірну квартиру, оскільки
вона вселялася  до спірного  будинку за умови, що зберігатиме за собою
право  на жилу площу за попереднім місцем
проживання.

Оскільки позивачка не набула права на спірне житло, то і
її неповнолітні діти також  не набули
його, оскільки  їх право є похідним від
права батьків в зв'язку з тим, що відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання неповнолітньої дитини є
місце проживання її батьків. Крім того, за
їх батьком  зареєстровано на праві
приватної власності  житловий будинок,  де зберігає за собою право на житло і мати -
позивачка.

Проте, встановивши, що позивачка  та її неповнолітні діти не набули права на
житло та  вірно встановивши  інші фактичні обставини справи, суд дав
невірну юридичну оцінку спірним правовідносинам в частині  наявності підстав для задоволення позовних
вимог   в частині визнання протиправним
рішення органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності
на житловий будинок та визнання ОСОБА_3 втративши право на житло.

Відповідно до ст.8 Закону України „Про приватизацію
державного житлового фонду”, Положення про порядок передачі квартир (будинків)
у власність громадян  право на
приватизацію мають лише члени сім'ї, які постійно мешкають у квартирі разом з
наймачем або за ним зберігається право на житло.

За таких обставин, оскільки  за висновком суду позивачка та її
неповнолітні діти  не набули права
на  житло, то  проведенням
приватизації  та вселенням ОСОБА_3
не порушено   її  та її неповнолітніх дітей прав,  в зв'язку з чим в задоволенні позову в цій
частині  необхідно відмовити, оскільки
відповідно до  глави 29 ЦК України
захисту підлягає лише порушене право.

В зв'язку з викладеним,
апеляційна скарга ОСОБА_2  ОСОБА_3
підлягає задоволенню,  рішення суду в
частині визнання протиправним рішення органу приватизації, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житловий будинок та визнання ОСОБА_3 втратившим
право на житло підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про  відмову в задоволенні  даних позовних вимог.

Керуючись
ст.. ст.. 303, 304,307, 309 ч1п3, 313, 314, 316 ЦПК України суд ,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Корюківського районного суду
від23 жовтня 2007 року в частині визнання протиправним розпорядження №2
Корюківської ЦРЛ від 21 травня 2007 року про передачу житлового будинку
АДРЕСА_1, визнання свідоцтва про право власності на даний житловий будинок
недійсним, визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим
будинком АДРЕСА_1 скасувати і в задоволенні позовних вимог  в цій частині ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення
набирає законної сили негайно і може бути оскаржено у касаційному порядку до
Верховного Суду України на протязі двох місяців.

Головуючий
Судді: