Справа № 22ц-367-2008р.                                              Головуючий по 1
Категорія           визнання                                               Мазай
дарування                                                        Доповідач
в апеляційній інстанції
недійсним                                                                        Бородійчук
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"5"
березня 2008 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Черкаської області в складі:

головуючого                    Бородійчука В.Г.

суддів                                Василенко Л.І.,  Демченко
В.А.

при
секретарі                   Рогульській М.
А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 листопада
2007р. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  третя особа ОСОБА_4 приватний
нотаріус про визнання договору дарування житлового будинку недійсним,  усунення перешкод в користуванні житловим
будинком,  виселення.

Вивчивши
матеріали справи та заслухавши учасників процесу, -

встановила:

Позивач
13 серпня 2007 року звернулася в суд з позовом до відповідачів,  третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання
договору дарування частини житлового будинку недійсним,  усунення перешкод в користуванні житловим
будинком,  виселення,  продовження позовної давності,  посилаючись на те,  що на підставі рішення Монастирищенського
районного суду від 22.07.1992 року,  вона
являлась власником 59/100 житлового будинку в АДРЕСА_1. Потребуючи стороннього
догляду,  не маючи близьких родичів на
прохання ОСОБА_2,  яка пообіцяла
проводити за нею сторонній догляд,  в
1999 році,  вона дала згоду на її
поселення у її частині будинку. Проживаючи з нею,  ОСОБА_2
попрохала її оформити на її їм. 'я заповіт,  що вона і зробила. Не вдовольнившись
заповітом ОСОБА_2  висунула вимогу
передати їй у власність належну їй частину будинку у формі дарування,  гарантуючи,
що їхні відносини будуть збережені,
що вона довічно забезпечить за нею сторонній догляд. Така вимога
супроводжувалась старанним ставленням ОСОБА_2
до виконання обов'язків по догляду за нею: чуйно відгукувалась на її
прохання,  підтримувала санітарний
стан,  стежила за її станом
здоров'я,  охайно прала білизну,  готувала їжу. Перебуваючи під впливом тяжких
для неї обставин за відсутності інших осіб,
які б проводили за нею сторонній догляд,
18.08.2003 року у приватного нотаріуса Монастирищенського районного
нотаріального округу ОСОБА_4 вона зареєструвала договір дарування,  реєстр №1940,
згідно до якого передала у власність ОСОБА_2  належні

їй 59/100
житлового будинку в АДРЕСА_1. Після реєстрації договору дарування до кінця 2004
року ОСОБА_2  належно продовжувала
виконувати обов'язки по догляду за нею,
однак згодом ставлення до неї змінилось. Без її згоди ввела в склад
сім'ї чоловіка ОСОБА_3. Свою увагу зосередила на чоловікові та дітях.
ОСОБА_2  та ОСОБА_3 діючи в змові та
цілеспрямовано на скорочення її віку,
обмежили її у всьому,  не давали
користуватись газовою плитою,
ванною,  туалетом,  не готували їй страв,  утримували її в антисанітарних умовах,  не допускали до неї знайомих та друзів,  не викликали лікарів,  ображали,
навчаючи образам дітей,
застосовуючи до неї фізичне насильство. Для неї створенні нестерпні
умови для проживання в житловому будинку. Вважає,  що договір дарування 59/100 будинку повинен
бути визнаним недійсним.  Договір не
відповідав вимогам  ст. 48 ЦК України
та  ст. 243 ЦК України в редакції 1963
року,   ст. 717 ЦК України в редакції 2003
року. Відповідно до статей Цивільного кодексу за договором дарування одна
сторона /дарувальник/ передає другій стороні /обдарованому/ безоплатно майно у
власність. Як видно з фактичних обставин,
вона не передавала ОСОБА_2  59/100
будинку,  оскільки продовжувала проживати
у ньому та бути зареєстрованою за паспортним режимом.  Такий договір укладений під впливом тяжких
для неї обставин - її перебування в безпорадному стані,  потреба стороннього догляду - які спонукали
її прийняти вимогу ОСОБА_2  на вкрай
невигідних умовах - провести безкоштовно відчуження на її користь найціннішої
речі яка в неї є - 59/100 житлового будинку у відсутність іншого житла.

Рішенням
Монастирищенського районного суду від 26 листопада 2007р. в задоволенні
позовних вимог було відмовлено.

Не
погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 просить його скасувати,  оскільки вважає,  що суд не вірно застосував норми
матеріального права.

Перевіривши
законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної
скарги колегія суддів вважає,  що
апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Судом
встановлено,  що згідно договору
дарування частини житлового будинку від 18.08.2003р. ОСОБА_1 подарувала,  а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок
АДРЕСА_1.

За
договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна
обдарованому.

Як
вбачається з матеріалів справи обдарований прийняв в дар частину житлового
будинку про що свідчить відмітка у електронному Реєстрі прав власності на
нерухоме майно,  тому доводи ОСОБА_1 про
те,  що укладений договір не відповідає
вимогам  ст. 48,  243 ЦК
України (1963р.) в частині реального не передання дарунку обдарованому не
обґрунтований.

Судом
також встановлено,  що обдарована
ОСОБА_2  крім реєстрації даного договору
фактично і проживає в даному будинку. Своїми коштами утримує подарований їй
житловий будинок Всі ці обставини свідчать про реальність даного договору
дарування.

Доводи
ОСОБА_1 про те,  що договір дарування
укладений під впливом тяжких для неї обставин є необгрунтованими. Судом
встановлено,  що з вересня
1999р.ОСОБА_2  разом з ОСОБА_1 проживала
у спірному будинку.

Укладенню
договору дарування між сторонами передувало складення ОСОБА_1 заповіту на
користь ОСОБА_2.

Даний заповіт
оформлено без будь-яких умов та застережень.

Договір
дарування частини житлового будинку укладено сторонами 18.08.2003р. а з позовом
про розірвання договору дарування позивачка звернулась через три роки.

Таким
чином колегія суддів вважає,  що суд
першої інстанції обґрунтовано зазначив,
що доказів того,  що договір
укладено внаслідок збігу тяжких обставин позивачкою не надано.

Як
вбачається з тексту самого договору дарування він укладений не про людське
око,  не приховує іншу угоду і відповідає
дійсним намірам створити для сторін юридичні наслідки.

Крім
цього ОСОБА_1 в даному договорі зазначила,
що дарювання здійснюється без будь-яких погроз,  умислу чи насильству як фізичного так і
морального.

Дані
обставини в сукупності свідчать про те,
що даний договір дарування був укладений по обоюдній згоді і
волевиявленні сторін,  носить реальний
характер,  ОСОБА_1 усвідомлювала,  що укладає договір дарування і на протязі
тривалого часу не ставила питання про визнання його недійсним,  тому суд першої інстанції обґрунтовано
відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія
суддів вважає,  що обґрунтовано
відмовлено судом і у поновленні строку позовної давності. При цьому судом
наведені всі обставини і мотиви даної справи і у колегії суддів не має сумнівів
у їх обгрунтованості.

Таким
чином колегія суддів вважає,  що судове
рішення грунтується на наявних по справі доказах,  відповідає вимогам діючого законодавства.

Доводи
апелянта не є суттєвими були предметом дослідження суду і не дають підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Керуючись  ст.
ст.  307,  308 ЦПК України,  колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Монастирищенського районного суду від 26 листопада 2007 року залишити без змін.

Ухвала
вступає в законну силу з моменту проголошення,
але може бути оскаржена до Верховного Суду України в 2-х місячний строк.