АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
лютого  2008 року                                                                   м. Хмельницький
Колегія  суддів  судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Хмельницької області
в складі : головуючої - судді Кізюн
суддів: Карпусь С.А., Баса О.Г.
при секретарі  Стельмах І.В.
з участю: позивача ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2.;
представника відповідача
відкритому    судовому    засіданні
справу   № 22ц - 214  за
апеляційною скаргою Волочиської центральної районної лікарні на рішення
Волочиського районного суду від 30 листопада 2007 року за позовом ОСОБА_1до
Волочиської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу.
доповідача,  пояснення учасників судового
процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
в с т а н о в и л а:
В жовтні 2007 року ОСОБА_1
звернулась в суд з позовом до Волочиської центральної районної лікарні про
поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного
прогулу. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що вона
працювала на посаді медичної сестри Війтовецької лікарської амбулаторії.
18.09.2007 року профспілковий комітет Волочиської ЦРЛ дав згоду на її
звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини.
Аби не псувати запис у трудовій книжці, 19.09.2007 року головний лікар
Волочиської ЦРЛ запропонував їй написати заяву про звільнення за власним
бажанням, що вона й зробила, і в цей же день була звільнена з роботи.  Вважає своє звільнення незаконним, оскільки
заяву написала не з власної волі, а примусово, оскільки мала бажання після
виходу на пенсію працевлаштуватись у іншому місці. Прогулу без поважних причин
не здійснювала, так як 14.09.2007 року з дозволу головного лікаря Війтовецької
лікарської амбулаторії була відпущена з роботи у зв'язку з підготовкою до
святкування свого ювілею.  Крім того, в
порушення вимог ст.149 КЗпП України з приводу вчинення  прогулу адміністрація не відбирала у неї
Рішенням Волочиського районного суду
від 30 листопада 2007 року позов задоволено та поновлено ОСОБА_1на посаді
процедурної медсестри Війтовецької лікарської амбулаторії Волочиської
центральної районної лікарні Хмельницької області.

Стягнуто з Волочиської центральної
районної лікарні на користь ОСОБА_11406
грн. 60  коп.  заробітної
плати  за  час
вимушеного прогулу, 150  грн.

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій
інстанції - Гамрецький М.О.                            Справа №22ц-214

Доповідач -Кізюн
О.Ю.
Категорія № 39,40

витрат на правову
допомогу адвоката, та на користь держави 51 грн. судового збору та 30 грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В своїй апеляційній скарзі
Волочиська ЦРЛ вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить його
скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 Посилається на невірне застосування судом норм матеріального права,
зокрема ст. 38 КЗпП України,  та неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з
ухваленням нового рішення з наступних мотивів.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.
309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими.

Встановлено, що згідно наказу №
182-К від 18 вересня 2007 рокуОСОБА_1 звільнено з посади процедурної медсестри
Війтовецької лікарської амбулаторії з 19.09.2007 року по ст. 38 КЗпП України в
зв'язку з виходом  на пенсію за віком.

Ухвалюючи рішення про поновлення
ОСОБА_1 на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що наказ про її
звільнення суперечить положенням ст.38 КЗпП України, оскільки заяву про
звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 написала під психологічним тиском.

Проте, такий висновок суду не
узгоджується з матеріалами справи і є безпідставним.

Встановлено і ці обставини ніким не
оспорюються, що 14 вересня 2007 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці
протягом цілого робочого дня.

Посилання ОСОБА_1 на те, що невихід
її на роботу 14.09.2007 року було погоджено з головним лікарем Війтовецької
лікарської амбулаторії ОСОБА_3, спростовуються свідоцькими показами ОСОБА_3
(а.с.78), а також  доповідною  лікаря Війтовецької лікарської амбулаторії
ОСОБА_4, який станом на 14.09.2007 року виконував обов'язки головного лікаря
Війтовецької лікарської амбулаторії (а.с.55).

На підставі вищезазначеної
доповідної головним лікарем Волочиської центральної районної лікарні 18 вересня
2007 року було зроблено подання до профспілкового комітету медпрацівників
Волочиського району про дачу згоди на звільнення з роботи ОСОБА_1 по ст.40 п.4
КЗпП України за невихід на роботу (прогул) без поважних причин (а.с. 55, 67).

18 вересня 2007 року відбулось
засідання профспілкового комітету Волочиської ЦРЛ  з участю ОСОБА_1, який обговоривши подання
адміністрації Волочиської ЦРЛ дав згоду на звільнення ОСОБА_1 з роботи по ст.40
п.4 КЗпП України (а.с.68-70).

Встановлено також, що після
засідання профкому у другій половині цього ж дня ОСОБА_1 написала заяву про
звільнення її з роботи за власним бажанням з 19.09.2007 року в зв'язку з
виходом на пенсію, яку особисто подала головному лікареві Волочиської ЦРЛ.

Посилання ОСОБА_1 на те, що дану
заяву вона написала не з власної волі, а примусово, ніякими об'єктивними
доказами не підтверджуються.

Так, зі змісту позовної заяви ОСОБА_1
видно, що вона написала заяву про звільнення, оскільки боялася зіпсувати
трудову книжку.

З пояснень свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6., ОСОБА_7., які частково підтверджуються й поясненнями ОСОБА_1,
вбачається, що 18.09.2007 року ОСОБА_1 особисто настояла на прийнятті її
головним лікарем Волочиської ЦРЛ, в кабінеті якого нею й була написана заява
про звільнення за власним бажанням з 19.09.2007 року з метою уникнення
звільнення за прогул.

СвідокОСОБА_6 також пояснила, що на
другий день зранку 19.09.2007 року у відділі кадрів зустрілаОСОБА_1, яка була в
настрої і сказала, що написала заяву про звільнення за власним бажанням і
прийшла забрати трудову книжку.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України, даних в п.12 Постанови  від
06.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів” подача
працівником заяви про звільнення за ст.38 КЗпП України з метою уникнути
відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус.

Згідно ст.38 КЗпП України у разі,
коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу в зв'язку з виходом на пенсію, власник або
уповноважений ним орган повинен розірвати договір у строк, про який просить
працівник.

Для оформлення звільнення з цієї
причини досить досягнення пенсійного віку.

Як видно з матеріалів справи,
15.09.2007 року ОСОБА_1 досягла пенсійного віку, тому звільнення її з роботи з
19.09.2007 року згідно поданої нею заяви не суперечить наведеним положенням ст.
38 КЗпП України.

За наведених обставин позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись
ст. ст.  303, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в
и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Волочиської центральної районної лікарні задоволити.

Рішення Волочиського районного суду
від 30 листопада 2007 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1до
Волочиської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту
його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді:
/підписи/

Копія вірна:
суддя                                О.Ю. Кізюн