№ 2-3075/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2008 року
місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

судді                           Попової
С.А.,

при
секретарях            Рабович М.В., Шматковій
О.Є., Манько С.А., Больсуновій Г.О.,                                                           Ченгал
О.М.,

за участю адвоката     ОСОБА_2,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу
за позовомОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства "Донецький
металургійний завод" про зміну дати звільнення, визнання незаконним
звільнення і поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за затримку у
розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат по оплаті правової
допомоги, -

В С Т А Н
О В И В:

ОСОБА_1 з 01 березня 1991 року
працював на посаді газорізника 3 розряду копрового цеху Донецького
металургійного заводу (нині і далі за текстом - ВАТ "ДМЗ", завод,
підприємство). За наказом № 314 від 25.03.1994р. звільнений за власним бажанням
на підставі заяви за ст. 38 КЗпП України з 25.03.1994р.

Позивач вважає його звільнення
незаконним, у зв"язку з чим у квітні 2006 року звернувся до суду із
позовом про: зміну дати звільнення; визнання незаконним звільнення, з внесенням
відповідних змін щодо цього в трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за затримку у розрахунку при звільненні, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв"язку із незаконним
звільненням і у зв"язку із затриманням у видачі трудової книжки,
відшкодування моральної шкоди, оплату правової допомоги, пов"язаної у
зв"язку із зверненням до суду. В обгрунтування заявлених вимог посилався
на наступне. 28.03.1994р. йому за висновком облВТЕК м. Донецька встановлена 3
група інвалідності по профзахворюванню із встановленням 40% втрати професійної
працездатності, і цей день мав бути останнім днем роботи. У зв"язку із
встановленням інвалідності він 31.03.1994р. написав заяву про звільнення за
власним бажанням,  обхідний лист йому
виданий на порушення чинного порядку до цієї дати - 29.03.1994р., а звільнили
його за наказом від 25.03.1994р. з цієї дати. Крім того, його звільнення за
наявності інвалідності не було узгоджено із профспілковою організацією заводу.
Трудова книжка і розрахункова сума йому всупереч вимогам законодавства видана
лише 04.04.1994р. У зв"язку з порушенням відповідачем встановленого
порядку звільнення просив змінити дату звільнення на 04.04.1994р. (день видачі
трудової книжки), поновити його на роботі і стягнути за весь час вимушеного
прогулу і за затримку у розрахунку і видачу трудової книжки середній заробіток
- з 26.03.1994р.

В ході судового розгляду справи уточнив позовні вимоги,
що в остаточній редакції зводяться до наступного: змінити дату звільнення з
25.03.1994р. на 04.04.1994р. з внесенням відповідних змін до трудової книжки;
визнати незаконним звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток
за затримку у розрахунку при звільненні і видачі трудової книжки, стягнути
середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв"язку із незаконним
звільненням, відшкодувати моральну шкоду за порушене трудове право в сумі
10тис.грн., стягнути понесені витрати по оплаті правової допомоги в сумі.

В судовому засіданні позивач і його
представник ОСОБА_2, підтримуючи остаточну редкцію позову, надали пояснення
аналогічні тим, що викладені в позовних заявах.

Представники відповідача ОСОБА_3,
ОСОБА_4 що діють за довіреностями, заперечуючи проти задоволення позову, в
судовому засіданні пояснили, що факт звільнення позивача з 25.03.1994р. за
власним бажанням за ст. 38 КЗпП України неодноразово встановлювався судами -
чинними рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 09.06.2000р.
по справі № 2-2/2000, рішенням Апеляційного суду Донецької області від
09.06.2006р. по справі № 22-494/2006. Оскільки заявлені у 2006 році вимоги
стосуються правовідносин, що виникли у березні 1994 році, за відсутністю
поважних причин пропуску передбаченого ст. 233 КЗпП України строку, просили
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 Свої пояснення виклали з посиланням на
діюче законодавство.

Заслухавши сторони і їх
представників, дослідивши письмові матеріали справи та інші докази, суд вважає позов
таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Факт перебування позивача з
відповідачем в трудових правовідносинах сторонами не оспорюється. З трудової
книжки ОСОБА_1, наказу вбачається, що він з 01.03.1991р. прийнятий на посаду
газорізника 3 розряду у копровий цех ВАТ "ДМЗ" за наказом № 286 від
01.03.1991р., з 20.04.1993р. - дільниця по переробці металолому мартенівського
виробництва. Наказом № 314 від 25.03.1994р. звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП
України з 25.03.1994р. за власним бажанням на підставі його заяви (а.с. 4-8,
65, 85-87).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від
09.06.2006р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ "ДМЗ",
відділення виконавчої дирекції ФССНВВПЗ у місті Маріуполі Донецької області про
відшкодування шкоди внаслідок професійного захворювання, встановлено, що
ОСОБА_1 працював напідприємстві з 01.03.1991р. по 25.03.1994р. ( а.с. 63-64).

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від
09.07.2000р. по справі № 2-2/2000, яка була досліджена в ході вирішення даного
спору, за позовом ОСОБА_1 до ВАТ "ДМЗ" про стягнення заробітної плати
за час роботи, яким відмовлено позивачеві у стягненні 591902,12грн., залишеним
без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах Донецького обласного суду
від 05.10.2000р., і чинним на сьогодення, достовірно встановленими судом
обставинами є факт звільнення позивача з підприємства з 25 березня 1994 року
(а.с. 9-19, справа № 2-2/2000).

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26.10.1995р. по справі №
2-976/95 за позовом ОСОБА_1 до ВАТ "ДМЗ" про зміну формулювання
причин звільнення, матеріали якої були досліджені в ході вирішення даної
справи, залишеним без змін ухвалою судової колегії по цивільних справах
Донецького обласного суду від 30.11.1995р., яким позивачеві, в тому числі, було
відмовлено у зміні формулювання причин звільнення зі ст. 38 на п. 2 ст 40 КЗпП
України, встановленими судом обставинами є волевиявлення і ініціатива позивача
до свого звільнення з 25 березня 1994 року, що випливає з його звернення із
письмовою заявою до адміністрації заводу. Відповідно до його заяви ОСОБА_1 був
звільнений з 25 березня 1995 року; при звільненні  ОСОБА_1трудове законодавство порушено не
було, звільнення призведено у відповідності зі ст. 38 КЗпП України (а.с. 88-91,
справа № 2-976/95).

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 09.06.2006р. встановлено, що ОСОБА_1 з 01.03.1991р. по 25.03.1994р.
працював газорізником у копровому цеху ВАТ "ДМЗ", звільнений з роботи
за власним бажанням у зв"язку з інвалідністю 3 групи за ст. 38 КЗпП
України (об"єднана справа № 2-2127/06 а.с. 31-32).

Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК
України вищезазначені обставини, що встановлені вказаними рішеннями у інших
цивільних справах, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної
справи, по якій бере участь та сама особа
- позивач ОСОБА_1, щодо якого встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України в
редакції, що діяла як на момент виникнення спірних правовідносин (Закон України
"Про внесення змін і доповнень, що стосуються розгляду індивідуальних
трудових спорів, до Кодексу законів про працю Української РСР та визнання
такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів"), так і на сьогодення,
п рацівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з
дня видачі трудової книжки.

Наведеною нормою матеріального закону (ст. 233 КЗпП
України) встановлено альтернативу відрахування строку для звернення до суду із
позовом про захист права: з моменту вручення трудової книжки або вручення копії
наказу про звільнення.

Так, як позивач зазначає в змісті
позову і пояснив в судовому засіданні, трудову книжку йому видано 04.04.1994р.
(а.с. 2 справи 2-1329/06), коли він довідався про своє звільнення, в цей же
день - 04.04.1994р. з ним здійснено розрахунок, і з цього часу має бути
обрахований час.

З вимогою ж про визнання незаконним
звільнення і поновлення на роботі позивач звернувся до суду за перебігом
встановленого законодавством місячного строку, а також з вимогами про зміну
дати звільнення, про оплату часу вимушеного прогулу, стягнення середнього
заробітку за затримку у розрахунку при звільненні і видачі трудової книжки,
відшкодування моральної шкоди - за перебігом тримісячного строку - а саме через
12 років після звільнення і отримання трудової книжки (а.с. 2, об"єднана
справа № 2-2127/06 а.с. 2).

Отже, позивачем при зверненні до суду
із заявою про вирішення трудового спору порушено строки, передбачені ст. 233
КЗпП України.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з
поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний,
районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з п. 4 абз. 1 Постанови Пленуму В
ерховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів"
№ 9 від 06.11.1992р. з подальшими змінами і доповненнями, встановлені  статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до
суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У  кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він
поновл ює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233
КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав
припинення трудового договору.

Позивач в обгрунтування поважності причини пропуску
строку і звернення до суду із даним позовом через близько 12 років вказував на
юридичну необізнаність. Але ж ці доводи судом не приймаються до уваги, зважаючи
на доведеність населенню у встановленому порядку законодавства про працю, а
також беручи до уваги неодноразове використання позивачем права звернення за
судовим захистом свого суб"єктивного трудового права в межах вирішення
інших справ за трудовими спорами між тими ж сторонами.

Отже, поважних причин пропуску строку звернення до суду
з цим позовом, як і доказів їх наявності, позивачем не наведено і в ході
судового розгляду їх не встановлено, у зв"язку з чим суд не вбачає підстав
для поновлення пропущеного строку.

За п. 4 вищезгаданої Постанови
Пленуму ВСУ № 9, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних
причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_1
в повному обсязі заявлених вимог у зв"язку із пропуском строку звернення
до суду із даним позовом.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України, у даному випадку відмови в задоволенні позову, судові витрати,
понесені ОСОБА_1 на оплату правової допомоги, суд залишає за позивачем без
компенсації їх за рахунок відповідача, і на підставі ст. 79, 81 ЦПК України
стягує з позивача витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи
в суді в сумі 7,50грн.

На підставі ст.ст. 38, 232, 233, 234 КЗпП України,
Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами
трудових спорів" № 9 від 06.11.1992р. (з подальшими змінами), керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 61, 81, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В
И Р І Ш И В:

В задоволенні позовуОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариства "Донецький металургійний завод" про зміну дати звільнення,
визнання незаконним звільнення і поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за затримку у розрахунку при звільненні, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат
по оплаті правової допомоги - відмовити у зв"язку з пропуском строку
звернення до суду.

Стягнути зОСОБА_1 витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 7 (сім)
гривень 50 копійок, що перерахувати за наступними банківськими реквізитами: р/р
0054, МФО 834016, , банк одержувача ГУДКУ у Донецькій
області, одержувач коштів - Державний бюджет.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський
районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в десятиденний строк з дня його
проголошення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом
двадцяти днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя ________________________