П'ЯТИХАТСЬКИЙ   РАЙОННИЙ
СУД   ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ   ОБЛАСТІ
Справа № 2-4/2008 р.
Рішення

Іменем   України

28
листопада 2008 р.
м. П'ятихатки

П'ятихатський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого -
судді Резніченка М.С., при секретарі Москалець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1в інтересах ОСОБА_2до
ОСОБА_3, ОСОБА_4про усунення перешкод в здійсненні права приватної власності на
нерухоме майно, стягнення безпідставно збереженого та зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1і ОСОБА_2про визнання договору купівлі-продажу будинку
дійсним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на будинок та
визнання права власності на &frac12; частку будинку в порядку розділу майна подружжя, третя
особа - орган опіки та піклування П'ятихатської міської ради Дніпропетровської
області,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1. звернувся до суду із
позовом в інтересах ОСОБА_2. до ОСОБА_3. і ОСОБА_4. про усунення перешкод в
здійсненні права приватної власності на нерухоме майно, стягнення безпідставно
збереженого, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_2. має в приватній власності
будинокАДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 22.06.1995 р. і реалізуючи
своє право володіння приватною власністю має намір продати належне йому
домоволодіння через ОСОБА_1., якому надав довіреність на управління і
розпорядження цим будинком, оскільки у 1997 р. виїхав на постійне місце
проживання в Ізраїль і в теперішній час є громадянином цієї держави та проживає
за межами України. В спірному будинку безпідставно, незаконно проживають
відповідачі без відповідної реєстрації та будь-якого дозволу з його боку. Угоди
на користування і розпорядження будинком не укладалися. ОСОБА_1., виконуючи
доручення ОСОБА_2. про продаж будинку, не може з покупцями проникнути до
будинку, оскільки в ньому проживають відповідачі і не бажають його звільняти,
не надають можливість оглянути будинок зсередини, двері не відчиняють, що
позбавляє його права розпорядитися на власний розсуд належним майном,
унеможливлює його використання потенціальними покупцями за цільовим
призначенням та його продаж. Крім того, ОСОБА_1., доповнюючи позовні вимоги, посилався
на те, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3. мали намір придбати будинок ОСОБА_2.,
однак у 2000 р. сім'я розпалася, розрахунок за будинок не здійснено і у 2005 р.
шлюб розірвано. Офіційно право користування будинком не оформлялося. Уїжджаючи
в Ізраїль ОСОБА_2. дозволив сім'ї ОСОБА_1проживати у будинку, однак усна
домовленість про його купівлю-продаж була не реалізована, гроші не були
сплачені. Вимагаючи усунути перешкоди в здійсненні права власності просив
стягнути з відповідачів компенсацію у вигляді платні за користування будинком у
розмірі 24200 грн., оскільки ті безкоштовно користувалися житлом, зберегли свої
кошти у вигляді несплаченої платні за користування чужим будинком.

Відповідач за первинним позовом
ОСОБА_3. позовні вимоги не визнала і пред'явила до суду зустрічний позов до
ОСОБА_1. і ОСОБА_2., посилаючись на те, що з ОСОБА_1. перебувала з 1987 р. до
2005 р. у шлюбі, від якого мають троє дітей і вважає, що вони купили будинок у
ОСОБА_2. за 4500 доларів США. Оскільки не мали всієї суми грошей, то сплатили
лише 950 доларів США, а договір купівлі-продажу домовилися оформити після
проведення повного розрахунку за рік. 30.10.1997 р. сім'я вселилася в будинок, а 23.06.1998 р. чоловік поїхав в
Ізраїль на заробітки з метою подальшого розрахунку за житло. 21.09.1999р. він
повернувся  в Україну  з довіреністю ОСОБА_2. на продаж будинку,
однак почав зловживати алкогольними напоями і не оформив угоду купівлі-продажу.
Вважала, що купівля-продаж будинку відбулася, так як продавець отримав гроші за
нього, а вони отримали будинок, проживають у ньому і посвідчення цього факту не
відбулося з вини ОСОБА_1.. Протягом часу проживання в будинку вона сплачує
комунальні послуги, ОСОБА_2. претензій до неї не пред'являв, будинок перебуває в належному для проживання
стані, ремонтується, тому просила визнати за нею право власності на &frac12; частину будинку. Збільшуючи вимоги
просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку та визнати за нею право
спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок, а в порядку розділу майна
подружжя визнати за нею право на &frac12; частину будинку.

Відповідач ОСОБА_4. позов ОСОБА_1. в інтересах ОСОБА_2. не визнала і
підтримала зустрічний позов ОСОБА_3. та пояснила, що з 1997 р. проживає в
спірному будинку, оскільки на прохання дочки ОСОБА_3. доглядала за онуками. Їй
відомо, що одразу за будинок було сплачено ОСОБА_2. 950 доларів США, про що
була написана розписка. Після того, як сім'я розпалася,  розписку ОСОБА_1.
знищив.

Представник третьої особи ОСОБА_5. заперечила проти позову ОСОБА_1. і пояснила,
що у спірному будинку в теперішній час з матір'ю ОСОБА_3. проживають малолітні діти ОСОБА_6та ОСОБА_7, 1997 року
народження, тому членами опікунської ради було обстежено квартиру АДРЕСА_1,
належну ОСОБА_3., куди позивач ОСОБА_1. пропонує виселити відповідачку з
матір'ю і дітьми. Опікунська рада вирішила не надавати згоду на виселення
ОСОБА_3. з дітьми зі спірного будинку до вирішення питання благоустрою
квартири.

Заслухавши сторони, свідків, та дослідивши матеріали справи суд дійшов
висновку, що первинний позов ОСОБА_1. в інтересах ОСОБА_2. слід задовольнити
частково, відмовивши йому у решті заявлених вимог, як відмовити і у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3. з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірний будинокАДРЕСА_1 на підставі договору дарування
від 22.06.1995 р. № 2268 належить ОСОБА_2. (а.с. 9, 12-14, 48 т. 1).

Цивільно-правові відносини між сторонами у справі виникли у 1997 р. і
продовжують існувати на момент розгляду справи.

Статтею 153 ЦК УРСР (в редакції Закону від 18.07.1963 р. із змінами,
внесеними до нього), що діяла в період спірних відносин, установлено, що
договір уважається укладеним, коли між сторонами в потрібній, у належних
випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні
для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за
заявою однією зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно
з положеннями ст. 227 цього ж Кодексу договір
купівлі-продажу має бути нотаріально посвідчений та зареєстрований.
Недодержання в цих випадках нотаріальної форми (ст. 46, ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР)
тягне за собою недійсність угоди.

Недодержання
простої форми, що вимагається законом (ст. 44 цього Кодексу), позбавляє сторони
права в разі спору посилатися для підтвердження угод на показання свідків.

Аналогічне твердження викладено і у
ст.ст. 218, 657 ЦК України (в редакції Закону від 16.01.2003 р.), якими також
передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації, а недодержання сторонами такої форми
правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім
випадків, встановлених законом. Заперечення факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин  може
доводитися письмовими та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Відповідно до матеріалів судового
доручення (а.с. 184-197 т. 1) 16.11.2006 р. Мировим Судом м. Тель-Авів-Яффо
Держави Ізраїль допитані подружжя ОСОБА_2. і ОСОБА_7

Згідно протоколу допиту ОСОБА_2. показав, що будинокАДРЕСА_1 належить
тільки йому і подружжя ОСОБА_1його не купували, хоча були потенційними
покупцями. Оскільки вони не мали взагалі грошей для покупки будинку, він
дозволив їм проживати у ньому, щоб не залишати будинок без нагляду. Ніяких
грошей в якості завдатку від них не отримував.

Допитана ОСОБА_7. підтвердила показання ОСОБА_2. і додала, що подружжя
ОСОБА_1мали намір купувати будинок за 5000 доларів США та через відсутність
коштів зобов'язалися сплатити вартість будинку за два роки. Чоловік передав їм
ключі від будинку і документи лише для проведення оплат комунальних послуг.
ОСОБА_1не сплатили жодної суми грошей. Заперечила факт отримання 950 доларів
США завдатку.

Оскільки ОСОБА_3. вважає, що угода купівлі-продажу будинку відбулася усно і
продавець ОСОБА_2. від покупця отримав гроші в рахунок оплати спірного будинку,
а друга сторона це заперечила, не підтвердила вчинення такої дії, то такий
правочин не може бути визнаний судом дійсним. Крім того, сторони не дійшли
домовленості щодо усіх істотних умов договору. Письмові докази, якою могла бути
розписка про одержання грошових коштів в рахунок виконання частково або в
повному обсязі зобов'язання, як
передбачено вимогами ст. 545 ч. 1 ЦК України, ОСОБА_3. та ОСОБА_4. не надані і
ними у суді не доведено, що відбулося повне або часткове виконання договору
(ст. 220 цього ж Кодексу). З наведеного слідує, що лише ОСОБА_2. і ніхто інший
є власником спірного будинку.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні встановлено, що ані ОСОБА_3., ані ОСОБА_4. не мають
правових підстав на будинок, а ОСОБА_2. правомірно вимагає усунення ними
перешкод в користуванні та розпорядженні ним, тому ОСОБА_3. і ОСОБА_4. слід
зобов'язати усунути ці перешкоди шляхом виселення з будинку без надання їм
іншого житлового приміщення. Згідно довідки Дніпропетровського обласного
комунального підприємства «П'ятихатське бюро технічної інвентаризації» (а.с.
16) за ОСОБА_3. та ОСОБА_9., ОСОБА_10. і ОСОБА_11. на праві власності
зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 де ОСОБА_3. і зареєстрована з 11.07.1995 р.
(а.с. 17). Відповідачка у справі ОСОБА_4. на підставі договору купівлі-продажу
від 05.08.1993 р. є власником квартири АДРЕСА_2а.с. 19), де і значиться
зареєстрованою (а.с. 18). Виходячи з вищенаведеного слідує, що відповідачі за
первинним позовом забезпечені житлом, а вимоги ОСОБА_3. за зустрічним позовом
не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_3. і ОСОБА_4. 24200 грн. в рахунок
відшкодування оплати за користування житловим будинком в період з 01.08.2004 р.
по 01.08.2008 р. суд виходить з того, що договір найму (оренди) житла між
сторонами у письмовій формі, як того вимагають положення ст.ст. 810, 811 ЦК
України, не укладався. Хоча ОСОБА_2. і передав другій стороні житло для
проживання у ньому, однак певний строк для проживання у ньому та плата сторонами
не обумовлювалися, тому в цій частині позову ОСОБА_1слід відмовити.

Викликані за клопотанням сторін та допитані в якості свідків ОСОБА_12.,
ОСОБА_13., ОСОБА_14., ОСОБА_15., ОСОБА_16., ОСОБА_17., ОСОБА_18., ОСОБА_19.,
ОСОБА_20., ОСОБА_21., ОСОБА_22. і ОСОБА_23. поясняли, що їм відомо від подружжя
Рогози про те, що вони мали намір купити будинок, належний ОСОБА_2., за що
начебто внесли аванс.

Свідок ОСОБА_12. поясняла, що працювала державним нотаріусом і до неї
приходили ОСОБА_14. і ОСОБА_1. з наміром оформити договір купівлі-продажу цього
будинку, однак довіреність ОСОБА_2. на ім'я ОСОБА_14. була  прострочена.

З пояснень свідка ОСОБА_20. слідує, що вона бачила розписку про сплату
авансу за покупку будинку у розмірі 950 доларів США, написану на білому аркуші
паперу формату А4, а свідок ОСОБА_15. пояснював, що йому пред'являлася така ж
розписка на аркуші паперу з учнівського зошита.

Зважаючи на те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК України
відсутність письмової форми правочину має наслідком неможливість сторін
посилатися в суді на свідчення свідків, як доказ існування чи відсутності між
сторонами відносин, породжених правочином, який є предметом спору, а також на
умови правочину, суд не бере до уваги показання вказаних свідків, тому не може
обґрунтовувати ними своє рішення, оскільки дійшов висновку, що доказ є
недопустимим.

На підставі ст.ст.. 218, 220, 391, 545 ч. 1, 810, 811 ЦК України, ст.ст.
153, 227 ЦК УРСР (в редакції Закону від 18.07.1963 р. із змінами, внесеними до
нього), керуючись ст.ст.. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,

В и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1в інтересах ОСОБА_2до ОСОБА_3, ОСОБА_4про
усунення перешкод в здійсненні права приватної власності на нерухоме майно,
стягнення безпідставно збереженого, третя особа - орган опіки та піклування П'ятихатської міської ради Дніпропетровської області,
задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3і ОСОБА_4усунути перешкоди в здійсненні права приватної
власності на будинокАДРЕСА_1 шляхом виселення з цього будинку без надання їм
іншого жилого приміщення.

У решті заявлених вимог
ОСОБА_1відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_1і ОСОБА_2про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, визнання
права спільної сумісної власності подружжя на будинок та визнання права
власності на &frac12; частку будинку
в порядку розділу майна подружжя відмовити.

Скасувати заборону на відчуження житлового будинкуАДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення
заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги, або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: