Справа № 2-636/08
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 грудня  2008
року.
смт. Добровеличківка.

Добровеличківський районний суд
Кіровоградської області в складі суду:

Головуючого
судді                                                                                               Ведющенко
В.В.

при секретарі
Колєснік С.Ю.

за участю представника позивача  адвоката
ОСОБА_3

представника відповідача    адвоката
ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Добровеличківського
районного суду Кіровоградської області, цивільну  справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

24
листопада 2008 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої фактом загибелі належної
позивачу худоби під час випасу в череді. Позовні вимоги мотивовано тим, що  позивач мав у власності  велику рогату худобу- корову, породи
українська чорно-ряба молочна, живою вагою 460 кг.

19
жовтня 2008 року біля 09 години ранку, він передав корову для випасу в череді
відповідачу. В цей же день біля 13 години дня він дізнався, що на
пасовищі,  під час випасу череди корів
відповідачем, загинула його корова. По прибуттю на місце пасовища, на вигоні
він застав лише відповідача, яка самостійно випасала череду корів. Внаслідок
недбалого  виконання обов»язків
пастуха,  сталося поїдання  його коровою легко-бродячих кормів, що
послужило причиною вздуття корови та її загибелі на посавищі. З урахуванням
вартості живої ваги великої рогатої худоби (далі по тексту ВРХ), на момент
загибелі корови , а також з врахуванням ваги померлої тварини, матеріальну
шкоду позивач оцінює в розмірі 4600 грн. В зв»язку з втратою  худоби позивач вважає, що зазнав моральної
шкоди, яку оцінює  в грошовому виразі у
сумі 1500 грн.

В
судовому засіданні позивач, заявлені позовні вимоги  підтримав повністю, суду пояснив, що він
тривалий час проживає в с.Федорівна Добровеличківського району, має власне
господарство, являвся власником ВРХ - корови по кличці «Кукла», живої ваги 460
кг. робочий номер 0593, ідентифікаційний номер , породи українська чорно-ряба
молочна. В зв»язку з наявністю в селі 140-150 голів ВРХ, власниками яких є
жителі с.Федорівка, випас худоби здійснюється в череді ВРХ власниками корів
почергово. При цьому за звичаєм, в сільській місцевості,  відповідальність за травмування,  падіж, зникнення, або загибель корови, під
час випасу в череді несе та особа, яка здійснює випас череди по черговості. 19
жовтня 2008 року черга випасу череди ВРХ була у відповідача за справою. Біля 09
ранку цього ж дня він передав відповідачу для випасу в череді власну корову,
яка знаходилась в здоровому стані.
Відповідач, являючись бувшим ветеринарним фельшером, оглянула його
корову та прийняла  в череду для випасу,
зауважень щодо стану корови в неї не виникло. Біля 13 години цього ж дня, він
дізнався від жителів села про факт загибелі його корови на пасовищі під час
випасу в череді. Прибувши на місце випасу череди, на пасовищі він застав лише
відповідача. Провівши за участю місцевого ветеринарного фельдшера розтин  корови, було з»ясовано причину її загибелі,
як гостра піниста темпанія внаслідок поїдання легко-бродячих кормів.
Оскільки  м»ясо померлої тварини вже було
непридатним, то труп тварини було викинуто в
скотомогильник. Вартість 460 кг. живої ваги, або ж дорізаної худоби ВРХ
складає 10 грн за 1 кг.,  тому  внаслідок загибелі його корови він зазнав
матеріальної шкоди в сумі 4600 грн., яку йому повинна відшкодувати відповідач.
Вважає, що відповідач самостійно не мала змоги повноцінно випасати всю череду
(140-150 голів ВРХ), а повинна була випасати таку кількість худоби, що найменше
в складі чотирьох пастухів. Відповідач відмовилась на сходці села, у наймі в
сільський комунгосп пастухів,  з причини
не бажання сплачувати грошові кошти за випас власної худоби в складі череди,
тому випас череди здійснювала власними силами. Позивач вважає, що відповідач
під час випасу зобов»язана, як пастух череди, побачити явні ознаки вздуття
корови, викликати ветеринара або власника худоби для  подальшого вирішення долі худоби, яка знаходиться
тимчасово у віданні пастуха. Означених
дій, відповідач не вчинила, а навпаки виявивши факт вздуття корови на
пасовищі, не відігнала належну йому корову в село, не викликала ветеринара, не
викликала власника тварини, тривалий час здійснила бездіяльність, що потягло
загибель належної йому худоби. Пояснив
суду, що випас всієї череди корів, здійснюється в порядку черговості
власниками корів, які входять до складу череди, за усною домовленістю між
власниками корів.

Представник
позивача, адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги
свого довірителя в судовому засіданні підтримав повністю, вважає, що
відповідач по справі, повинна нести майнову відповідальність за загибель корови
під час випасу в череді на підставі загальних підставах і з врахуванням звичаю
у Федорівській територіальній громаді, в тому числі повинна відшкодувати його
довірителю завдану внаслідок загибелі худоби моральну шкоду.

ВідповідачОСОБА_2
в судовому засіданні заявлені позовні вимоги
заперечила повністю, просить суд відмовити повністю в задоволенні
позовних вимог. В своєму поясненні суду вказала, що дійсно має  ветеринарну освіту, але вже тривалий час не
працює за фахом. У своїй власності має декілька голів ВРХ, які випасає
почергово в складі череди, як власник худоби. В зв»язку з відсутністю постійних
пастухів, в наймі яких на роботу в сільський комунгосп вона відмовилась на
сходці села, вона разом з своїм чоловіком 19 жовтня поточного року здійснювала
в порядку черговості випас череди ВРХ. В судовому засіданні відповідач
заперечує факт навності в с.Федорівка звичаю про те, що відповідальність за
факт загибелі, травмування, зникнення худоби, під час здійснення випасу в
череді несе пастух. Стверджує суду, що письмової угоди, яка б визначала
відповідальність пастуха за стан корови, яка випасається в складі череди ВРХ,
вона з позивачем не укладала, тому за відсутності такої угоди позовні вимоги,
на її переконання є безпідставними. Окрім цього вказує суду, що дійсно 19
жовтня 2008 року вона випасала  череду
ВРХ  разом з своїм чоловіком за допомогою
собак. Вагу і вартість корови, яку визначив позивач у справі відповідач визнає.
Корову позивача, в череду вона прийняла без будь-яких зауважень, щодо стану
корови. В її обов'язки, як пастуха входило випасти корову в складі череди на
посавищі та пригнати  після випасу корову
до дому власника.  Близько 10-11 години
на пасовищі, вона почула крик корови, яка належала позивачу, візуально
впевнилась у відсутності вздуття корови. Виходячи із власного життєвого та
професійного досвіду знала, що факт взуття корови може призвести до загибелі
корови. На пасовищі при собі вона не мала будь-яких лікарських інструментів та
засобів, тому не могла надати корові будь-яку допомогу, або дорізати корову з
метою реалізації м»яса. Стверджує, що загибель корови, яка належала позивачу
була раптовою і вона об»єктивно не мала змоги, вчиняти будь які дії стосовно
цієї худоби. Про факт загибелі корови належної позивачу, вона повідомила  останнього, через жителів села, які прийшли
на пасовище в обідній час для дойки своїх корів.

Представник
відповідача, адвокат Кривонос В.Д. доводи свого довірителя в судовому засіданні
підтримав повністю, вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки ризик
випадкового знищення майна несе власник цього майна, також вказує суду, що за
відсутності письмового договору між позивачем та відповідачем, про права та
обов»язки пастуха, його довіритель не може нести цивільну відповідальність,у
вигляді відшукуваному відповідачем. Вважає, що вини його довірителя у загибелі
худоби позивача не було.

В
судовому засіданні свідок ОСОБА_5, суду пояснив, що він працює сільським
головою с.Федорівка Добровеличківського району. Йому відомо, що в селі
Федорівка Добровеличківського району є звичай про те, що під час випасу череди
ВРХ,  відповідальність за зникнення,  травмування, загибель худоби несе  пастух, який здійснює випас череди, що
підтверджує документально - протоколом сходки жителів села та довідкою
Федорівської сільської ради (а.с.10-16). В той же час, за період його роботи на
посаді сільського голови, такий звичай жодного разу не застосовувався. Свідок
суду підтвердив, що на сходці жителів села, рішення якої має рекомендований для
застосування характер, відповідач по справі дійсно відмовилась від  створення
в складі сільського комунального господарства групи оплачуваних за
рахунок власників худоби, пастухів на постійній трудовій основі. Дана відмова,
зі слів ОСОБА_2, була викликана її не спроможністю сплачувати грошові кошти по
45 грн. на місяць за випас кожної із 4-х належних їй корів.

Свідок
ОСОБА_6, суду пояснила, що вона працює ветеринарним лікарем, та обслуговує
с.Федорівку Добровеличківського району Кіровоградської області. 19 жовтня 2008
року її викликав ОСОБА_1 та повідомив про факт
вздуття належної йому корови, під час випасу на пасовищі. По прибуттю на
пасовище, корова належна позивачу у справі була мертвою. Згідно існуючих
ветеринарних правил, вона провела розтин туші
загиблої корови, про що склала акт розтину. Причиною, яка потягла
загибель корови позивача, стала гостра піниста тимпанія, внаслідок поїдання легко-бродячих
кормів. Свідок виключає можливість настання раптової смерті тварини з таким
діагнозом і вказує суду, що загибель корови з названим діагнозом може  виникнути у випадку не надання корові вчасної
ветеринарної допомоги протягом часу від однієї до декількох годин з моменту
початку вздуття корови. Даний діагноз в обов»язковому порядку супроводжується
вздуттям корови. Свідок підтвердила суду, що на пасовищі по місцю знаходження
загиблої корови на момент її прибуття знаходився лише один пастух, в особі
відповідача по справі. Свідок пояснила суду, що м»ясо загиблої корови не
підлягало за ветеринарними правилами реалізації, тому туша корови була поміщена
в Чешську яму (скотомогильник).

Допитаний
в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, суду пояснив, що він працює заступником
головного  лікаря ветеринарної медицини в
Добровеличківському районі. Стаж його роботи в області ветеринарної медицини
складає понад 30 років. Ознайомившись з
матеріалами розтину корови, яка належала позивачу по справі, може
пояснити  суду, що акт розтину тварини
має формальні порушення і складений не в суворій відповідності до бланку
протоколу розтину  худоби. Стверджує
суду  що при діагнозі у корови - гостра
піниста темпанія, раптова смерть корови виключена. Лабораторні дослідження
матеріалів розтину при даному діагнозі є не обов»язковими. Загибель худоби з
названим діагнозом, в залежності від особливостей організму худоби може настати
в період часу - від однієї години до чотирьох годин з моменту вздуття тварини.
Для наступлення смерті худоби з названим діагнозом, необхідний  вказаний вище час який пов»язаний з
тривалістю розвитку клініки захворювання, в зв»язку з чим виключається
вірогідність наступлення раптової смерті тварини з діагнозом гостра піниста
тимпанія.

Відповідно
до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими и особами, які
беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Заслухавши
пояснення сторін по справі, їх представників, пояснення допитаних в судовому
засіданні свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлені наступні обставини
справи та відповідні до них правовідносини сторін у справі:

Випас
ВРХ власниками, якої є фізичні особи  в
с.Федорівка Добровеличківського району Кіровоградської області здійснюється в
складі череди худоби, почергово самими власниками. Власники ВРХ  фактично виконують спільну сумісну діяльність
пов»язану з випасом належної їм худоби. На час перебування худоби на випасі в
складі череди,  кожна голова ВРХ
знаходиться у віданні пастуха, який здійснює випас череди. Сторонами у справі
визнається, що в обов»язки чергового пастуха входить випас худоби в складі
череди та пригін худоби з пасовища до домоволодіння власника. Сторони у справі
визнають в судовому засіданні також той факт, що у випадку виявлення явного
захворювання худоби, пастух вправі не прийняти від власника худобу в склад
череди, в тому числі після прийому худоби до складу череди, у випадку виявлення
захворювання худоби, пастух несе обов»язок по виклику власника або
ветеренарного лікаря. В судовому засіданні сторонами визнають обставини про те,
що станом на 19 жовтня 2008 року ОСОБА_1, являвся власником корови за кличкою
«Кукла»12.05.1999 року народження, живою вагою 460 кг. робочий номер 0593,
ідентифікаційний номер , породи чорно-ряба молочна,  вартістю 4600 грн.

19
жовтня 2008 року відповідачОСОБА_2 до 09 години прийняла в склад череди ВРХ,
яку вона мала випасати в порядку черговості належну позивачу корову, без
зауважень, щодо стану корови. Знаходячись на пасовищі, яке розташоване на
окраїні с.Федорівка Добровеличківського району, відповідач не бачила процесу
вздуття  корови належної відповідачу. На
пасовищі настала раптова смерть корови належної позивачу у справі.

Виходячи з акту розтину трупа корови  від 19.10.2008 року (а.с.9), пояснень свідка
ОСОБА_6, свідка ОСОБА_7, які є фахівцями в області ветеринарної медицини судом
встановлено, що у наслідок  прогресування
гострої пінистої тимпанії, на пасовищі настала смерть корови належної позивачу
у справі.  Причиною виникнення названого
діагнозу  послужив факт поїдання коровою
легко-бродячих кормів. Від присутності
при розтині туші загиблої тварини, від посвідчення результатів розтину в
акті розтину тварини, пастух ОСОБА_2 відмовилась, про що мається зазначення в
акті розтину тварини. Свідчення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7  спростовують доводи відповідача про факт
настання на пасовищі, раптової смерті корови, яка належить позивачу. З пояснень
сторін по справі судом встановлено обов»язок пастуха здійснювати постійний
нагляд за худобою в період часу знаходження ВРХ на пасовищі, в тому числі
обо»язок здійснення нагляду, шляхом постійного зовнішнього огляду худоби, яка
перебуває у віданні пастуха на пасовищі. Виявивши факт падіння чи захворювання
корови належної позивачу, відповідач зобов»язана була викликати ветеринарного
лікаря та повідомити власника. Однак цього обов»язку, який визнається в
судовому засіданні відповідачем вона не виконала в зв»язку  з настанням раптової смерті корови (із
пояснень відповідача). Дане твердження відповідача, на думку суду  є хибним, оскільки не виконання обов»язку,
щодо виклику ветеринара та власника захворілої тварини, було пов»язане з
відсутнітю на пасовищі інших окрім відповідача пастухів, в тому числі чоловіка
відповідача.

Ця
позиція суду підтверджується показами свідка ОСОБА_6, поясненнями позивача  про те, що на момент прибуття їх на
пасовище,  по місцю випасу худоби була
присутня лише пастух ОСОБА_2, яка є відповідачем по справі. Письмові свідчення
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які надала суду відповідач (а.с.27.28,29), судом
прилучені до матеріалів справи. Клопотань про допит названих осіб  в судовому засіданні відповідач та позивач
перед суду не заявили. За власної ініціативи суд вважає не можливим ініціювати
збір доказів по справі, тому письмові пояснення ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 які
не перевірені в судовому засіданні очно, суд розцінює, як не допустимі до
справи докази і такі що не можуть бути враховані судом при  ухваленні процесуального рішення в справі.

Не
здійснення відповідачем вчасного виклику ветеринарного лікаря на пасовище та не
своєчасне повідомлення власника про факт падіння в зв»язку із захворюванням
корови, судом розцінюється, як неналежне виконання обов»язку пастуха, щодо
майна, яке знаходиться у його віданні при здійсненні зобов»язань у спільній
діяльності власників майна. Виходячи з тверджень свідка ОСОБА_7, судом
встановлено, що гостра  піниста тимпанія
у ВРХ в обов»язковому порядку супроводжується вздуттям  черевної порожнини тварини, що візуально
встановлюється  відразу після розпочатку
клініки названого захворювання. Несвоєчасне виявлення факту захворювання корови
пастухом, підтверджує суду факт неналежного нагляду за ходом пасовища ВРХ та за
станом худоби в цей час.

З
пояснень свідка ОСОБА_11, судом встановлено, що в Федорівській територіальній
громаді Добровеличківського району, серед окремих громадян існує правило про
відшкодування збитків пастухом - власнику, худоба якого загинула при пасовищі,
однак суд вважає, що це правило без
підтвердження реальними  фактами
його застосування, не можливо розцінювати
в розумінні його правової природи, як звичай.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1166ЦК
України (Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду):  1. Майнова шкода,  завдана неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю  особистим  немайновим правам фізичної або юридичної
особи,  а також шкода, завдана майну
фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її
завдала.

2. Особа,    яка
завдала   шкоди,   звільняється   від
її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно до ч.1 ст.1167 ЦК України,
моральна  шкода,  завдана
фізичній  або  юридичній
особі неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою,  яка її завдала,  за наявності
її  вини,  крім
випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Аналізуючи
зібрані у справі докази, оцінюючи їх в сукупності, базуючись на встановлених в
судовому засіданні дійсних обставинах справи, суд вважає, що відповідач по справі,
являючись власником ВРХ при здійсненні випасу худоби в складі череди корів, які
належать іншим власникам,  виконувала
обов»язки пастуха череди на умовах договору спільної діяльності власників ВРХ.
На період випасу череди ВРХ, майно інших власників (худоба ВРХ), знаходилось у
віданні пастуха - відповідача по справі. На переконання суду, відповідач не
належним чином виконала обов»язки пастуха в період випасу череди, що
виразилось:

п.1- у
не своєчасному виявленні ознак вздуття корови належної позивачу (як дією);
ознаки початку захворювання тварини, відповідач спроможна була виявити шляхом
постійного візуального нагляду і спостереження за станом  худоби під час її випасу;

п.2- не
виклику до захворівшої тварини ветеринара або власника тварини (як бездіяльність).

Суд вважає, що з причини недбалого
ставлення  до загальноприйнятих
обов»язків пастуха череди корів відповідач з не умисної форми вини
вищеназваними діями (п.1,п.2) завдала майнової шкоди позивачу у справі, тому ця
шкода повинна відшкодовуватися в повному обсязі особою, яка її завдала на
загальних підставах.

За даних
обставин суд вважає, що посилання представника відповідача у справі про
необхідність застосування до даного спору правил визначених ст.323 ЦК України є
не змістовним. Дане переконання суду базується на тому, що  під ризиком
випадкового знищення та пошкодження майна, розуміються економіко-правові
наслідки втрати матеріального блага, належного власнику, за відсутності вини
власника чи інших осіб. Названі наслідки повної або часткової втрати майна
визначаються : а) коли майно перебуває в безпосередньому володінні та
користування власника і не є об»єктом того чи чи іншого договірного
правовідношення; б) коли майно є предметом договору, який передбачає передачу
цього майна. На переконання суду
загибель худоби належної позивачу, є результатом винних дій відповідача
по справі. Суд вбачає причинно-наслідковий зв»язок між винним діями відповідача
у справі та негативними наслідками, які поніс позивач  у вигляді втрат майнового характеру.

Вирішуючи вимогу про відшкодування
позивачу моральної шкоди, суд вважає, що позивач та його представник в судовому
засіданні не довели перед судом належними і допустимими доказами по справі,
підстав для задоволення названої позовної вимоги, тому в цій частині позов
задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, керуючись
ст.323, ст.1166, ст.1167, ст.23 ЦК України, ст.1,ст.4-6,10,11, 88, ст.212-215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов
задовольнити частково.

Стягнути
з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючої в селі Федорівка Добровеличківського
району, ідентифікаційний номер НОМЕР_1
на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого с.Федорівка
Добровеличківського району Кіровоградської області, індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, в рахунок відшкодування майнової шкоди 4600
грн. (чотири тисячі шістьсот гривнів) та судові витрати у справі в сумі 98 грн.
(дев»яносто вісім гривнів). В решті позовних вимог відмовити за недоведеністю.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Рішення суду
може бути піддане  апеляційному
оскарженню шляхом подачі  апеляційної
скарги до Апеляційного суду Кіровоградської області  на протязі двадцяти днів з моменту подачі
заяви про  апеляційне оскарження рішення
суду. Заява про апеляційне оскарження суду може
бути подана до Добровеличківського районного суду на протязі десяти діб
з моменту  проголошення рішення.

Суддя
Добровеличківського районного суду

Кіровоградської
області                                                                          В.
В. Ведющенко