У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

20 лютого 2008 року

м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного

Суду
України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Відкритого акціонерного
товариства “Мусон” до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими,
що втратили право на користування житловим приміщенням і виселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на заочне рішення Гагарінського районного
суду міста Севастополя від 20 червня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду
міста Севастополя від 18 січня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2005 року Відкрите акціонерне товариство “Мусон” (далі - ВАТ
"Мусон") звернулося в суд із названим позовом.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 під час виконання трудових обов'язків було
надано кімнату АДРЕСА_1. Крім того відповідач разом з дружиною і дітьми
самовільно зайняв кімнати №№ 70 і 72
цього гуртожитку.

16 травня 2003 року на підставі розпорядження уповноваженого державного
органу йому видано свідоцтво про право власності  на будинок гуртожитку. Під час перевірки умов
проживання мешканців гуртожитку було з'ясовано, що відповідачі не проживають в
кімнатах №№ 70, 71 і 72 протягом року, оскільки мешкають в квартирі АДРЕСА_2.

Оскільки відповідачі вибули на інше постійне місце проживання, позивач
просив суд виселити їх із спірних приміщень та зняти з реєстраційного обліку.

В подальшому ВАТ "Мусон" уточнило позовні вимоги і просило
визнати відповідачів такими, що втратили право на житлову площу в кімнаті № 71
гуртожитку, як таких, що не проживають в ній більше 6 місяців без поважних
причин, а також виселити їх з кімнат №№ 70 і 72 гуртожитку без надання іншого
житла, як таких, що зайняли ці приміщення самовільно, без належного дозволу.

Заочним рішенням Гагарінського районного суду міста Севастополя від 20
червня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Севастополя
від 18 січня 2007 року,  позов  задоволено
частково:  виселено ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 разом із неповнолітніми дітьми із кімнат  №№ 70 і 72 гуртожитку АДРЕСА_1; зобов'язано
ВДРФО Гагарінського РО УМВС України в місті Севастополі скасувати їх реєстрацію
за вказаною адресою, а в решті вимог відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилаються на
неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права в частині вирішення вимог про їх виселення, в зв'язку з
чим ставлять питання про скасування судових рішень в частині задоволення позову
та передачу справи на новий розгляд до місцевого суду.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й
суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі зайняли кімнати №№ 70
і 72 гуртожитку самовільно, без належного рішення про це профспілкового
комітету і адміністрації підприємства.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до змісту ст.ст. 128, 129 ЖК України жила
площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства і
відповідною профспілковою комісією. На підставі рішення про надання жилої площі
в гуртожитку громадянинові видається спеціальний ордер, який є єдиною підставою
для вселення на надану житлову площу.

При вирішенні справи суди виходили з того, що ОСОБА_1
перебував у трудових відносинах із ВАТ "Мусон" з 1982 року  по 13 серпня 1996 року.

В 1989 році ОСОБА_1 на сім'ю з трьох осіб було видано
ордер на вселення у кімнату АДРЕСА_1.

Згідно з витягу спільного рішення адміністрації і Ради
голів профкомів ВАТ "Мусон" від 13 лютого 1997 року, було
постановлено провести обмін кімнати
ОСОБА_1 на кімнату більшої площі за наявності вільної кімнати (а.с.
126).

При цьому судами, в порушення вимог ст. 214 ЦПК України,
не взято до уваги, що на підставі цього рішення ОСОБА_1 5.03.1997 року видано
ордер на сім'ю з трьох осіб: дружину ОСОБА_2 і доньку ОСОБА_4 на право зайняття
кімнат №№ 70 і 71 гуртожитку (а.с. 49). та що вселення сім'ї ОСОБА_1 у кімнату
№ 70 гуртожитку відбулося на підставі ордеру, який в установленому законом
порядку скасований чи визнаний недійсним не був.

Крім того, дійшовши висновку про те, що відповідачі на
момент вселення у кімнату № 70 гуртожитку не перебували у трудових відносинах з
позивачем, судами не було враховано той факт, що ОСОБА_2 станом на 13 лютого
1997 року працювала у ВАТ "Мусон" (а.с. 176).

Також
місцевий  суд не звернув уваги на
той факт, що  ОСОБА_1  і
ОСОБА_2  пропрацювали на
підприємстві більше десяти років та не з'ясував, чи можуть вони бути виселені з
гуртожитку з дотриманням вимог ст.ст. 125 і 132 ЖК України без  надання іншого житлового приміщення.

При вирішенні справи судом належним чином не перевірені
та не спростовані доводи відповідачів про те, що вони в установленому порядку
були прописані в кімнаті № 72 гуртожитку та вносили відповідні платежі за весь
час користування цією кімнатою.

Крім того, задовольняючи позов та покладаючи на ВДРФО
Гагарінського РО УМВС України в місті Севастополі обов'язок скасувати
реєстрацію відповідачів за адресою спірних приміщень, місцевий суд не вирішив
питання про зміну процесуального стану цього органу, що був залучений  до участі в справі як 3-я особа.

Апеляційний суд, у порушення ст. 203 ЦПК
України, на зазначені порушення уваги не звернув.

Таким чином, допущенні судами порушення норм
процесуального права в частині вирішення вимог про виселення відповідачів з
кімнат №№ 70 та 72 гуртожитку призвели до неправильного вирішення позову, а
тому увалені в справі судові рішення в цій частині не можна визнати законними й
обґрунтованими, і вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338
ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення в частині відмови у визнанні
відповідачів такими, що втратили право на користування кімнатою № 71, не є
предметом касаційного оскарження.

Керуючись
ст.ст.  336,  338
ЦПК  України,  колегія
суддів  Судової  палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1
задовольнити.

Заочне рішення Гагарінського районного суду
міста Севастополя від                           20 червня 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Севастополя від 18 січня 2007 року в частині
задоволення вимог про виселення скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф.
Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін