У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                          Гнатенка А.В.,

суддів:                                     Григор'євої
Л.І.,        Барсукової В.М.,

Данчука В.Г.,              Косенка
В.Й., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Донецької області від                        16 листопада 2007 року,

встановила:

У березні 2007 року позивачі звернулися в суд із зазначеним позовом,
мотивуючи вимоги тим, що 22 серпня 1998 року вони передали відповідачу в позику
кошти в розмірі 72 тис. грн., про що ОСОБА_3. надав їм розписку із
зобов'язанням повернути вказані кошти до 1 вересня 1999 року.

Посилаючись на те, що відповідач відмовився виконати зобов'язання з
повернення їм зазначених коштів, просили стягнути з нього 176 750 грн. з
урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних від
простроченої суми та моральну шкоду.

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від                         26 червня 2007 року
позов ОСОБА_1., ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3. на користь
ОСОБА_1.,                 ОСОБА_2 у
рівних частках 72 тис. грн. боргу, 76 179 грн. 84 коп. індексації за несвоєчасне
повернення боргу, 1 080 грн. - 3 % річних, усього            149 259 грн. 84 коп., тобто по 74
629 грн. 92 коп. кожному. У задоволенні позову про відшкодування моральної
шкоди відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від                                     16 листопада
2007 року рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 26 червня 2007
року змінено. Рішення в частині стягнення                                    76 179 грн.
84 коп. боргу з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне повернення боргу та
1 080 грн. - 3 % річних скасовано. У задоволенні позову в цій частині
відмовлено. У іншій частині рішення залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі                ОСОБА_1., ОСОБА_2 просять
скасувати рішення апеляційного суду Донецької області від 16 листопада 2007
року та змінити рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1., ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1., ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що 22 серпня 1998 року ОСОБА_3. отримав від позивачів у борг 72 тис.
грн., які зобов'язався повернути до                                    1 вересня
1999 року, однак свого зобов'язання не виконав, а тому з нього на користь
кожного з позивачів у рівних частках підлягає стягненню сума боргу - 72 тис.
грн., сума індексації за період з 1 вересня 1999 року до травня 2007 року за
несвоєчасне повернення боргу - 76 179 грн. 84 коп. та 3 % річних від
простроченої суми в межах шестимісячного строку - 1 080 грн., а всього               149 259 грн. 84 коп. (по 74 629
грн. 92 коп. кожному).

При цьому суд застосував норми ст. ст. 71, 72, 214, 374-376 ЦК Української
РСР і виходив із поважності причини пропущення позовної давності позивачами, а
саме незнання ними закону.

Погоджуючись із висновком суду про поважність причини пропущення позивачами
позовної давності та залишаючи без змін рішення суду в частині стягнення суми
боргу - 72 тис. грн. і скасовуючи це рішення в частині стягнення суми
індексації та 3 % річних з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій
частині, апеляційний суд вважав безпідставним застосування судом першої
інстанції до правовідносин сторін неустойки в розмірі 3 % річних (у зв'язку з
відсутністю такої умови в договорі) та індексу інфляції відповідно до ст. 214
ЦК Української РСР, оскільки ця норма була введена в дію 30 вересня 1999 року,
тобто після укладення сторонами договору, і не мала зворотної дії (ст. 5 ЦК
України).

Однак з висновками судів не можна погодитись із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, крім
іншого, повинен вирішити питання про те, чи є інші фактичні дані (пропущення
позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на
їх підтвердження.

Усупереч зазначеним процесуальним нормам суди, вирішуючи питання про
пропущення позивачами позовної давності, не дали оцінки їхнім доводам про те,
що причиною пропущення ними строку звернення до суду було прохання відповідача
відстрочити повернення боргу, і запереченням відповідача із цього приводу.
Посилаючись на незнання позивачами законів як поважну причину пропущення ними
позовної давності, суди також не дали оцінки доводам відповідача про безпідставність
такого твердження, оскільки один із позивачів займається підприємницькою
діяльністю, а інший - є працівником податкової інспекції, тому є людьми,
обізнаними в законодавстві.

Ураховуючи, що з моменту строку виконання зобов'язання, визначеного сторонами
- 1 вересня 1999 року - до моменту пред'явлення позову -                      27 березня 2007 року -
збігло понад шість років, висновок суду про поважність причин пропущення
позовної давності мав бути обґрунтований доказами відповідно до вимог ст. 213,
п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України.

Крім того, при доведеності факту визнання відповідачем боргу (доказом якого
є дії відповідача, які свідчать про це, а саме і сплата частини боргу,
звернення із заявою про відстрочення боргу) у межах строку позовної давності
перериває строк позовної давності, а вчинення таких дій поза межами строку
позовної давності може визнаватися поважною причиною пропущення строку
звернення до суду та підставою для поновлення цього строку (ст. ст. 79, 81 ЦК
Української РСР, правила якого відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України підлягали застосуванню до правовідносин сторін).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних із
простроченої суми за час прострочення виконання боржником грошового
зобов'язання з підстав відсутності в договорі зазначеної умови та відмовляючи в
цій частині в позові, апеляційний суд невірно застосував норму ст. 214 ЦК
Української РСР (у редакції до введення в дію Закону України від            8 жовтня 1999 року № 1136-ХІV), оскільки
зазначена норма носить диспозитивний характер і застосовується в усіх випадках,
якщо ні закон, ні договір не встановлює інший розмір процента.

Дійшовши правильного висновку про те, що норми ст. 214 ЦК Української РСР
(у редакції від 8 жовтня 1999 року) у частині індексації суми боргу не
поширюються на правовідносини сторін, які виникли до введення в дію цього
Закону, апеляційний суд разом із тим не звернув уваги на ту обставину, що
відповідно до вимог ст. 374 ЦК Української РСР позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцю таку ж суму грошей, яку отримав за договором позики, у
зв'язку з чим слід ураховувати факт знецінення суми боргу, отриманої в
національній грошовій одиниці за період часу з моменту укладення договору
позики до його погашення.

При цьому суду слід було також з'ясувати характер суми, яку зобов'язаний
був позичальник повернути позивачам понад фактично отриману суму боргу, чи це є
винагородою (процент суми) за одержані в позику гроші (яка не підлягає
стягненню в правовідносинах між громадянами відповідно до вимог ст. 374 ЦК
Української РСР), чи врахування сторонами фактору знецінення суми боргу на
період дії договору.

Таким чином, виходячи з того, що як судом першої, так і судом апеляційної
інстанції при ухваленні судових рішень неправильно застосовані норми
матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення спору, указані рішення в цій частині підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Що ж стосується судових рішень у частині відмови в позові про відшкодування
моральної шкоди, то судові рішення в цій частині є законними й обґрунтованими
та відсутні підстави, передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України, для їх
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 16 листопада 2007 року та
рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від                                  26 червня
2007 року в частині позову про стягнення боргу, індексації за несвоєчасне
повернення боргу та 3 % річних скасувати, а справу в цій частині передати на
новий розгляд до суду першої інстанції; у частині позову про відшкодування
моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:                                                                     Л.І.
Григор'єва

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук

В.Й.
Косенко