Справа № 2-9
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М  У К Р
А Ї Н И

01 жовтня 2008 року                                                                                                          м.
Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді                         Хоминець М.М.

секретаря                                                  Гундич
Г.В.

з участю представника відповідача -

адвоката                                                    ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Липівської сільської ради
Тисменицького району про визнання недійсними свідоцтва про право власності на
житловий будинок, договору дарування, державного акту на право приватної
власності на землю, визнання права власності на частину будинковолодіння, -

в с т а н о в и в :

Позивач
ОСОБА_1 21.12.2006 р. звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Липівської сільської ради про визнання недійсними свідоцтва про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 09.02.1998 р., виданого на ім'я
ОСОБА_3, нотаріально посвідченого договору дарування будинку від 14.02.1998 р.,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виданого ОСОБА_2 08.09.1998 р. державного
акту на право приватної власності на землю та про визнання за позивачем права
власності на 37,5 частин будинковолодіння. Ухвалою Тисменицького районного суду
від 04.06.2007 р. до участі у справі в якості відповідача залучено ОСОБА_4

27.06.2008
р. позивач уточнив свою позовну вимогу про визнання недійсним договору
дарування.

Свої
позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 09.02.1998 р. його дружина - відповідачка
ОСОБА_3 на підставі рішення Липівської сільської ради від 29.01.1998 р.
зареєструвала на себе право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1
Тисменицького району, яке є їх спільною сумісною власністю подружжя, а
14.02.1998 р. подарувала будинковолодіння відповідачу ОСОБА_2згідно
оспорюваного договору дарування. Останній 08.09.1998 р. на підставі рішення
Липівської сільської ради від 23.04.1998 р. оформив на себе право власності на
земельну ділянку площею 0,1443 га для будівництва і обслуговування житлового
будинку та господарських будівель, отримавши державний акт на право приватної
власності на землю, при цьому підробивши підпис ОСОБА_3 Про всі ці обставини
він, позивач, дізнався лише у 2004 р. під час розгляду судом справи за позовом
ОСОБА_4, погоджується з тим, що ј будинковолодіння належить ОСОБА_4 у порядку
спадкування після смерті батька - першого чоловіка ОСОБА_3 Решта ѕ
будинковолодіння належить йому та дружині - відповідачці ОСОБА_3 у рівних
частках. У спірний будинок він прийшов проживати у 1974 р., офіційно шлюб
зареєстрований у лютому 1978 р. Під час шлюбу він добудував будинок, побудував
господарські будівлі: сарай, стодолу, комору, викопав криницю, зробив
газопостачання будинку, проводив його капітальний ремонт. Відповідач ОСОБА_2,
який є для нього і дружини чужою людиною, обіцяв, що буде доглядати за ними,
перестарілими і хворими, і непогано відносився до них до укладення договору.
Але відповідач обманув їх і після укладення договору, як виявилось дарування, а
не довічного утримання, про що була домовленість, змінив своє ставлення до них
у гіршу сторону. Підписання оспорюваного договору в тих умовах, які створив
відповідач, він і дружина сприйняли як укладення договору довічного утримання,
волевиявлення і наміру укласти договір дарування у них не було, бо вони не
хотіли на старість залишитись без житла. Вважає, що його згода на укладення
договору дарування була помилкою, викликаною обманом зі сторони ОСОБА_2 Тому
просив визнати договір дарування від 14.02.1998 р. недійсним відповідно до вимог
ст.ст. 56, 57 чинного на той час ЦК УРСР як укладений внаслідок помилки та
обману.

Представники
позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримали і
просили їх задовольнити.

Відповідач
ОСОБА_2 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав і пояснив, що з
1996 р. він допомагав по господарству позивачу та його дружині ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. остання запросила його з дружиною на святий вечір і
запропонувала стати їх дітьми, а після різдвяних свят у січні 1998 р. ОСОБА_3 у
присутності своєї та чоловікової родини оголосила, що бере його і його дружину
ОСОБА_6 за дітей. 14.02.1998 р. був укладений договір дарування, згідно якого
ОСОБА_3 подарувала йому, ОСОБА_2, будинок з господарськими будівлями, при
посвідченні договору позивач дав свою згоду, що була нотаріально посвідчена, на
дарування будинку; ніяких заперечень з боку ОСОБА_1 не було; він поставив
умову, щоб вони дальше продовжували жити в будинку. Він зразу переїхав до них
жити, жили разом «душа в душу», він оформив на себе право власності на земельну
ділянку. Однак, згодом вмішались сусіди, і ОСОБА_1 вигнали його з дружиною з
будинку. Він нікого не обманював. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник
відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заявлені до свого довірителя позовні
вимоги не визнала і пояснила, що відсутні будь-які підстави для визнання
недійсним оспорюваного договору дарування, оскільки будинок куплений у 1960 р.
покійним першим чоловіком ОСОБА_3 - ОСОБА_7 і є їх спільною власністю подружжя;
при цьому від позивача як чоловіка дарувальника ОСОБА_3 відібрано нотаріально
посвідчену згоду на відчуження будинку. Крім того, позивачу було відомо про
спір, і він пропустив строк позовної давності для звернення з позовом до суду.
На даний час є рішення Тисменицького районного суду, яке набрало законної сили,
про визнання права власності на ј частину будинковолодіння за сином покійного
чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та на ѕ частини за її довірителем ОСОБА_2 Просила у
позові відмовити.

Відповідачка
ОСОБА_3 у судовому засіданні позов свого чоловіка визнала і пояснила, що у
шлюбі зі своїм першим чоловіком ОСОБА_7 у 1960 р. купили не завершений
будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1, у ІНФОРМАЦІЯ_2 р. чоловік помер; у 1975
р. до неї перейшов проживати позивач ОСОБА_1, з яким зареєстрували шлюб у 1978
р. Позивач закінчив дві кімнати у будинку, поставив чотири грубки, провів газ,
домуровував верх будинку, зробив огорожу, викопав криницю, побудував стайню,
комору, стодолу. Вона не працювала, була домогосподаркою, а чоловік працював
завгоспом у колгоспі. З ОСОБА_2, який є чужим для них, була домовленість, що
він буде утримувати їх до смерті. Вона неграмотна, читати не вміє, лише може
розписатись по-польськи. ОСОБА_2 відвіз їх з чоловіком до нотаріуса, де вони
підписалися; вона не знала, що підписувала, була впевнена, що підписує договір,
згідно якого відповідач буде їх утримувати довічно і доглядати за ними. Після
укладення договору вона з чоловіком жили разом з ОСОБА_2 у будинку два з
половиною роки. Вважає, що відповідач обманув їх і незаконно заволодів їх
майном. Проти задоволення позову не заперечувала.

Представник
відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позов визнала і пояснила, що спірний
будинок купив у 1960 р. покійний батько її довірителя ОСОБА_7 у шлюбі з ОСОБА_3
З 1974 р. у цьому будинку проживає позивач, який поштукатурив будинок,
побудував стайню, стодолу, комору, провів до будинку газ, докінчив дві кімнати
у будинку, добудував веранду. Її довіритель ОСОБА_4, якому належить ј частина
будинковолодіння у порядку спадкування після смерті батька, не заперечує проти
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Представник
відповідача - Липівської сільської ради Тисменицького району - у судове
засідання не з'явився, відповідач подав суду заяву, в якій проти позову не заперечував,
просив розглядати справу у відсутності свого представника.

Вислухавши
пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали
справи, матеріали цивільної справи № 2-47 за 2006 р. за позовом ОСОБА_4, суд
приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення,
виходячи з наступних підстав.

Встановлено,
що основним предметом
спору по справі є право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1. Вказаний
житловий будинок з господарськими будівлями куплений покійним чоловіком відповідачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_7 у 1960 р. під час їх перебування у шлюбі. Обставини прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_7, що настала у ІНФОРМАЦІЯ_2 р., встановлені
рішенням Тисменицького районного суду від 07.06.2006 р. (а.276-279 справи №
2-47/06), що набрало законної сили згідно ухвали колегії суддів судової палати
в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.10.2006
р. (а.337-338 справи № 2-47/06), яким визнано незаконним рішення Липівської
сільської ради від 29.01.1998 р. про визнання за ОСОБА_3 права власності на
спірне будинковолодінння; визнані недійсними в ј частині видане ОСОБА_3
свідоцтво про право власності, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір
дарування будинку від 14.02.1998 р.; за сином покійного ОСОБА_4 визнано право
власності на ј частину цього будинковолодіння у порядку спадкування за законом.

Встановлено,
що позивач ОСОБА_1, який у 1978 р. (а.с.13) зареєстрував шлюб з відповідачкою
ОСОБА_3, проживає у спірному будинковолодінні з 1975 р., добудував це
будинковолодіння, зокрема, побудував стайню і стодолу; з приходом позивача,
який був членом колгоспу, у господарство ОСОБА_3 вказане будинковолодіння
набуло статусу колгоспного двору. Вказані обставини підтверджуються оглянутими
в судовому засіданні погосподарськими книгами, довідкою виконкому Липівської
сільської ради, що видавалась у зв'язку з відчуженням будинку (а.с.116), а
також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків.

При
цьому суд не вбачає підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування
жилого будинку, що 14.02.1998 р. укладений між відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_2
та посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького нотаріального округу ОСОБА_8
Судом після огляду в судовому засіданні оригіналу реєстру нотаріальних дій, що
був наданий обласним державним нотаріальним архівом, достовірно встановлено, що
оспорюваний договір посвідчений саме 14.02.1998 р.

Як
вбачається з оглянутого судом оригіналу договору дарування, засвідчена копія
якого долучена до матеріалів справи, позивач дав згоду на дарування будинку,
його згода належно посвідчена нотаріусом, про що зроблено відповідний запис
(а.с.113, з.с.). Представниками позивача в судовому засіданні не доведено ту
обставину, що при укладенні договору мав місце обман зі сторони ОСОБА_2
Стосовно ж іншої підстави, на яку посилався позивач, що його дружина і він
помилились, вважаючи, що підписують договір довічного утримання, а не договір
дарування, суд вважає, що вона також не знайшла свого підтвердження в судовому
засіданні. При цьому суд враховує, що при розгляді попередньої справи ОСОБА_3,
яка була стороною оспорюваного договору, відмовилась від свого позову до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, що був заявлений нею з цієї
ж підстави (як укладений внаслідок помилки); ухвалою Тисменицького районного
суду від 31.05.2005 р., яка набрала законної сили, провадження у справі закрито
у зв'язку з відмовою позивачки від позову та прийняттям цієї відмови судом
(а.130-131 справи № 2-47/06).

У зв'язку з
недоведеністю основної вимоги про визнання недійсним договору дарування не
підлягають до задоволення і похідні вимоги про визнання недійсним виданого на
ім'я ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на житловий будинок від 09.02.1998
р. (а.с.114), на підставі якого укладений оспорюваний договір, та визнання
недійсним виданого ОСОБА_2 08.09.1998 р. державного акту на право приватної
власності на землю (а.139-140 справи № 2-47/06).

З
огляду на те, що додатковим рішенням Тисменицького районного суду від
02.08.2006 р., яке набрало законної сили, за відповідачем ОСОБА_2 визнано право
власності на ѕ частини спірного будинковолодіння (а.301 справи № 2-47/06), не
підлягає до задоволення і остання позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за ним
права власності на 37,5 частин будинковолодіння.

На
підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 56, 57 ЦК УРСР, ст.ст. 215, 321, 386
ЦК України, ст.ст. 81, 125, 126 ЗК України, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК
України, суд -

в и р і
ш и в :

Відмовити
у позові ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Липівської сільської ради Тисменицького району
про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житловий будинок,
договору дарування, державного акту на право приватної власності на землю,
визнання права власності на частину будинковолодіння.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,
якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання заяви про
апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, рішення
набирає законної сили після закінчення цього строку.

Заяву про апеляційне
оскарження рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської області може
бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга
на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга
подаються через Тисменицький районний суд.

Головуюча                                                                                                                            М.М.Хоминець

Копія
вірна:

Суддя                                                                                                                                 М.М.Хоминець