У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 лютого 2008
року

м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду
України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товарної біржі
“Українська”, Державної податкової інспекції м. Ялти Автономної Республіки
Крим, Державної податкової інспекції  м.
Алушти  Автономної  Республіки
Крим,  Державної   виконавчої
служби м. Ялти Автономної Республіки Крим, Споживчого кооперативу
рекреаційного призначення “Утьос”, Сімферопольського міжміського бюро
реєстрації і технічної інвентаризації, треті особи Державна виконавча служба м.
Алушти Автономної Республіки Крим, відділення Державного казначейства м. Алушти
Автономної Республіки Крим, про визнання угоди і реєстраційних посвідчень
недійсними, визнання права власності, реєстрацію права власності та
відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення  Алуштинського міського суду Автономної
Республіки Крим від 18 липня 2006 року та рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 16 квітня 2007 року,

в с т а
н о в и л а:

У лютому
2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд із названим позовом.

Зазначав,
що з 1990 року він був членом кооперативу риболовів-любителів
"Утьос", в якому йому було виділено земельну ділянку № 1  для будівництва елінгу. В 1992 році елінг був
збудований в двох рівнях, прийнятий в експлуатацію і зареєстрований за ним на
праві власності в бюро технічної інвентаризації.

Вироком
Центрального районного суду м. Сімферополя від 11 листопада 1999 року його було
засуджено до позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Однак
постановою Президії Верховного Суду Автономної
Республіки Крим від 7 липня 2000 року вирок суду було скасовано, а
справу направлено на додаткове розслідування.

Вироком
Київського районного суду м. Сімферополя від 1 червня 2004 року його знову було
засуджено до позбавлення волі умовно з конфіскацією всього належного йому
майна. Ухвалою Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 21 вересня 2004 року вирок місцевого суду змінено,
його засуджено на три роки позбавлення волі умовно, але  без конфіскації майна.

Однак
після скасування першого вироку суду його виконання в частині конфіскації майна
не було припинено, належний йому на праві власності  елінг було безпідставно   передано
в   дохід   держави
в   особі  Державної
податкової інспекції м. Алушти, а
в лютому 2001 року продано ОСОБА_2.

Посилаючись
на те, що цими діями було порушено його права та завдані моральні
страждання,  ОСОБА_1  просив
суд  визнати  угоду
про  відчуження  елінга ОСОБА_2 недійсною, зобов'язати
останнього повернути належне йому майно та стягнути з  Державної
податкової інспекції м. Алушти 75000 грн. для відшкодування завданої
йому моральної шкоди.

В
подальшому позивач доповнив свої вимоги і просив визнати недійсною
реєстрацію  права  власності
на  спірний елінг на ім'я
Державної  податкової інспекції м.
Алушти; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 лютого 2001 року,
укладений на  товарній  біржі між Державною  податковою інспекцією м. Алушти та ОСОБА_2,
визнати недійсною реєстрацію права власності на спірний елінг на ім'я ОСОБА_2
та зобов'язати Сімферопольське міжміське бюро реєстрації і технічної
інвентаризації зареєструвати елінг на його ім'я.

Рішенням
Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 18 липня 2006 року
позов задоволено частково: визнано реєстрацію права власності на елінг № 1 у
СКРП “Утьос” за Державою в особі державної
податкової інспекції та реєстраційне посвідчення, видане 15 лютого 2001
року Сімферопольським міжміським бюро реєстрації і технічної інвентаризації,
договір купівлі-продажу елінгу № 1, укладений 27 лютого 2001 року   між
ОСОБА_2   та    Державною
податковою інспекцією м. Алушти,
а  також  реєстрацію
права власності на елінг № 1 за ОСОБА_2 недійсними;  зобов'язано ОСОБА_2 повернути елінг № 1 у
СКРП “Утьос” Волкову О.В. шляхом його звільнення; зобов'язано відділення
Державного казначейства  м. Алушти
тповернути  ОСОБА_2. вартість елінгу № 1
у розмірі 35200 грн.; визнано за ОСОБА_1 право власності на зазначений елінг;
стягнуто з ВДВС м. Ялти на користь позивача 50000 грн. для відшкодування
моральної шкоди, а в решті вимог відмовлено.

Рішенням
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 16 квітня 2007 року рішення
місцевого суду в частині стягнення з ВДВС м. Ялти на користь позивача моральної
шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в цій
вимозі, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В
обґрунтування касаційної скарги представник ОСОБА_2 посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та
ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Колегія
суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи
позов, місцевий суд виходив з того, що позивач незаконно був позбавлений права
власності на належне йому майно, а моральна шкода йому завдана незаконними
діями працівників ВДВС м. Ялти.

Скасовуючи
рішення місцевого суду в частині відшкодування моральної шкоди та ухвалюючи
нове рішення про відмову в цій вимозі, апеляційний суд виходив з того, що
позивачем не надано належних доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди саме
цим відповідачем, а відновлення порушеного права позивача є достатньою
компенсацією у відшкодування моральної шкоди. Залишаючи рішення місцевого суду
в решті вимог без змін, апеляційний суд дійшов висновку, що судове рішення про
задоволення цих вимог відповідає нормам ст. 48 ЦК УРСР 1963 року.

Проте з
останнім  висновком апеляційного суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно
до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно   вимог   ст. 214
цього Кодексу - під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є
інші фактичні дані (пропущення
строку  позовної давності
тощо),  які мають значення для вирішення
справи,  та  докази на їх підтвердження;

3) які
правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка
правова   норма   підлягає
застосуванню   до   цих правовідносин.

При
вирішенні справи суди виходили з того, що органи державної виконавчої служби 9
січня та 7 лютого 2001 року були належним чином повідомлені про скасування
вироку суду щодо позивача і необхідність повернення до суду виконавчого листа
щодо конфіскації його майна, але всупереч вимогам закону 15 лютого 2001 року
Державна  податкова інспекція м. Алушти
зареєструвала право власності на спірне нерухоме майно в бюро технічної
інвентаризації на своє ім'я, а 27 лютого 2001 року відчужила це майно ОСОБА_2.
на підставі договору купівлі-продажу, оформленого на Товарній біржі
“Українська”.

Разом з тим
нормами ч.ч. 1 і 2 ст. 145 ЦК УРСР 1963 року було встановлено, що якщо майно за
плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не
знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі
витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником
або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у
того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Витребування
майна з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не допускається, якщо
майно було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Такі ж
правила  передбачені і ч.ч. 1 і 2 ст. 388
ЦК України.

Згідно  п. 9 “Порядку обліку, зберігання, оцінки
конфіскованого та іншого майна, що переходить у
власність держави, і розпорядження ним”,  затвердженого постановою
КМ України від 25 серпня 1998 р. N 1340 - майно, зазначене у пункті 1 цього Порядку, передається для
подальшого розпорядження ним на підставі
акта  опису,  оцінки
та передачі  майна,  в
тому  числі  реалізується
через  торгівельні підприємства,
аукціони,  біржі,  з якими укладені угоди  на
його реалізацію  відповідно  до
пунктів  12  і  13  цього
Порядку,  з дотриманням таких вимог:

1) будівлі,  споруди,
житлові  приміщення  та  їх   частини, транспортні засоби, предмети
антикваріату, високохудожні авторські роботи,  ювелірні  вироби
з  діамантами  чи
іншим   дорогоцінним камінням,  товарно-матеріальні цінності за умови
наявності оптової партії реалізуються
через  біржові  торги,
аукціони  у  порядку, встановленому
законодавством України.

Пунктом 18 цього Порядку
визначено, що у разі
скасування рішення суду про конфіскацію майна або рішення іншого органу про перехід його у власність
держави  орган, у  розпорядження
якого  воно  надійшло,
повертає  майно або його вартість  відшкодовується  власникові
в  порядку,   встановленому законодавством, у тому
числі органами Державного казначейства.

Таким чином,
місцевий суд при вирішенні справи належним чином не з'ясував, чи є ОСОБА_2
добросовісним набувачем та чи може бути витребувано у нього спірне майно, якщо
воно було продано  порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Апеляційний
суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені обставини уваги не
звернув та належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги.

За таких
обставин, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати законними й
обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч.
2  ст. 338 ЦПК України, з передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення  Алуштинського міського суду Автономної
Республіки Крим від 18 липня 2006 року та рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 16 квітня 2007 року скасувати, а справу передати на новий
розгляд до того ж місцевого суду.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф.
Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін