Справа 2-1947
Рішення

Іменем України

18
лютого 2008 року                                       Бердянський
міськрайонний суд

У
складі: головуючого - судді Троценко Т.А.

При
секретарі:                                                                   Онищук  О.О.

За участю
адвоката: ОСОБА_4  Представника
відповідача: ОСОБА_3

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
майна спільною сумісною власністю подружжя,
визнання права власності на 12 частину майна,

встановив:

ОСОБА_1звернулась
до суду з позовом,  який в судовому засіданні
підтри­мала і пояснила,  що28. 04. 1990
р. зареєструвала шлюб з відповідачем,
від якого вони мають двох неповнолітніх дітей - синів ОСОБА_1 1991 р. н.
та ОСОБА_5 1995 р. наро­дження.

За час
подружнього життя,  за спільні кошти та
спільною працею збудували жи­тловий АДРЕСА_1.

При
цьому рішенням виконкому Андріївської селищної ради № 46 від 23. 10. 1991 року
для цієї мети ОСОБА_2 виділена земельна ділянка площею 0, 15 га та виданий
паспорт на забудову ділянки.

Спільними
зусиллями її,  чоловіка,  а також батьків будинок був побудований,  і в 1993 році вони стали в ньому
проживати,  але державну реєстрацію не
здійснювали у зв'язку із браком коштів.

В 2005
році шлюб розірвано,  в даний час вони
проживають окремо,  і позивачка просить
визнати будинок спільним майном подружжя і визнати за нею право власно­сті на
ідеальну 12 частку в домоволодінні.

Відповідач
в судовому засіданні позов не визнав і пояснив,
що позивачка в бу­дівництві участі не приймала,  оскільки виховувала дітей,  його заробітна плата йшла тільки на утримання
сім»ї,  а будинок будувався за рахунок та
зусиллями його батьків.

В 2007
році,  після розлучення,  він добудував будинок і зареєстрував своє
право на домоволодіння,  тому вважає,  що будинок не являється спільним майном
подруж­жя,  а позивачці належить лише
частина вартості будівельних матеріалів.

Свідки
ОСОБА_6,  ОСОБА_7,
ОСОБА_8,  родичі позивачки
пояснили,  що будинок для сім»ї ОСОБА_1
будували спільними зусиллями,  вони також
допомагали стелити стелю,  штукатурити,  давали лісоматеріали на двері та вікна,  виписували цег­лу.

Свідки
ОСОБА_9 та ОСОБА_10,  родичі відповідача,
пояснили,  що будинок для сім»ї
ОСОБА_1ів будувався за рахунок батьків ОСОБА_2,
його мати працювала в колгоспі і за свою заробітну плату виписувала
будівельні матеріали,  а чоловіки
будували. План на побудову будинку молоді купували за свої гроші.

Вислухавши
пояснення сторін,  показання
свідків,  вивчивши матеріали справи,  суд приходить до висновку про необхідність
задоволення позову ОСОБА_1з та­ких підстав.

Судом
встановлено,  що з 1990 року по 2005 рік
сторони знаходились в зареєст­рованому шлюбі,
від якого мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2,  що
підтверджується свідо­цтвами про народження та про розірвання шлюбу.

Як
вбачається з архівного витягу,  23. 10.
1991 р. рішенням виконкому Андріїв­ської селищної ради № 46 ОСОБА_2 надано
земельну ділянку для будівництва житлового АДРЕСА_1.

З 1993 року
подружжя ОСОБА_1 разом із дітьми стали проживати в будинку.

Сторони
не заперечують і свідки підтверджують,
що будинок будувався для сім»ї ОСОБА_1.

Позивачка
стверджує,  що будівництво велось
спільними коштами та зусилля­ми,  що
підтвердили свідки ОСОБА_6,  ОСОБА_7 та
ОСОБА_8.

Відповідач
стверджує,  що будинок будувався цілком
за кошти та силами його батьків,  але
свідок ОСОБА_9 підтвердив,  що родичі
позивачки виписували лі­соматеріали,
домогали стелити стелю,  всі інші
будівельні матеріали купувала мати ОСОБА_2

Судом не
встановлено домовленостей щодо права власності на будинок з боку батьків
відповідача у зв'язку із оплатою ними будівельних матеріалів,  письмової уго­ди про між ними не
існувало,  позов про визнання права
власності до суду не направ­лявся.

Таким
чином,  суд робить висновок про те,  що житловий будинок є спільним майном
подружжя,  не залежно від того,  коли була здійснена його державна реєстра­ція.

У
відповідності до  ст.  60 СК України майно,  набуте подружжям під час шлюбу,  належить дружині та чоловіку на праві
спільної сумісної власності,  незалежно
від то­го,  що один з них не мав поважної
причини ( навчання,  ведення домашнього
госпо­дарства,  догляд за дітьми,  хвороба тощо) самостійного заробітку
(доходу).

Вважається,  що кожна річ,
набута за час шлюбу,  крім речей
індивідуального користування,  є об'єктом
права спільної сумісної власності.

Згідно
до  ст.
70 ч. 1 СК України у разі поділу майна,
що є об'єктом права спі­льної сумісної власності подружжя,  частки майна дружини та чоловіка є
рівними,  як­що інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом не
встановлено укладення шлюбного договору або будь - яких домовле­ностей між
сторонами стосовно рівності часток в спільному майні,  тому суд вважає ці частки рівними,  кожному належить по 12 частині в ідеальних
частках.

Враховуючи,  що позовні вимоги ОСОБА_1ґрунтуються на
законі,  доведені належними
доказами,  суд вважає за можливе їх
задовольнити.

Керуючись  ст.
ст.  60, 70 СК України,   ст.
ст.  212- 215 ЦПК України,  суд

вирішив:

Визнати
житловий будинок № 3,  розташований по
провулку Южному в селищі Андріївка Бердянського району спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 12 частину АДРЕСА_1.

Рішення
може бути оскаржене в Запорізький апеляційний суд. Заяву про апеля­ційне
оскарження може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рі­шення,  а апеляційну скаргу - протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеля­ційне оскарження.