Справа № 2-377/ 2008 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 грудня  2008
року                                                                                 м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області,
в складі:

головуючого:
судді Соколова В.О.,

з
участю: секретаря Сілантьєвої Л.А.

адвокатів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення
пропущеного строку для звернення до суду та визнання частково недійсним
свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на
гараж, -

ВСТАНОВИВ:

В
Могилів-Подільський міськрайонний суд звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про поновлення пропущеного строку для
звернення до суду та визнання частково недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, визнання права власності на гараж.

В судовому
засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав і суду пояснив, що в 1961 році
батьки сторін ОСОБА_3, ОСОБА_4 почали будувати будинок по АДРЕСА_1, проживаючи
за адресою АДРЕСА_2.

В 1973 році
батьки свої частки домоволодіння АДРЕСА_1 подарували дітям: ОСОБА_5 12/25,
ОСОБА_6 13/25 частки домоволодіння.

В 1977 році у
ОСОБА_5, який мав намір продати свою частку домоволодіння,  мати ОСОБА_4 купили 12/25 частки
домоволодіння АДРЕСА_1.

До 1989 року в
домоволодінні в цілому взагалі ніхто не проживав. З дозволу матері позивач з
дружиною з 1989 року став проживати в зазначеному домоволодінні. За власні
кошти позивач доглядав будинок, ремонтував його, робив необхідні добудови.
Пояснив, що в зв'язку з сімейними обставинами (сварка з дружиною), з 1991 по
1995 рік в домоволодінні АДРЕСА_1, не проживав.
Після примирення з дружиною з 1995 року по день розгляду справи в суді
позивач з сім'єю постійно проживає у вказаному домоволодінні.   Крім позивача, відповідача по справі
ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_6 у батьків було ще 4-ро дітей, ОСОБА_1: ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_12.   Кожен з
них не претендував на домоволодіння АДРЕСА_1. Так як мати дала згоду позивачу
на проживання в її частині домоволодіння, а сестра ОСОБА_6 в 1995 році,
пообіцяла  подарувати позивачу свою
частку домоволодіння, позивач був впевнений що будинок в цілому буде належати
йому, тому зайнявся його капітальним ремонтом, добудовами.

В 1995 році ОСОБА_1, на земельній ділянці,
почав будувати гараж за власні кошти, з будівельного матеріалу, який купував,
розраховувався з найманими будівельниками. Так як станом на 1995 рік не було
реального розподілу домоволодіння та земельних ділянок, будівництво гаража, з
погодження матері, став здійснювати в зручному для нього місці.

В липні 1996
року, коли була досягнута домовленість з ОСОБА_6 про дарування нею позивачу
частки домоволодіння, ОСОБА_1 помилково вважаючи, що гараж збудований на
земельній ділянці, частки домоволодіння ОСОБА_6, від її імені, за її
погодженням звертався з заявами  в
міськвиконком за дозволом на оформлення документів на самовільно побудований
гараж, на її прізвище, який в інвентаризаційній справі був внесений в
схематичний план домоволодіння  під
позначкою «літ. Б1».

В вересні 1996
року сестра позивача ОСОБА_6, якій належало 13/25 частини домоволодіння по
АДРЕСА_1, в зв'язку з тим, що вона постійно проживала в м. Києві,  подарувала належну їй частину будинку
позивачу, яку нотаріально оформила договором дарування від 06.09.1996 року №
І-2151.

Ніхто з братів,
сестер, в тому числі ОСОБА_2, ОСОБА_6,
не приймали участь в будівництві гаража, і жоден з них  не претендував на  зазначене домоволодіння, та гараж.

В 2001 році,
згідно заповіту матері відповідач по справі ОСОБА_2  став власником 12/25 частки домоволодіння
АДРЕСА_1, яка належала матері сторін.

Відповідач
ОСОБА_2 запевнив позивача, що оформив право власності на частку будинку для
того щоб вона нікому з братів, сестер не дісталася, а згодом обіцяв
переоформити її на позивача, тому ОСОБА_1 користувався, доглядав, ремонтував
будинок в цілому.

Однак, з 2007 року, відповідач по справі,
який проживає в Р.Білорусь, 12/25 частки домоволодіння виставив на продаж.  Викупити її у нього позивач не міг так як не
було грошей. На земельній ділянці, частки домоволодіння відповідача знаходився
каменний гараж, який позивач побудував за власні кошти і постійно користувався
з 1995 року по день розгляду справи в суді.
Згідно свідоцтва про право власності
зазначений гараж  рахується як
власність відповідача, який в добровільному порядку відмовляється передати його
у власність позивача, що й примусило його звернутися з позовом до суду.

Просить суд,
поновити строк на звернення до суду з позовом, так як пропустив його з поважної
причини, тому, так як був введений в оману ОСОБА_2, і тільки в 2007 році,
дізнався, що він не має наміру переоформити зазначену частку на позивача, а
виставив її на продаж. Просить визнати частково недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом на 12/25 частки домоволодіння АДРЕСА_1, з надвірними
будівлями, виданого Могилів-Подільською державною нотаріальною конторою
18.12.2001 року ОСОБА_2. Визнати за позивачем
ОСОБА_1 право власності на гараж «літ.Б1», розташований на земельній
ділянці частки домоволодіння відповідача.

Відповідач
ОСОБА_2  позов не визнав,
суду показав, що  позивач по справі його
рідний брат, і з 1995 року проживає в 13/25 частки домоволодіння  АДРЕСА_1, яке подарувала йому в 1996 році
рідна сестра ОСОБА_6. Мати сторін ОСОБА_4, якій належала друга частина 12/25
домоволодіння заповіла свою частину відповідачу по справі ОСОБА_2 і після
смерті матері в ІНФОРМАЦІЯ_1 році, він став власником вказаної частки дому.

На земельній ділянці, згідно свідоцтва про
право на спадщину та заповіту, крім частки домоволодіння та інших  надвірних будівель був розташований гараж
літ. Б1, який позивач по справі з дозволу матері, з її будівельних матеріалів в
1995 році побудував, і з дозволу матері користувався ним.

Позивач вважає,
що є законним власником спірного гаража, яким на свій розсуд розпорядилася мати
сторін складаючи заповіт на користь відповідача по справі.

Пояснив, що
станом на 1995 рік, коли позивач перейшов жити в домоволодіння, був здійснений
реальний розподіл як домоволодіння, так і земельної ділянки і позивач був
обізнаний, кому яка частина домоволодіння та земельні ділянки належать.  Пояснив, що він не приймав участі в
будівництві гаража і не ніс розходів на придбання будівельних матеріалів. З
1995 року по 2008 р.р., гаражем користувався позивач по справі ОСОБА_1

Третя особа без
самостійних вимог на боці відповідача - ОСОБА_6, суду пояснила,
що з 1973 року є власником 13/25 частки домоволодіння по АДРЕСА_1. З 1995 року
в її частині домоволодіння 13/25 проживав за її згодою позивач. В 1996 році
ОСОБА_6 подарувала свою частину домоволодіння позивачу ОСОБА_1. Приблизно в
1994-1995 роках, позивач самовільно почав будувати гараж на половині 12/25
частини домоволодіння, яка належала їх матері ОСОБА_4. Мати заперечувала проти
будівництва, про що скаржилась третій особі, приїжджаючи до неї в гості в м.
Київ.

ОСОБА_6 не заперечує, що ні матеріально ні
фізично не брала участі в будівництві гаража. Підтвердила, що в 1995 року,
ОСОБА_1 приїжджав до ОСОБА_6 в м. Київ, просив її підписати акт оформлення
самовільно побудованого гаража на її ім'я, мотивуючи тим, що це буде підставою
його узаконити. ОСОБА_6 не з'ясувавши суть справи, погодилась і підписала якісь
папери. Вважає, що позивачу необхідно відмовити в задоволені позову, так як
гараж побудували з будівельних матеріалів матері, на території її земельної
ділянки, і на підставі  заповіту
відповідач став законним власником гаража.

Третя особа без самостійних вимог на боці
відповідача - представник Могилів-Подільської міської ради Гаврисевич Є.А.,
також вважає, що в позові позивачу необхідно відмовити, так як в свідоцтві про
право на спадщину за заповітом на прізвище ОСОБА_2, на 12/25 частки житлового
будинку, з надвірними будівлями АДРЕСА_1, гараж «літ. Б1», внесено в числі
інших будівель, успадкованих відповідачем. Однак, враховуючи, що в позивач
будував гараж за власні кошти, стягнути з відповідача на користь позивача
вартість будівельних матеріалів використаних на будівництво гаража.

Свідок
ОСОБА_14, суду повідомив, що проживає, в АДРЕСА_3, по сусідству з ОСОБА_1.
Пояснив, що в 1995 році,  позивач,
приходив до свідка, запитував, чи можна розпочати будівництво гаражу, чи  не буде він
заважати свідку. Свідок підписував заяву, що йому не буде заважати нова
побудова. Підтвердив, що в 1995 році, ОСОБА_1, для будівництва гаража, привозив
до домоволодіння будівельні матеріали: камінь, пісок, цемент, мучку, вигружав
на вулиці, так як не було можливості під'їхати до самого місця будівництва, а
звіти відрами носили матеріали на подвір'я. В 1995 році  збудували лише дві стіни і поставили браму,
тимчасово накрили шифером, а в 1996-1998 роках добудовували гараж остаточно.
Підтвердив, що в будівництві приймали участь ОСОБА_1, його тесть, наймані  робітники. Пояснив, що під час будівництва
гаража, на подвір'ї була присутня мати сторін по справі ОСОБА_4, ніяких
заперечень, щодо будівництва з її боку не було. На земельній ділянці також не
було позначок про її розподіл. Під час будівництва гаража, на території
домоволодіння не було ніяких інших будівельних матеріалів.

Свідок
ОСОБА_15 суду показала, що з 1987 року
проживає в АДРЕСА_2, по сусідству з домоволодіння АДРЕСА_1 де проживає
позивач. Пам'ятає, як  в 1995 році на
території сусідського домоволодіння, ОСОБА_1 почав будувати гараж.  В будівництві приймали участь ОСОБА_1,
особистою працею, так і наймані робітники. Мати ОСОБА_1, приходила декілька
разів на будівництво, хоча особистої участі не приймала, однак не забороняла
будувати гараж сину. Позивач по справі привозив будівельні матеріали: камінь,
пісок, для будівництва гаража. На подвір'ї не було ніяких будівельних
матеріалів, а саме каміння, піску, шиферу. Земельна ділянка домоволодіння
АДРЕСА_1, не була реально розділена.

Свідок
ОСОБА_16 показав, що в 1995 році,
ОСОБА_1 попросив свідка допомогти в будівництві гаража  АДРЕСА_1, а саме викопати фундамент. Свідок,
ще з одним чоловіком, не пам'ятає, як останнього звали, викопали фундамент, за
що ОСОБА_1 з ними розрахувався. Бачив,
як позивач завозив до будівництва будівельні матеріали. Підтвердив, що
інші брати та сестри позивача участі в будівництві не приймали.

Свідки
ОСОБА_17 - тесть позивача, ОСОБА_18 - рідний брат дружини позивача,
суду показали, що в 1995 році допомагали ОСОБА_1 будувати гараж по АДРЕСА_1,
виконували підсобні роботи. Для основної роботи, ОСОБА_1 винаймав бригаду
майстрів, з якими  щовечора
розраховувався. Мати позивача ОСОБА_4 кожного дня була на подвір'ї, свідки не
чули з її боку заперечень, щодо будівництва гаражу. На подвір'ї була гірка
старого каміння, але на будівництво позивач використовував матеріал, який
привозив машинами з кар'єра.

Свідок
ОСОБА_19  - рідна сестра сторін, суду
показала, що  дійсно позивач на  земельній ділянці, по АДРЕСА_1, де проживав з
сім'єю в 1995 році почав будувати гараж. Мати сторін не заперечувала.  Пояснила, що в 1996 році її сестра ОСОБА_6
продала позивачу свою частину домоволодіння АДРЕСА_1 по вул. Карбишева, хоча
оформили це все договором дарування.
Підтвердила, що з 1995 року, по день розгляду справи в суді не було
здійснено реального розподілу домоволодіння, а також земельної ділянки до нього
і позивач користувався всім будинком і земельною ділянкою біля нього.

Свідок
ОСОБА_20 суду пояснив, що знає сім'ю ОСОБА_1 з дитинства,  разом
виросли. Неодноразово бував, в 1970-1980 роках, в будинку,  що розташований АДРЕСА_1, та належав: частина
- батьку сторін, частина  - брату
ОСОБА_5. Підтвердив, що в будинку проживав і проживає, а також будував гараж,
позивач ОСОБА_1. Свідок  заперечує той
факт, що на подвір'ї був паркан, який би розділяв подвір'я на дві частини.  З 1989 року свідок проживає в с.Тропова, тому
обставини будівництва гаража невідомі.

Заслухавши
пояснення сторін, третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача -
ОСОБА_6, представника Могилів-Подільської міської ради, свідків, суд приходить
до висновку позов задоволити з наступних підстав.

Станом
на 1989 рік, власниками домоволодіння АДРЕСА_1, були: 13/25 частини жилого
будинку, з відповідними частками надвірних будівель -  ОСОБА_6 - рідна сестра сторін; 12/25 частини
будинку, з відповідною часткою надвірних будівель - рідна мати сторін ОСОБА_4.
Викладене підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи на домоволодіння
АДРЕСА_1.

З 1989
року по день розгляду справи в суді ні відповідач по справі ОСОБА_2, ні третя
особа на стороні відповідача ОСОБА_6 не проживали в домоволодінні  АДРЕСА_1.

В
судовому засіданні встановлено, що з 1989 року по 2008 рік (за виключенням
1991-1995 роки), позивач по справі ОСОБА_1 з сім'єю постійно проживав,
користувався, розпоряджався як домоволодінням в цілому, так і земельною
ділянкою. Часткою домоволодіння матері користувався з її усного погодження, а з
1996 року став власником частки домоволодіння, яка належала його сестрі
ОСОБА_6, згідно договору дарування від 06.09.1996 року. Викладене
підтверджується копією договору дарування в матеріалах справи.

Згідно
рішення Могилів-Подільського міського суду від 08.07.1976 року, був здійснений
розподіл земельної ділянки до домоволодіння АДРЕСА_1, і власникам частин
домоволодіння, на той час  ними були:
ОСОБА_5, та ОСОБА_3, яким виділено в користування земельні ділянки - 288 кв.м.
та 312 кв.м., відповідно.  Станом на 1995
рік в користуванні ОСОБА_6  знаходилось
312 кв.м. земельної ділянки, а в користуванні матері сторін ОСОБА_4 - 288
кв.м.. В судовому засіданні встановлено, що підтверджується поясненням
позивача, свідків: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_20,
ОСОБА_2, що реального розподілу земельної ділянки, станом з 1989  по
2008 рік взагалі не було, що також підтверджується фотокартками
домоволодіння та земельної ділянки, наданими позивачем, відповідачем в судовому
засіданні. Тому, суд не може погодитись з доводами відповідача ОСОБА_2,
ОСОБА_6, що земельна ділянка була розподілена парканом, і під час проживання в
домоволодінні позивачем з 1989 по 2008 рік, йому було відомо про розподіл
земельної ділянки.

Викладене
підтверджує доводи позивача, що проживаючи в домоволодіння АДРЕСА_1, з 1989
року, земельною ділянкою, як і будинком користувався в цілому, і йому не було
відомо, кому яка частка належить. Тому розпочав будівництво гаража в місці
зручному для нього, будучи впевненим, що в майбутньому, як домоволодіння так і
земельна ділянка будуть належати йому, так як на них ніхто не претендував.

В
судовому засіданні з пояснень позивача, свідків, чого не заперечують відповідач
та третя сторона на боці відповідача - ОСОБА_6, достовірно встановлено, що  в 1995 році, ОСОБА_1, почав будівництво
гаража на території домоволодіння АДРЕСА_1.
Свідки на стороні позивача: ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які брали
участь в будівництві гаражу, в судовому засіданні підтвердили, що позивач
будував гараж з будівельних матеріалів, які купував за власні кошти, крім того
вказане підтверджується копіями квитанцій на придбання будівельних матеріалів в
матеріалах справи, також позивач розраховувався з робітниками власним коштом.
Не заперечує факт проживання в домоволодінні АДРЕСА_1 та будівництво гаража
ОСОБА_1, і свідок зі сторони відповідача - ОСОБА_20. З того часу, і по день
розгляду справи, позивач користувався та продовжує користуватися гаражем.  В судовому засіданні відповідач, третя особа
- ОСОБА_6 підтвердили, що не приймали ніякої участі в будівництві гаражу ні
матеріально ні фізичною працею. Крім того, починаючи з 1995 року, часу
будівництва гаража позивачем, ні відповідач, ні інші брати та сестри,  не претендували на гараж, не оспорювали права
ОСОБА_1 на гараж, не чинили перешкод позивачу у
володінні, користуванні, розпорядженні гаражем.

Згідно
ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені
законом. У відповідності зі ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ,
яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено
законом або договором. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Особа, яка
створила річ зі своїх матеріалів є власником цієї речі.

Суд не
може погодитись з доводами відповідача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_6, що мати
сторін забороняла позивачу по справі в 1995 році будувати гараж на земельній
ділянці АДРЕСА_1. Як в матеріалах цивільної справи, так і в інвентаризаційній
справі, відсутні письмові заяви, у відповідні органи, з боку матері сторін
ОСОБА_4, щодо непогодження, або не дачі дозволу на будівництво гаража позивачу
на земельній ділянці домоволодіння. Свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17,
ОСОБА_18,  ОСОБА_19, в судовому засіданні
підтвердили, що під час будівництва гаража позивачем мати була присутня і
ніяких заперечень з її боку не було.

В
судовому засіданні, не здобуто переконливих доказів в підтвердження пояснень
відповідача, третьої особи ОСОБА_6, що гараж позивач збудував використовуючи будівельні
матеріали, які належали матері позивача і заздалегідь були придбані і
знаходились на подвір'ї  домоволодіння.

З
врахуванням зібраних доказів, вбачається, що в зв'язку з тим, що ОСОБА_6
пообіцяла позивачу подарувати свою частку домоволодіння, помиляючись, щодо того
на чиїй земельній ділянці знаходиться збудований ним гараж, з погодження
ОСОБА_6 від її імені оформив на її прізвище самовільно збудований гараж, що і
стало підставою для внесення його в схематичний план домоволодіння АДРЕСА_1,
під «літ. Б1». Хоча фактично, земельна ділянка, згідно матеріалів
інвентаризаційної справи, на якій розташований гараж належала матері сторін
ОСОБА_4.

В 1999
році, мати сторін ОСОБА_4,  заповіла
відповідачу по справі ОСОБА_2 свою частину домоволодіння, з надвірними
будівлями, включивши до складу спадкової маси гараж літ. «Б1», побудований
ОСОБА_1, хоча згідно  договору
купівлі-продажу від  29.09.1977 року,  гр. ОСОБА_5 (брат позивача та відповідача)
продав, а ОСОБА_4 (мати сторін) купила 12/25 частин будинку, що знаходяться в
АДРЕСА_1 з частиною службових будівель, в постійне користування покупця  відійшли: кімната (І-5), площею 11.39 кв. м.,
кухня (І-І), підвал (І-6), веранда, підвал (а2), ганок (а) та сарай (В).  В судовому засіданні встановлено, що мати
участі в будівництві гаражу не приймала, крім того, відсутні документи
(дозволи, акти прийому, та ін.), які б свідчили про оформлення гаража на ім'я
матері позивача.

Згідно ч. 1 ст.
1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які
йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які
можуть належати йому в майбутньому. Отже на момент складання заповіту 1999
року, мати сторін не мала права на гараж, а тому не могла розпоряджатися ним.  Враховуючи вищевикладене, те, що в об'єм
успадкованого майна, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом на
ім'я ОСОБА_2, помилково увійшов гараж літ. «Б1», яким розпорядилась на випадок
своєї смерті  у заповіті ОСОБА_4, яка  не мала на нього права власності, суд приходить
до висновку, у відповідності до норм ЦПК України,  визнати свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, видане Могилів-Подільською державною нотаріальною конторою
18.12.2001 року, реєстровий номер НОМЕР_1, на ім'я ОСОБА_2, частково недійсним,
виключивши із змісту  свідоцтва на право
на спадщину за заповітом з об'єму успадкованого майна - гараж літ. «Б1»,
розташований на земельній ділянці
АДРЕСА_1.

Прийшовши до
висновку виключити гараж літ. «Б1», розташований на земельній ділянці  АДРЕСА_1, з свідоцтва про право на
спадщину  за заповітом   на ім'я ОСОБА_2, та враховуючи сукупність
доказів зібраних в судовому засіданні, суд визнає право власності на
вищевказаний гараж  за ОСОБА_1.

В судовому
засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом
відповідач в 2001 році набув право власності на спірний гараж літ.«Б1». У
позивача не було підстав оспорювати зазначене свідоцтво, так як ОСОБА_2
запевнив його, що переоформить на нього свою частку домоволодіння з надвірними
будівлями, в тому числі гараж.  Однак, в
2007 році, позивачу стало відомо, що відповідач став чинити перешкоди позивачу
в користуванні гаражем літ. «Б1», виставивши свою частку домоволодіння на
продаж. Тобто, порушив законні права позивача на користування, володіння,
розпорядження  побудованим ним гаражем. В
добровільному порядку спір вирішений не був, тому позивач в 2008 році був
змушений звернутися до суду з позовом про захист своїх  законних прав та інтересів, щодо спірного
гаража. Викладене дає підстави суду поновити ОСОБА_1 пропущений строк для
звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом та визнання права власності на гараж, визнавши причину
пропуску поважною.

Керуючись ст.ст. 256, 261, 267 ч. 5,
316, 321, 328, 331, 1301 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 79, 81, 88, 209 ч. 3,
212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов
задовольнити.

Поновити
ОСОБА_1  пропущений строк для звернення
до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину
за заповітом та визнання права власності на гараж, визнавши причину пропуску
поважною.

Визнати частково
недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане
Могилів-Подільською державною нотаріальною конторою 18.12.2001 року, реєстровий
номер НОМЕР_1, на ім'я ОСОБА_2, виключивши із змісту  свідоцтва про
право на спадщину за заповітом з об'єму спадкового майна, що входить в
12/25 житлового будинку АДРЕСА_1, - гараж літ. «Б1», розташований на земельній
ділянці  зазначеної частки домоволодіння.

Визнати за
ОСОБА_1 право власності на гараж літ. «Б1», який розміщений АДРЕСА_1.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення може бути подано до апеляційного суду
Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення
подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня
проголошення рішення або протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Суддя: