Справа №2-172/08
РІШЕННЯ

(ЗАОЧНЕ)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2008 року                                                                                     м.  Полтава

Ленінський районний суд м.  Полтави у
складі:

головуючого судді        Жилки О.М. ,

при секретарі Комендантовій І.Г.,  за участю позивача ОСОБА_1 ,  його представника ОСОБА_2 ,  розглянувши у відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5,  третя особа: орган опіки і піклування
Ленінського райвиконкому м.
Полтави,  про виселення та
усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,  -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду з вимогою виселити з
належної йому АДРЕСА_1,  відповідачів ОСОБА_3 разом із сім'єю,
посилаючись на те,  що зазначена
квартира належить йому на праві приватної власності,  а останні перешкоджають йому у користуванні
його квартирою.

В своїй заяві та в судовому засіданні позивач
зазначив,  що рішенням Ленінського
районного суду м.  Полтави від 22 червня
2006 року було визнано право власності на вказану вище квартиру,  яку він придбав у 1974 році на підставі
договору купівлі-продажу. У 1975 році,
пояснив позивач він прописав в зазначеній квартирі свою сестру
ОСОБА_6  та її дочку ОСОБА_7,  відповідачку по справі,  а в 1979 році виїхав на заробітки в райони
Півночі,  де працював до 1983 року. З
1984 року,  коли одружився,  і до 2003 року проживав з сім'єю в АДРЕСА_2,  а в зазначеній
вище квартирі весь цей час проживала відповідачка зі своєю сім'ю та матір'ю.
Оскільки вони є його родичами,  зазначив
позивач,  то квартплати з них він не
брав. У 2004 році,  після розірвання
свого шлюбу,  він повернувся в м.  Полтаву з метою проживати в своїй АДРЕСА_1.
Посилаючись на те,  що відповідачі,  які мають своє житло,  та неодноразово попереджались ним про
розірвання договору найму вказаного вище приміщення,  до цього часу не впускають його до власної
квартири та перешкоджають у її користуванні,
іншого житла він не має,  а
зазначена квартира необхідна йому для ізольованого проживання,  так як він має захворювання на
туберкульоз,  позивач просив суд виселити
відповідачів із його квартири та зобов'язати останніх не чинити йому перешкоди
у користуванні нею.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав
та пояснив,  що вказана вище
квартира,  яка належить позивачу на праві
приватної власності,  необхідна йому для
проживання,  оскільки,  останній не має іншого житла,  а крім того,
хворіє на туберкульоз.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не
з'явилися без поважних причин,  хоча про
час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Суд,  вислухавши
думку позивача та його представника,  які
не заперечували проти цього,  відповідно
до  ст.
224 ЦПК України,  справу розглянув
на підставі наявних у ній даних та доказів.

Вислухавши пояснення позивача,  його представника,  дослідивши матеріали справи,  надані докази та оцінивши їх в
сукупності,  суд вважає що позовні вимоги
ОСОБА_1а є законними та обгрунтованими.

Судом встановлено,
що АДРЕСА_1,  яку позивач придбав
у 1974 році на підставі договору купівлі-продажу,  відповідно до рішення Ленінського районного
суду м.  Полтави від 22 червня 2006
року,  належить останньому на праві
приватної власності,  а відповідачі
тривалий час фактично користуються вказаним житловим приміщенням.

Статтею 41 Конституції України встановлено,  що право приватної власності набувається в
порядку,  визначеному законом,  ніхто не може бути протиправно позбавлений
права власності,  право власності є
непорушним.

Як вбачається із оголошеного в судовому засіданні рішення
Ленінського районного суду м.  Полтави
від 22 червня 2006 року,  позивач був
вселений у вказану вище квартиру,  а
рішенням було встановлено,  що у 1997
року Полтавським регіональним представництвом Південної залізниці,  відповідачам було видано ордер НОМЕР_1 на
АДРЕСА_3.

Як пояснив в судовому засіданні позивач,  відповідачі були завчасно попередженні ним
про необхідність в добровільному порядку звільнити квартиру,  хоча договір найму,  з вини останніх,  в письмовій формі не укладався.

Відповідно до
ст.  150 ЖК УРСР,  громадяни,
які мають у приватній власності будинок,
квартиру,  користуються ним (нею)
для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Із оголошених в судовому засіданні заперечень
відповідачів від 24.05.2007 року по аналогічному позову вбачається,  що останні просили суд в позові відмовити та
посилались на те,  що позивач,  крім зазначеної квартири,  є власником великого домоволодіння у
АДРЕСА_2,  про виселення із квартири їх
завчасно не попередив,  та крім
того,  проживає в гуртожитку.

Як вбачається із оголошеної в судовому засіданні
довідки,  виданої Полтавським бюро
технічної інвентаризації «Інвентаризатор»,
виданої 13 вересня 2007 року ОСОБА_1 ,
за останнім у АДРЕСА_2 домоволодінь не зареєстровано.

Судом встановлено,
відповідно до оголошених в удовому засіданні довідок,  що позивач працює в ІНФОРМАЦІЯ_1,  проживає в гуртожитку та має захворювання на
туберкульоз.

За таких обставин,
суд приходить до висновку,  що
відповідачі,  які завчасно були
поререджені позивачем про розірвання договору найму вказаного вище
приміщення,  який хоча у письмовій формі
з об'єктивних причин не був укладений між сторонами,  але фактично існував,  до цього часу не звільнили його та
перешкоджають позивачу у користуванні його АДРЕСА_1,  а остання,
необхідна ОСОБА_1у для проживання.

Відповідно до ч.3
ст.  168 ЖК УРСР,  договір найму жилого приміщення,  укладений як на визначений,  так і на невизначений строк,  може бути розірвано за вимогою
наймодавця,  якщо жиле приміщення,  займане наймачем,  необхідне для проживання йому та ч.1енам його
сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача
про наступне розірвання договору за три місяці.

Враховуючи вищевикладене,
суд вважає,  що позовні вимоги
ОСОБА_1а піддягають до задоволення,  а
тому,  відповідачі,  у відповідності до  ст.
169 ЖК УРСР,  підлягають виселенню
із зазначеного вище приміщення без надання іншого житлового приміщення.

На підставі викладеного,
керуючись  ст.  41 Конституції України,   ст.
ст.  150,  168,
169 Житлового кодексу УРСР,
ст.  212-215,  218,
224,  228 Цивільного
процесуального кодексу України,
суд,  -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5 з АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_1
в користуванні АДРЕСА_1.

Стягнути зі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 в солідарному порядку 8 грн. 50 коп. державного мита та
7 грн. 50 коп. витрат з інформаційно-технічного забезпечення по розгляду
справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом,  що його ухвалив,  за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до
Ленінського районного суду міста Полтави протягом десяти днів з дня отримання
його копії.