РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

20 лютого 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Охрімчук
Л.І.,

Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ)
“Новомосковський хлібозавод” про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У липні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що наказом № 42 від
9 червня 2006 року його безпідставно й незаконно було звільнено з роботи на
підставі статті 28 КЗпП України.

Позивач просив поновити
його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000
грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням
Новомосковського міськрайонного суду від 25 грудня 2006 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2007
року, в задоволенні позову відмовлено, постановлено стягнути з ОСОБА_1 в доход
держави 51 грн. державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 28 КЗпП
України було проведене ВАТ “Новомосковський хлібозавод” правомірно, оскільки
протягом строку випробування встановлено невідповідність позивача роботі, на
яку його було прийнято.

Згідно з частиною 1 статті 335
ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів визнає, що висновки суду про відмову в задоволенні позову є
обґрунтованими, рішення по суті ухвалено з додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для його скасування, передбачених частиною 3
статті 335 ЦПК України, не вбачається.

Проте судові рішення в
частині стягнення з позивача судових витрат Державного мита) у хвалені з
порушенням закону.

Згідно частини 5 Розділу Х1 “Прикінцеві та перехідні
положення” Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року
до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового
збору, судовий збір при зверненні до суду сплачується у порядку і розмірах,
встановлених законодавством для державного мита.

Відповідно до пункту 1 статті 4
Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від сплати державного
мита звільняються позивачі - робітники та службовці - за позовами про стягнення
заробітної плати й за іншими вимогами, що випливають з трудових правовідносин.

Таким чином, ОСОБА_1 як позивач у справі
про поновлення на
роботі та за іншими вимогами, що
випливають з трудових правовідносин,
звільнений від оплати державного мита, яке справляється в доход держави.

Суд на зазначене уваги не звернув
і в порушення положень пункту
1 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, статті 88 ЦПК України стягнув із
ОСОБА_1 51 грн. державного мита в доход держави.

Разом з тим, з огляду на
категорію справи та положення частини 3 статті 81 ЦПК України є обґрунтованим
стягнення з позивача 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи, оскільки в задоволенні позову йому відмовлено.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають частковій зміні в частині стягнення з ОСОБА_1
в доход держави 51 грн. державного мита з підстав, передбачених статтею 341 ЦПК
України, в решті судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного
суду від 25 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 18 червня 2007 року змінити,
виключивши із резолютивної частини рішення вказівку про стягнення з
ОСОБА_1 в доход держави 51 грн. державного мита.

В решті зазначені судові рішення
залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:                                                                               Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін