РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

05
лютого 2008 року                                                                           м.
Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючого-судді                                      Соколовського
В.М.,

суддів:                                                           Стефанів
Н.С., Девляшевського В.А.,

секретаря                                                      Сем'янчук
С.Й.,

з
участю: апелянта                                      Волощука
Ю.І., його

адвоката                                                       ОСОБА_1,

відповідачки                                                ОСОБА_2,
її

адвоката                                                       ОСОБА_3

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Яремчанського міського суду від 31 жовтня 2007 року,-

встановила:

ОСОБА_4
23 серпня 2006 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним
Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 18 лютого
2004 року, виданого на ім'я ОСОБА_2, та відшкодування моральної шкоди на суму
1200 грн.

Рішенням
Яремчанського міського суду від 31 жовтня 2007 року в позові ОСОБА_4 відмовлено
за безпідставністю заявлених вимог.

На дане
рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, вказавши, що таке рішення суду в
частині відмови в позові про визнання недійсним Державного акту на право
приватної власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2, вважає неправильним.
Зокрема, що

Справа №
22-ц-59/2008р.                            Головуючий
у 1 інстанції Гандзюк Д.М.

Категорія
33                                                  Доповідач
Соколовський В.М.

твердження суду
про недоведеність з його сторони факту, що він являється належним користувачем
земельної ділянки по АДРЕСА_1 є безпідставним. Суд не взяв до уваги, що згідно
рішення Яремчанського міського суду від 23.12.2002 року та ухвали апеляційного
суду Рівненської області від 14.09.2007 року за ним визнано право на 1/2 частку
домоволодіння в АДРЕСА_1. Також рішенням виконкому Микуличинської сільської
ради за №12 від 08.02.2000 року йому було передано у приватну власність 0,20 га
землі для обслуговування цілого будинковолодіння і 0,25 га землі для ведення
підсобного господарства. Таке рішення виконкому було оскаржене ОСОБА_2 в
судовому порядку і ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від
26.02.2003 року за ним та ОСОБА_2 було визнано право на 0,10 земельної ділянки
за кожним для обслуговування належних їм часток в будинковолодінні, а за ним
також визнано право на земельну ділянку площею 0,25 га для ведення підсобного
господарства. На даний час рішення виконкому за №12 від 08.02.2000 року, вважає
апелянт, недійсним не визнано, а тому він є належним користувачем наданих йому
земельних ділянок. В зв'язку з тим, що вони з ОСОБА_2 є співвласниками
будинковолодіння, то земельна ділянка під вказане домоволодіння, рахує апелянт,
може належати їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, зазначає
апелянт, видається один правовстановлюючий документ, в якому зазначаються всі
співвласники (співкористувачі) і розмір їх земельних часток. Станом на
18.02.2004 року будинковолодіння між сторонами розділене не було, не розділене
воно і на даний час. Тому Державний акт, виданий одноособово ОСОБА_2 без
зазначення в ньому його земельної частки, є незаконним. Оскільки, суд першої
інстанції при постановленні рішення допустив порушення норм діючого земельного
законодавства, просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови йому у
позові про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на
землю, виданого ОСОБА_2 18 лютого 2004 року, та ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення його позовної заяви.

В
судовому засіданні апелянт ОСОБА_4 та його адвокат ОСОБА_1 вимоги апеляційної
скарги підтримали з вище наведених мотивів та просили задовольнити в повному
об'ємі.

Відповідачка
ОСОБА_2, та її адвокат ОСОБА_3 вимоги скарги не визнали. Вважають рішення суду
законним і обґрунтованим, а скаргу безпідставною. Просили рішення суду залишити
без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Вислухавши
доповідача, пояснення сторін та їх адвокатів, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно
до ст. 120 ЗК
України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб
право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і
споруди.

Статтею
89 вказаного Кодексу передбачено, що у спільній сумісній власності перебувають
земельні ділянки співвласників жилого будинку. Поділ земельної ділянки, яка є у
спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути
здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, якщо інше
не передбачено законом або не встановлено судом.

Як
вбачається з матеріалів справи, сторони є співвласниками будинковолодіння
АДРЕСА_1, за яким закріплено 0,45 га земельної ділянки, з них - 0,20 га для
обслуговування житлового будинку, 0,25 га для ведення селянського господарства.
Рішенням Микуличинської сільської ради від 08.02.2000 року ОСОБА_4 було
передано вказані земельні ділянки у власність.

Судом
встановлено, що в зв'язку із визнанням за ОСОБА_2 права власності в порядку
спадкування на 1/2 частку вказаного будинковолодіння по рішенню Яремчанського
міського суду від 23.12.2002 року, ухвалою апеляційного суду від 26.02.2003
року було частково визнано недійсним рішення Микуличинської сільської ради від
08.02.2000 року, зокрема, в частині надання ОСОБА_4 земельної ділянки розміром
0,10 га. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від
18.02.2004 року власником цієї земельної ділянки стала ОСОБА_2 і вона передана
їй з метою обслуговування будинку та господарських споруд.

Рішенням
сесії Микуличинської сільської ради №127 від 08.09.2005 року ОСОБА_4 дано
дозвіл на виготовлення технічної документації на земельні ділянки площею 0,10
га для обслуговування житлового будинку та 0,25 га для ведення особистого
селянського господарства на АДРЕСА_1.

За таких
обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до
обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_4 не довів, що він являється належним
користувачем чи власником земельних ділянок, які сільська рада погодила
передати йому у приватну власність, давши дозвіл на виготовлення технічної
документації на земельні ділянки. Тому в позивача не виникло права власності чи
права користування земельними ділянками і його вимоги про захист такого права
шляхом визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на
землю, виданого ОСОБА_2 18.02.2004 року, та відшкодування моральної шкоди суд
правомірно визнав безпідставними.

Твердження
апелянта, що він є належним користувачем земельних ділянок, не відповідають
дійсності і не можуть бути взяті до уваги колегією суддів.

Постановлене
судом рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не спростовують його законності та обгрунтованості.

Керуючись ст.
ст. 307, 308, 313-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення
Яремчанського міського суду від 31 жовтня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.