Справа №  22ц-396  2008 р.                                              Головуючий
5                                                                         Гончарук
апеляційній інстанції -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13"
березня 2008 року     Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в
складі:

головуючого                              Магди Л.Ф.

суддів                                          Трюхана
Г.М. ,  Бабенка В.М.

при
секретарі                             Макарчук
Н.С.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від
17.12.2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю третіх осіб на
стороні позивача,  які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  третіх осіб,  які не заявляють самостійних вимог на предмет
спору на боці відповідача Корсунь-Шевченківського відділення комунального
підприємства «Черкаського обласного об'єднаного БТІ»,  приватного нотаріуса Корсунь -
Шевченківського нотаріального округу Митрофанової Л.П. про визнання права
власності на частину будинку,  усунення
будь-яких порушень закону.

Вивчивши
матеріали справи,  вислухавши
сторони,  судова колегія,  -

встановила:

Позивач
звернулася у суд з позовом в якому просить договір дарування 3/4 частини
будинку,  розташованого у АДРЕСА_1,  укладений 29.10.2002 року ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_1 визнати недійсним у зв'язку з невідповідністю його змісту вимогам
Закону та моральним засадам суспільства. Визнати за нею право власності на 3/4
частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Свій
основний позов позивач мотивує тим,  що
вона,  ОСОБА_2,  народилася і на протязі понад 40 років
проживала у АДРЕСА_1. Вказаний будинок був побудований її батьками ОСОБА_6 та
ОСОБА_5. У 1983 році після смерті її батька,
її мати ОСОБА_5 оформила своє право власності на вказаний будинок площею
36, 8 квадратних метри,  про що їй на
підставі рішення виконкому Корсунь -Шевченківської міської ради № 82 від
20.04.1983 року було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок.

За
період її проживання у даному будинку вона своєю працею та вкладаючи значні
власні кошти і матеріальні затрати,
значно поліпшила стан самого будинку та побудувала інші господарські
споруди,  а також за власні кошти
постійно здійснювала поточний ремонт будинку і всіх надвірних споруд.

Здійснені
нею роботи та понесені затрати на поліпшення стану будинку та підвищення його
цінності вона оцінює у 75 000 грн.,  що
складає 3/4 його вартості.

Приблизно
всередині 2002 року її мати ОСОБА_5,
коли відчула значне погіршення здоров'я,
то повідомила позивачу,  що з метою,  щоб у неї не виникло ніяких проблем з
оформленням її прав на будинок у разі її можливої смерті вона склала заповіт на
її користь.

У січні
2007 року її мати померла. Через деякий час до неї додому прийшли працівники
Корсунь - Шевченківського РЕМ
та,  незважаючи,  що заборгованості по оплаті за спожиту
електроенергію вона не мала,  відключили
електропостачання будинку. При цьому вказали,
що виконують замовлення власника будинку,  який подав заяву на відключення у зв'язку з
тим,  що у цьому будинку ніхто не
проживає. Коли вона почала з'ясовувати причини відключення,  то з'ясувалось,  що у жовтні 2002 року її мати подарувала 3/4
частини будинку по АДРЕСА_1 її братові ОСОБА_1 і він звернувся із відповідною
заявою до Корсунь-Шевченківського РЕМ,
надавши на підтвердження своїх прав власника договір дарування.

Вона
вважає,  що вказаний договір дарування є
незаконним і підлягає скасуванню,
оскільки укладений з порушенням вимог ч. 1, 3,   ст.
203 ЦК України,  де
передбачено,  що зміст правочину не може
суперечити Цивільному Кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства та що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Також на
час укладення договору дарування,  тобто
відчуження будинку на користь сторонніх осіб,
у будинку були прописані та проживали неповнолітні діти,  зокрема її неповнолітня донька ОСОБА_4,  1989 року народження. Відчуження житла,  в якому вона проживала без врахування
інтересів неповнолітнього та без відповідного дозволу органу опіки і піклування
порушувало її законні права та інтереси,
оскільки іншого житла вона на той час не мала. Таким чином договір
дарування житлового будинку від 29.10.2002 року,  укладений ОСОБА_5 суперечить Цивільному
Кодексу України,  іншим актам цивільного
законодавства,  а також моральним засадам
суспільства,  оскільки неповнолітня
дитина втратила статус члена сім'ї власника житла і відповідно право на
користування житлом та проживання у будинку,
чим порушено вимоги  ст.  18 Закону України «Про охорону дитинства» та
майнові права неповнолітньої особи.

В ході
слухання справи по суті позивач змінила підставу позову,  та збільшила розмір позовних вимог,  і додатково просить: визнати недійсним
договір дарування 2/3 частини будинку,
розташованого у АДРЕСА_1,
укладений 29.10.2002 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в зв'язку з
невідповідністю його змісту вимогам закону; визнати недійсним договір довічного
утримання,  який укладений 14 січня 2003
року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1,  в зв'язку
з невідповідністю його змісту вимогам закону; визнати за нею право власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1,  посилаючись
на те,  що крім зазначених нею у її
основній позовній заяві підстав для визнання недійсним договору дарування 2/3
будинку,  розташованого у АДРЕСА_1,  укладений 29.10.2002 року ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_1,  вона вважає і те,  що спірне будинковолодіння,  розташоване по АДРЕСА_1 було колгоспним
двором,  оскільки земельна ділянка під
забудову її батькові ОСОБА_6 наділялась як члену колгоспу «Зоря» за рахунок
земель колгоспу,  проте,  після смерті ОСОБА_6 земельна ділянка під
будинком по АДРЕСА_1,  перейшла до її
матері ОСОБА_5,  як колгоспниці.

Станом
на 18.03.1983 року членами колгоспного двору були позивач,  її мати,
покійний чоловік позивача ОСОБА_7 та її дочка ОСОБА_3 У подальшому
повноправним членом даного колгоспного двору стала у відповідності до діючого
на той час законодавства також дочка позивача - ОСОБА_4  Таким чином,
станом на 15.04.1991 року,  тобто
на момент введення в дію Закону України «Про власність» співвласниками спірного
будинковолодіння були чотири особи,  а
саме: ОСОБА_5,  позивач та її
неповнолітні дочки ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Оскільки
ні вона,  ні її мати не вибували із
вказаного будинковолодіння,  тому не були
такими,  що втратили право на частку в
майні колгоспного двору.

Таким
чином вважає,  що її мати ОСОБА_5 мала
право власності лише на 1/4 спірного будинковолодіння,  а тому без згоди інших співвласників не мала
права відчужувати майно,  яке є спільною
власністю та ще й частини,  право на
розпорядження якою їй не належало.

Крім
того,  під час розгляду її позовної заяви
у суді їй стало відомо про те,  що
14.01.2003 року її матір'ю ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання на
користь ОСОБА_1,  згідно якого після її
смерті 1/3 частина спірного будинку переходить у власність ОСОБА_1 Тому
вважає,  що даний договір також є
незаконним,  так як ОСОБА_5 не мала права
власності на 1/3 частину даного будинку і також не мала права відчужувати
майно,  яке є спільною власністю та ще й
частини,  право на розпорядження якою їй
не належало. Тобто даний договір укладений з порушенням вимог Закону України
«Про власність» та Цивільного Кодексу України.

Рішенням
районного суду від 17.12.2007 року змінений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю
третіх осіб на стороні позивача,  які не
заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
третіх осіб,  які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача Корсунь-Шевченківського
відділення комунального підприємства «Черкаського обласного об'єднаного
БТІ»,  Приватного нотаріуса
Корсунь-Шевченківського нотаріального округу Митрофанової Л.П.,  про визнання права власності на частину будинку,  усунення будь-яких порушень закону
задоволений частково.

Визнано
недійсним договір дарування 2/3 частини будинку,  розташованого у АДРЕСА_1,  укладений 29.10.2002 року ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_1.

Визнано
недійсним договір довічного утримання,
укладений 14.01.2003 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1.

Визнано
за позивачем право власності на 3/4 частини житлового будинку №57,  з відповідною часткою надвірних споруд,  що розташоване по АДРЕСА_1.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення як незаконне і відмовити в
задоволенні позову,  постільки суд
неповно дослідив всі обставини справи,
висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вивчивши
матеріали справи,  судова колегія
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно
до  ст.
10 ЦПК України обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах
змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З
матеріалів справи вбачається,  що суд
першої інстанції встановив,  що
відповідно до виписки з протоколу № 5 зборів уповноважених колгоспників
колгоспу «Зоря»,  що відбулися 14.05.1965
року,  ОСОБА_6 прийнято в члени колгоспу.
Відповідно рішення № 108 виконкому Корсунь-Шевченківської міської ради від
28.05.1968 року,  ОСОБА_6 надано дозвіл
на будівництво житлового будинку на земельній ділянці наділеній колгоспом
«Зоря» по АДРЕСА_1 в розмірі 600 кв.м.
(в подальшому номер перенумеровано),
відповідно до свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння
видане виконавчим комітетом Корсунь-Шевченківської міської ради депутатів
працюючих від 21.05.1974 року будинковолодіння по АДРЕСА_1 (в подальшому
перенумеровано) належало ОСОБА_6

Після
смерті ОСОБА_6,  ІНФОРМАЦІЯ_1 на
господарство розташоване за адресою АДРЕСА_1 було видане свідоцтво про право
особистої власності від 3.05.1983 року на жилий будинок ОСОБА_5. ОСОБА_7,  ОСОБА_2 подавали заяви про переведення
господарства на дружину покійного ОСОБА_5.

З 2002
року ОСОБА_5 переїхала на постійне місце проживання до свого сина у м.  Черкаси. 9 жовтня 2002 року ОСОБА_5
подарувала 2/3 частини будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1. 14.01.2003 року ОСОБА_5 був
укладений договір довічного утримання на користь ОСОБА_1,  згідно якого після її смерті 1/3 частина
спірного будинку переходить у власність ОСОБА_1 У січні 2007 року ОСОБА_5
померла і власником вказаного домоволодіння став відповідач.

Суд
першої інстанції визнав,  що вимога
позивача та її представника про визнання причин пропуску строку позовної
давності поважними не підлягає задоволенню в зв'язку з безпідставністю такого
клопотання,  оскільки судом в судовому
засіданні з достовірністю встановлено,
що позивач дізналася про порушення своїх прав лише після відключення
постачання електроенергії у будинок у 2007 році,  тобто строк позовної давності нею не

пропущений.
Колегія суддів вважає,  що висновки суду
першої інстанції у цій частині не відповідають обставинам справи.

Пленум
Верховного Суду України в своїй постанові від 22.12.1995 року №20 з
послідуючими змінами «Про судову практику в справах захист права приватної
власності» у своїх роз'ясненнях вказав,
що на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору,  що збереглося на 15 квітня 1991 року,  поширюється загальний трирічний строк
позовної давності. Відповідно до п. 6 прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004
року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до
позовів,  строк пред'явлення яких,  встановлено законодавством,  що діяло раніше,  не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно
до  ст.
267 ЦК України
позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі,  зробленою до винесення ним рішення. З
матеріалів справи встановлено,  що
позивачка подавала до суду заяву про поновлення їй строку позовної давності.
Відповідач заперечував про поновлення позивачу строку позовної давності. Колегія
суддів критично оцінює пояснення позивача про те,  що про договори дарування та довічного
утримання вона дізналася лише після смерті матері,  а позов про виділення своєї частки з
колгоспного двору після 15.04.1991 року у зв'язку з припиненням колгоспних
дворів вона не подавала через необізнаність. Колегія суддів вважає,  що ОСОБА_2. не надала суду жодних доказів про
поважність пропуску строку позовної давності на виділ своєї частки з
колгоспного двору,  визнання недійсними
договорів дарування та довічного утримання. Крім того,  у своєму зміненому позові позивачка взагалі
не вказує які наслідки необхідно застосувати після визнання договорів
недійсними,  не просить визнати недійсним
свідоцтво про право власності на домоволодіння ,  видане 3.05.1983 року ОСОБА_5

Відповідно
до матеріалів перевірки Корсунь-Шевченківським РВ УМВС від 12.08.2002 року по
заяві ОСОБА_5,  встановлено,  що ОСОБА_5 просила притягнути до
відповідальності співмешканця ОСОБА_2 у зв'язку з намаганням співмешканця
позивачки ОСОБА_8  її задушити. Конфлікт
виник з приводу передачі ОСОБА_5 частини будинку своєму синові. З позивачкою та
її співмешканцем була проведена профілактична бесіда.

Згідно
п. 4  ст.
267 ЦК України
сплив позовної давності,  про
застосування якої заявлено стороною у спорі,
є підставою для відмови у позові.

За таких
обставин судова колегія вважає,  що
рішення суду першої інстанції необхідно скасувати,  постільки висновки суду не відповідають
обставинам справи. У задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з пропуском
строків позовної давності.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст.  307,  309,
316 ЦПК України,   ст.  267 ЦК
України,  колегія суддів,  -

вирішила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Корсунь-Шевченківського
районного суду Черкаської області від 17.12.2007 року скасувати. У позові
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю третіх осіб на стороні позивача,  які не заявляють самостійних вимог на предмет
спору ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача
Корсунь-Шевченківського відділення комунального підприємства «Черкаського
обласного об'єднаного БТІ»,  приватного
нотаріуса Корсунь-Шевченківського нотаріального округу Митрофанової Л.П.,  про визнання права власності на частину
будинку,  усунення будь-яких порушень
закону відмовити.

Рішення
може бути оскаржене до Верховного Суду України в касаційному порядку на протязі
2 місяців з дня проголошення.