справа № 2- 356/08
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н
е м             У к р а ї н и

06
березня 2008 року
м. Шостка.

Шосткинський міськрайсуд Сумської
області у складі:

Головуючого-
судді Євтушенко Т.І.,

При
секретарі Антошко І.А.,

З участю
сторін, представника - адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,

-про стягнення майнової шкоди
завданої  внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди,

В С Т А
Н О В И В:

Позивач
вимоги мотивував тим,  що 03 листопада
2007 року, водій автомобіля "М-412" д.з. НОМЕР_1  ОСОБА_3,
у с.м.т. Вороніж Шосткинського району Сумської області, порушивши
правила дорожнього руху,  виїхав на
зустрічну смугу руху та допустив зіткнення із його автомобілем "
Фіат-Темпра", д.з. НОМЕР_2, внаслідок чого транспортний засіб отримав
механічні ушкодження, йому завдана майнова шкода у розмірі  11256 гривень, моральна шкода у розмірі 1700
гривень, яку відповідач  ОСОБА_3 у
добровільному порядку відшкодувати відмовляється, що змусило його звернутись до
суду за захистом порушеного права.

Судом у
якості співвідповідача, був  залучений до
участі у справі ОСОБА_4, як власник джерела підвищеної небезпеки.

У
судовому засіданні позивач  вимоги в
частині відшкодування майнової шкоди підтримав, обгрунтовував їх тими- ж
обставинами, додатково прохав стягнути витрати за проведення товарознавчої
експертизи та витрати на правову допомогу адвоката, від стягнення моральної
шкоди відмовився, щодо  відшкодування
шкоди особами винними у її вчиненні, вважав, що вона підлягає стягненню у
повному обсязі саме із відповідача ОСОБА_4, як із власника джерела підвищеної
небезпеки,  який не забезпечив його
безпечну експлуатацію та без належних правових підстав передав відповідачу
ОСОБА_3, який і вчинив ДТП. Щодо стягнення завданої шкоди із відповідача
ОСОБА_3, на чому наполягає відповідач ОСОБА_4, то це не буде служити судовому
захисту його порушених прав, ОСОБА_3 не має доходів та майна, відповідачі
домовились між собою про таке стягнення, розуміючи вище названі ним обставини.
У прикінцевому вирішенні спору покладався на рішення суду.

Відповідач
ОСОБА_4 позов не визнав, вважав, що завдана шкода підлягає стягненню із
відповідача ОСОБА_3, як особи безпосередньо винної у вчиненні  ДТП та яка незаконно заволоділа його
транспортним засобом, по суті показав, що він за усним договором
купівлі-продажу продав автомобіль ОСОБА_3, отримавши за нього 500 гривень, але
поськільки грошей на посвідчення угоди нотаріально у обох не було, він передав
автомобіль у розпорядження  ОСОБА_3,
перегнавши його у  двір будинку
ОСОБА_3,  та вони домовились з'їздити до
власника транспортного засобу ОСОБА_5 у м. Конотоп, щоб останній видав
генеральну довіреність на ім'я ОСОБА_3
Також він попередив ОСОБА_3, щоб останній до оформлення довіреності не
керував автомобілем, цю домовленість останній порушив, тому повинен нести повну
майнову відповідальність.

Відповідач
ОСОБА_3 позов визнав,  не заперечував
проти стягнення із нього завданої майнової шкоди та судових витрат, по суті
показав, що він дійсно керував автомобілем до оформлення довіреності та не
дивлячись на попередження ОСОБА_4, внаслідок чого і вчинив ДТП.

Вислухавши
сторони, дослідивши по справі докази, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню, а майнова шкода та судові витрати повинні бути
йому відшкодовані відповідачем ОСОБА_4 у повному обсязі,  як власником джерела підвищеної небезпеки виходячи
із наступних підстав:

Відповідно  положень ст. 1187  ЦК України та роз'яснень Постанови Пленуму ВС
України № 6, 1992 року “Про практику розгляду судами цивільних справ про
відшкодування майнової шкоди”,  шкода
завдана майну фізичної особи джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою,
яка на відповідній правовій підставі /право власності, інше речове право,
довіреність,  договір підряду, оренди
тощо/ володіє чи розпоряджається транспортним засобом, використання якого
створює підвищену небезпеку.

У
судовому засіданні достовірно встановлено те, що автомобіль “М-412”  на якому ОСОБА_3 вчинив ДТП, як джерело
підвищеної небезпеки,  знаходився  на законних правових підставах у
розпорядженні та користуванні відповідача ОСОБА_4

Ці
обставини по справі не оспорюються та визнаються  сторонами, вони також підтверджені
довіреністю на право ОСОБА_4 розпоряджатись, продавати, обміняти, здавати в
оренду вказаний автомобіль, тобто він повинен був забезпечити належну
експлуатацію вказаного автомобіля як джерела підвищеної небезпеки /а.с. 40/.

Згідно
ст. 1187 ч. 3 ЦК України, особа яка неправомірно заволоділа транспортним
засобом, як джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду на загальних підставах, аналогічно його
власнику.

Пленум
ВС України, у постанові № 6, 1992 року, "Про судову практику про
відшкодування майнової шкоди", вказав на те, що власник джерела підвищеної
небезпеки звільняється від відповідальності відшкодувати завдану шкоду лише у
випадку  якщо він доведе, що воно вибуло
із його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не із його власної
вини.

При
цьому, протиправними діями інших осіб,
слід вважати дії які б носили протиправний характер чи граничили із
вчиненням злочину, а саме:-викрадення, шахрайство, використання безпорадного
стану, тощо. Під час розгляду справи вказаних обставини встановлено не було.

Відповідно
ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини по справі на які
вона посилається та підтвердити їх доказами.

Із
огляду на вище викладене, посилки відповідача ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_3 незаконно
заволодів його транспортним засобом є невірними, вони нічим, крім його показів,
ним не підтверджені та не доведені.

Щодо  продажу ним автомобіля ОСОБА_3, то згідно
положень законодавства вказаний договір підлягає вчиненню у письмовій формі,
потребує нотаріального посвідчення та обов'язкової реєстрації у органах ДАЇ.

Передачу
автомобіля ОСОБА_4 ОСОБА_3,  без
виконання цих вимог законодавства, не оспорюють обидва відповідачі, щодо
посилок відповідача ОСОБА_4 на домовленість між ним та іншим відповідачем не
керувати автомобілем до укладення угоди належним чином, то  суд відноситься до них критично, вони  нічим крім
показів відповідачів не підтверджені.

У
судовому засіданні встановлено також те, що відповідач ОСОБА_3 не має не тільки
навиків у керуванні автомобілем, а і взагалі не має  посвідчення
водія /а.с.6/.

За
таких умов, передаючи автомобіль у розпорядження ОСОБА_3,  без належних правових підстав, відповідач
ОСОБА_4 повинен був передбачати можливість настання негативних наслідків від
діяльності цього джерела підвищеної небезпеки,
та не дивлячись на це, він віднісся до цього безпечно.

Саме із
цих обставин,  суд не вбачає також
підстав для дольової відповідальності відповідачів, внаслідок недбалості
першого відповідача, що привело до незаконного заволодіння транспортним
засобом, чи відповідальності як за шкоду завдану спільно кількома особами,
поськільки недбалість власника джерела підвищеної небезпеки може передбачати
такі обставини як:- неналежне зберігання транспортного засобу, залишення ключів
у замку запалювання автомобіля, залишення поза межами стоянки чи парковки,
тощо, а не пряму передачу автомобіля у користування іншій особі  в порушення вимог законодавства.

Згідно
показів сторін, висновку товарознавчої експертизи, сума завданої майнової шкоди
стороноами  не оспорюється /а.с. 8-10/.

Таким
чином, суд дійшов обгрунтованого висновку, про відшкодування позивачу завданої
шкоди саме відповідачем ОСОБА_4 у повному обсязі, поськільки він не довів
того,  що джерело підвищеної безпеки яке
перебувало у його розпорядженні, вибуло із його володіння всупереч його волі,
не підтвердив цих обставин жодним належним доказом.

Щодо
його посилок про захист його порушених
прав, то суд вважає що він не позбавлений права заявити регресний позов
до ОСОБА_3, як особи винної у вчиненні
ДТП та захистити свої права таким чином.

При
постановленні  рішення суд враховує також
посилки позивача на характер дружніх відносин відповідачів між собою та те, що
стягнення шкоди хоча-б частково із відповідача ОСОБА_3 не буде сприяти його
судовому захисту, поськільки під час розгляду справи дійсно встановлено, що
останній не має майна та власності, тому суд виходить із засад розумності,
справедливості та виваженості, якими повинен керуватись суд при ухваленні
судових рішень.

Відповідно
ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню
понесені та документально підтверджені ним судові витрати.

Щодо
вимоги про стягнення витрат на правову допомогу адвоката,  у сумі 80 гривень, то суд знаходить її також
обгрунтованою, вона повністю співвідноситься із положеннями ст. 84 ЦПК України
та Постанови КМУ № 589, 2006 року, крім того ця сума не оспорюється сторонами.

Керуючись
ст. ст. 1166- 1167,  1187,  ЦК України, ст.ст.  3,  10-
11, 57-61, 88, 131,  212-215  ЦПК України,
суд,

В И Р І Ш И В:

Позов  ОСОБА_2
задовольнити частково.

Стягнути
із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 11256 гривень 79 копійок майнової шкоди, 580
гривень витрат за проведення товарознавчої експертизи, 157 гривень витрат як
повернення судового збору та витрат на ІТЗ розгляду справи, 80 гривень витрат
на правову допомогу адвоката, всього стягнути 12073 гривні.

У
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовити.

Рішення
може бути оскарженим в Сумський Апеляційний суд, шляхом подачі заяви про
апеляційне оскарження протягом 10 днів із дня проголошення рішення та
апеляційної скарги, протягом 20 днів, після подачі заяви, або в порядку ч. 4
ст.295 ЦПК України.

Рішення
набирає законної сили після закінчення строків подачі заяви про його
оскарження, якщо заява не була подана, якщо була подана заява а апеляційна
скарга не подана у строк встановлений законом, рішення набарає законної сили
після закінчення цього строку, у разі оскарження рішення, якщо воно не було
скасоване, воно набирає законної сили після перегляду справи апеляційним судом.

Суддя:
Т.І. Євтушенко.