РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2008                                                   справа № 2-4997 /08

Приморський районний суд м. Одеси  у складі:

головуючого
- судді Турецької І. О.

при
секретарі -   Скоріній Т.С.

за
участю представників:

від позивачки - адвокат ОСОБА_1

від
відповідача в особі Одеської міської ради - Дукова І.В.

від
відповідачів в особі Управління житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради та Комунального
підприємства “Міське агентство з приватизації
житла” Одеської міської ради - Попова Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну
справу за  позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Одеської міської ради  про визнання
неправомірної відмови у приватизації житла, до Управління житлово-комунального
господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, до
Комунального підприємства “Міське агентство з приватизації  житла” Одеської міської ради про зобов'язання
видати розпорядження про передачу квартири у приватну власність, а також про
зобов'язання видати свідоцтво про право власності на  житло

ВСТАНОВИВ:

Правова позиція позивачів.

Позивачі, звернувшись до суду з даними вимогами, вважають, що відповідачі в
особі органів місцевого самоврядування, порушують їх конституційне право на
приватизацію житла, в якому вони мешкають.

Мотивуючи свій позов, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 зазначили, що 10 липня 1992 р. вони, на підставі ордера ЗАТ
“Укрпрофздравниця”,  поселилися проживати
в кімнату НОМЕР_1  сімейного гуртожитку,
розташованого у м. Одесі у будинку №3 по вул. Піонерської  (нова назва
вул.

С. Варламова)

У 1999 році  даний сімейний гуртожиток, на підставі
рішення Одеської міської Ради від 09.12.1999 р. “Про передачу будівель та
споруд ЗАТ “Укрпрофздравниця”, був переданий до комунальної власності
територіальної громади м. Одеси.

18 травня  2000 р. ЗАТ “Укрпрофздравниця” змінило статус
будинку й отримало на нього свідоцтво про право власності, згідно з яким,  будинок № 3 по вул. Піонерській у м. Одесі
-  є багатоквартирним будинком.

29.12.2003 р.
право власності  на цей
будинок  отримала - Одеська міська рада.

Позивачі
зазначають, що відповідачі  відмовляють
ним в здійсненні приватизації, мотивуючи це тим що данний будинок,
прийнятий  на баланс  ЖКО Приморського району  м. Одеси від
ЗАТ Укрпрофздравниця”  як - сімейний
гуртожиток, а кімнати в сімейних гуртожитках приватизації - не підлягають.

В судовому  засіданні, представник позивачів, даючи  пояснення по суті заявлених вимог, вказував,
що його довірителям, необґрунтовано відмовляють у здійсненні права на
приватизацію житла, так як статус  даного
будинку з гуртожитку на - житловий був зміненій ще в 2000 р., коли  ЗАТ “Укрпрофздравниця” отримало на спірний
будинок свідоцтво про право власності, в якому було вказано, що  спірний об'єкт це -  багатоквартирний будинок.

Крім того, по його ствердженню  доказами про те, що статус будівлі був
змінений з гуртожитку на житловий є :

·
прийняття  КП ДЄЗ “Фонтанське”, зазначеного житлового
будинку від Управління житлового комунального господарства м. Одеси по акту
прийому - передачі основних засобів (житлових будинків);

·
здійснення  плати за квартирні послуги за тарифами,
встановленими  для житлових будинків;

·
отримання
іншими мешканцями будинку, до передачі його у комунальну власність, в порядку
приватизації свідоцтв про право власності на житло, які їм були надані ЗАТ
“Укрпрофздравниця”, як власником житлового фонду.

У зв'язку з тим,  що власник будинку
№3 по вул. С. Варламова (колишня Піонерська)
в особі Одеської міської ради протиправно відмовляє позивачам в
здійсненні конституційних прав на приватизацію житла, вони просять визнати таку
відмову неправомірною та зобов'язати
Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного
комплексу Одеської міської ради видати розпорядження про передачу ним квартири
у приватну власність в рівних частках, а Комунальне підприємство “Міське
агентство з приватизації  житла” Одеської
міської ради  зобов'язати видати свідоцтво
про право власності на  житло.

Правова позиція представника відповідачів в особі
Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради та Комунального підприємства “Міське агентство з
приватизації  житла” Одеської міської
ради.

Представник
відповідача в особі Управління житлово-комунального господарства Одеської
міської ради та  Комунального
підприємства “Міське агентство з приватизації
житла” позов не визнала по тим підставам, що Одеська  міська рада, як власник комунального майна,
забороняє їм проводити приватизацію житла
будинку  №3 по вул. С.Варламова,
мотивуючи тим, що дана будівля являється
- гуртожитком.

На
думку представника, доказами того, що спірна будівля є гуртожитком,
свідчить  розпорядження міського голови
від 31.03.2000 р., яке адресовано головам райадміністрацій про проведення
прийому - передачі на баланс житлових підприємств, житлових будинків, сімейних
гуртожитків.

По ствердженню представника
відповідача, тільки після зміни статусу будинку з гуртожитку на житловій,  можливо буде провести приватизацію, так як ч.
2 ст. 2 Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду”,  свідчить про те, що кімнати в гуртожитках не
підлягають приватизації.

Правова позиція відповідача в особі  Одеської міської ради.

Представник відповідача в
особі  Одеської міської ради заперечення
свої по справі не виказала, тому що в останнє судове засідання, в якому справа
слухалася по суті не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про день та
час слухання справи.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд
про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення  суду про причини неявки вважається, що сторони
та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без
поважних причин.

Враховуючи вимоги вказаної статті,
а також вимоги ст.169 ЦПК України, яка не зобов'язує суд відкладати розгляд
справи у разі неявки відповідача повідомленого у встановленому законом порядку
про  день та час розгляду справи, суд
розглянув справу по суті без участі даного відповідача.

Мотивувальна частина рішення суду.

З”
ясувавши  обставини справи та,
перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлені позивачами вимоги на підставі
ст. 47 Конституції України, 127 - 132 ЖК України, ч. 1 ст. 2 Закону України
“Про приватизацію державного житлового фонду”, Закону України від 03.03.2005 р.
“Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту
житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках”,  п. п. 2- 5, 20-29, 38-39 “Примірного
положення про гуртожитки”, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від
03.06.1986 р., п. п. 2-5  “Положення про
порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організації”,
Указу Президента України “Про заходи щодо забезпечення житлових прав
мешканців гуртожитку” від 24.11.2008 р., Закону України “Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців гуртожитку” від 04.04.2008 р. якій набирає
чинності  з 01.01. 2009 р. - підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Судовим
розглядом установлені наступні фактичні обставини справи.

10.07.1992
р. Одеською обласною радою курортів ЗАТ “Укрпрофздравниця” ОСОБА_2 на склад
сім'ї 3 чоловіка: вона, племінник та син ОСОБА_3, був виданий ордер на  заняття житлової площі в гуртожитку  по вул. Піонерської  у м. Одесі в будинку №3, кімната НОМЕР_1 ,
площею  29,7 кв. м.

09.12.1999 р. відбулося
рішення Одеської міської ради
“Про передачу будівель та споруд ЗАТ “Укрпрофздравниця”, пунктом 1.2.2.
якого, передбачалося, що сімейний гуртожиток,
розташований у м. Одесі у будинку №3 по вул. Піонерської, має бути
переданий до комунальної власності територіальної громади м. Одеси після
змини  його статусу  ЗАТ “Укрпрофздравниця”  у житловий будинок.

31.03.2000
р. виноситься розпорядження міського голови “Про прийняття на баланс житлових
підприємств Приморської,  Суворовської,
Київської районних адміністрацій зовнішніх інженерних мереж, житлових будинків,
сімейних гуртожитків, будівель ЗАТ “Укрпрофздраниця”  , в п. 1
якого вказано, що головам відповідних адміністрації, УЖКГ провести
прийом - передачу на баланс житлових підприємств, житлових будинків, сімейних
гуртожитків, будівель, в тому числі і сімейного гуртожитку за адресою
Піонерська №3.

В
пункті 1.2. розпорядження, передбачається підготовка документів для зміни
статусу сімейних гуртожитків, в тому числі і по вул. Піонерської №3 у
житлові будинки, а Одеському МБТІ  в п. 3
доручається внести змини в реєстраційні документи із зазначенням
власника  - Одеська міська рада.

Після цього, 18 травня  2000 р.,
ЗАТ “Укрпрофздравниця” отримало свідоцтво про право власності,
згідно  якого будинок № 3 по вул.
Піонерській у м. Одесі -  є
багатоквартирним будинком і дійсно належить ЗАТ “Укрпрофздравниця” на праві
колективної власності.

Як
вбачається з відповіді голови Приморської районної адміністрації,
розпорядження, на підставі якого було видано дане свідоцтво було  29.11.2001 р. - скасоване. Установити причини
скасування даного розпорядження не можливо у зв'язку з тим, що воно не
збереглося.

29.12.2003 р.  власником цього домоволодіння стає
Одеська міська рада, що підтверджується свідоцтвом про право власності,
виданого виконкомом Одеської міської Ради
народних депутатів на підставі рішення Одеської міської Ради  від 09.12.1999 р..

09.11.2005 р. рішенням Одеської
міської ради  вул. Піонерська була
перейменована  у вулицю Сергія Варламова.

У червні 2006 р. позивачі
звернулися до керівника органу приватизації з заявою про передачу ним у спільну
часткову власність квартири, що вони займають на умовах найму.

Однак, в задоволенні такої заяви
позивачам було відмовлено на підставі того, що статус спірного будинку
незмінений, він є сімейним гуртожитком, а кімнати в сімейних гуртожитках
приватизації - не підлягають.

Вирішуючи
питання, чи були порушені права, свободи чи інтереси позивачів, суд звертається
до законодавства, яким повинен бути врегульований даний спір.

Відповідно
до вимог ч. 1 ст. 8 ЦПК України,  суд
вирішує справи  відповідно до Конституції
України, законів України,  міжнародних
договорів,, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 47 Конституції  України, передбачає,
що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин
матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Закон України “Про приватизацію державного житлового фонду” від 19.06.1992
р. у преамбулі зазначає, що метою приватизації державного житлового фонду є
створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу
задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні й
збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Тобто і
Конституція України і вищевказаний Закон наділяють громадян України правом на
приватизацію державного житлового фонду.

Стаття 1   Закону України “Про
приватизацію державного житлового фонду”
визначає, що  державний житловий
фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, якій
знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні
державних підприємств, організації, установ.

Стаття 2 даного Закону передбачає, що до об'єктів приватизації належать
квартири багатоквартирних будинків, кімнати у квартирах, та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами
на умовах найму.

З доказів, наданих позивачами, вбачається, що у них є всі підстави на
здійснення приватизації.

Так, вони є наймачами квартири багатоквартирного будинку, якій належить
до  державного житлового фонду, що
підтверджується свідоцтвом про право власності на даний будинок.

Законом України “Про внесення змін до деяких законів України з питань
забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках” були
внесені зміни до ст.  8  Закону України “Про приватизацію державного
житлового фонду”, а також до ст. 3 Закону України “Про приватизацію державного
майна”.

Стаття
8, пункт 9 Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду”
доповнена змінами про те, що в разі банкрутства підприємств, зміни форми
власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному
господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній ( у
тому числі гуртожитки) одночасно передається у комунальну власність відповідних
міських селищних, сільських   Рад
народних депутатів.

Правовий  статус гуртожитку
визначений у главі 4 ЖК України та в
“Примірному положенні про гуртожитки”

Так, стаття   127 ч. 2
ЖК України, а також  п. 5 глави 2
“Примірного положення про гуртожитки” передбачають, що  жилі будинки реєструються як гуртожитки у
виконавчому комітеті районної, міської районної у місті Ради народних
депутатів.

Як,
вбачається з наданих  сторонами
доказів, спірний будинок з 2000 р. був
зареєстрований в органах МБТІ та РОН
спочатку за  ЗАТ
“Укрпрофздраниця”,  як -  багатоквартирний будинок, а потім  за Одеською міською радою,  як домоволодіння.

Тобто,  реєстрація спірного будинку як гуртожитку -
відсутня, є реєстрація нерухомого майна, яка передбачена “Інструкцією про
порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у власності юридичних та фізичних осіб”.

Про відсутність реєстрації даного
будинку як гуртожитку по місцю свого знаходження, тобто  в Приморської райадміністрації Одеської
міської ради,  свідчить відповідь її
голови.

Ст.
130, 131 ЖК України зазначають те, що порядок користування жилою площею в
гуртожитках  визначається в тому числі і
“Примірним положенням про гуртожитки”, затвердженим Радою  Міністрів Української РСР.

Відповідно
до ст. 127 ЖК України, “Примірного положення про гуртожитки”, затвердженого
постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р., гуртожитки призначаються для
проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у
період роботи або навчання.

Пункт  22 Положення передбачає, що адміністрація
підприємства, установи, організації у виданні якої, перебуває гуртожиток,
зобов'язана утримувати гуртожиток відповідно до встановлених санітарних правил,
забезпечувати надання мешканцям гуртожитку побутових послуг, своєчасно
проводити необхідний капітальний і поточний ремонт гуртожитку та ремонт
інвентарю.

Усі ці
ознаки гуртожитку, суд перелічив для того, щоб підкреслити, що жодного з
вищезазначених ознак у спірного будинку не - має.

Переходячи
до правомірності передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового
фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному
управлінні підприємств, установ та організації, суд прийшов до наступних
висновків.

Передача
спірного будинку в комунальну власність у грудні 1999 р. здійснювалася на
підставі Закону України “Про місцеве самоврядування “ Закону України “Про
передачу об'єктів права державної та комунальної власності”, а також на
підставі  “Положення про порядок передачі
в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у
повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств,
установ та організації “ затвердженого постановою Кабінету Міністрів України
від 06.11.1995 р.

Пункт
51 ч. 1. ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування “ передбачав
виключну компетентність, в тому числі і міських рад,  приймати рішення про передачу об'єктів з
комунальної в державну власність, а п. 2 вищевказаного положення,  -  забороняв
передачу в комунальну власність гуртожитків, передбачаючи  передачу в комунальну власність тільки житлових
будинків  відомчого фонду.

Тому, в
рішенні Одеської міської Ради “Про передачу будівель та споруд ЗАТ
“Укрпрофздравниця”. в п. 1.2.2. указано, що сімейний гуртожиток, що
розташований у м. Одесі у будинку №3 по вул. Піонерської, має бути переданий до
комунальної власності територіальної громади м. Одеси -  після змини  його статусу
ЗАТ “Укрпрофздравниця”  у житловий
будинок.

Таким
чином, можливо зробити висновок про те, що прийняття до комунальної власності
територіальної громади м. Одеси спірного гуртожитку, можливо було при умові
попередньої зміни його статусу, що було і зроблено  ЗАТ “Укрпрофздравниця” у 2000 р.

Доказами
того, що був змінений статус будинку, є реалізація деякими його мешканцями
права на приватизацію житла, яка здійснювалася в  період 2000 - 2002 років і отримання на
підставі розпоряджень ЗАТ “Укрпрофздравниця” свідоцтв про право власності на
житло.

Представники
відповідачів, в обґрунтування своїх заперечень посилалися на розпорядження  міського голови від 31.03.2000 р. “Про
прийняття на баланс житлових підприємств Приморської,  Суворовської, Київської районних адміністрацій
зовнішніх інженерних мереж, житлових будинків, сімейних гуртожитків, будівель
ЗАТ “Укрпрофздраниця”, в п. 1 якого вказано, що головам відповідних
адміністрації, УЖКГ провести прийом передачу на баланс житлових підприємств,
житлових будинків, сімейних гуртожитків, будівель, в тому числі і за адресою
Піонерська №3.

Як
убачається з тексту даного рішення, воно було прийняте відповідно до вимог п. 5
“Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного
житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в
оперативному управлінні підприємств, установ та організації”

якій зобов'язував  передавати будинки  відомчого житлового фонду в комунальну
власність за участю комісії з питань приймання відомчого житлового фонду в
комунальну власність, яка утворюється міськими держадміністраціями або
виконкомом відповідної Ради.

На думку суду це рішення
суперечить  вказаному положенні, яке
забороняє приймати у комунальну власність гуртожитки.

Нині діючим законодавством, а саме
ч. 2 ст. 2  Закону України “Про
приватизацію державного житлового фонду”
заборонена приватизація кімнат у гуртожитку.

Однак, гуртожиткам може бути надано
статус житлового будинку після приведення його шляхом реконструкції у
відповідність норм СНІП “Житлові будинки” за клопотанням власника та рішенням
відповідної ради.

Слід зазначити, що  Одеська міська Рада, як власник комунального
майна, на протязі тривалого часу,  не
здійснила ніяких мір,  відповідно до вимог
ст. 30 Закону України  “Про місцеве
самоврядування” по проведенню будівельних робіт по переплануванню спірного
нерухомого об'єкту, що дозволило б мешканцям цього будинку уникнути судових
спорів та приймати участь у приватизації житла.

Як зазначають позивачі, займана
ними квартира відповідає  вимогам ДБН
України,  які стосуються  багатоквартирного будинку й сплату за
квартиру вони здійснюють за тарифами, встановленими для житлових будинків.

Вищевказані обставини,  підтверджуються технічним паспортом на
квартиру, а також копіями квитанцій по оплаті за житло та комунальні послуги.

Суд
вважає, що основним доказом по справі, на підставі чого, можливо зробити
висновок про порушення права позивачів на приватизацію житла є - відсутність
реєстрації даного будинку як гуртожитку в Приморської райадміністрації Одеської
міської ради.

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Верхового суду України в ухвалі від
24.10.2007 р. по аналогічної справі зазначила, що  суд безпідставно не взяв до уваги обставини,
що спірний жилий будинок не зареєстрований як гуртожиток в місцевій раді,
зазначивши,  що “всі інші письмові докази
свідчать про те, що ця будівля реєструвалася саме як гуртожиток”.

На думку суддів Верховного Суду України,
посилання на всі інші письмові докази правового значення для статусу будинку не
мають, якщо не має його реєстрації як гуртожитку у виконкомі районної у місті
раді.

Також
мотивами, які свідчать про необхідність задоволення вимог позивачки, є
прийняття державою низки нормативних актів щодо захисту житлових прав мешканців
гуртожитку.

Так, 04
вересня 2008 р. був прийняти Закон України “Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків”, якій дозволяє з 01.01.2009 р. здійснювати
приватизацію жилих приміщень (кімнат, жилих блоків, секцій) у гуртожитках, що є
об'єктами права державної чи комунальної власності” і приватизація даних
приміщень здійснюється відповідно до Закону України “Про приватизацію
державного житлового фонду”.

Указ
Президента України “Про заходи щодо забезпечення житлових прав мешканців
гуртожитку” від 24.11.2008 р. установлює строки для реалізації права мешканців
гуртожитку на приватизацію займаного ними у гуртожитку житла.

В обґрунтування свого рішення, суд
також вважає необхідним послатися на статтю 14 “Конвенції  про захист прав людини та основних свобод”,
яка забороняє дискримінацію, в тому числі за ознакою соціального походження.

Застосовуючи дану статтю
Конвенції,  суд  вважає, що позивачі як і інші  громадяни України повинні мати рівні права на
приватизацію.

Керуючись ст. ст.  10,11, 208 - 209,
212 -216, 218  ЦПК України,  суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання неправомірної
відмови у приватизації житла, до Управління житлово-комунального господарства
та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, до Комунального підприємства
“Міське агентство з приватизації  житла”
Одеської міської ради про зобов'язання видати розпорядження про передачу
квартири у приватну власність, а також про зобов'язання видати свідоцтво про
право власності на  житло   -
задовольнити.

Визнати відмову Одеської міської ради в наданні дозволу на приватизацію
житла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - неправомірною.

Зобов'язати Управління житлово-комунального господарства Одеської міської
ради видати розпорядження про передачу квартири НОМЕР_1  будинку № 3 по вул. Сергія Варламова в м.
Одесі у приватну власність в рівних частках ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Зобов'язати Комунальне підприємство “Міське агентство з приватизації  житла” Одеської міської ради видати  ОСОБА_2, ОСОБА_3 свідоцтво про право
власності в рівних частках на  квартиру
НОМЕР_1 будинку № 3 по вул. Сергія Варламова в м. Одесі.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду
може бути подано протягом десяті днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом двадцяті днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до апеляційного суду
Одеської області через Приморський райсуд м. Одеси.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення 10 денного строку на подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Якщо
було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана в  20 денний строк, рішення суду
набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі
подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя