Справа № 33ц-19/08
Головуючий у І інстанції - Підлісна І.М.
Доповідач - Расевич С.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2008
року
місто Луцьк

Колегія суддів з розгляду цивільних справ у касаційному
порядку апеляційного суду Волинської області в складі:

Русинчука М.М., Стрільчука В.А., Расевича С.І.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третіх осіб на стороні позивача
із самостійними вимогами ОСОБА_5, ОСОБА_6, третіх осіб без самостійних вимог
ЖЕК-13 м. Тернополя, відділу громадянства і реєстрації фізичних осіб
Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області про виселення, втрату
права на житло та зняття з реєстраційного обліку, а також за позовом ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення за касаційною скаргою
відповідача - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25
січня 2006 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11
травня 2006 року.

встановила:

ОСОБА_1 у липні 2005 року звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третіх осіб без самостійних вимог ЖЕК-13 м.
Тернополя, відділу громадянства і реєстрації фізичних осіб Тернопільського МВ
УМВС України в Тернопільській області про виселення, втрату права на житло та
зняття з реєстраційного обліку. Позивач вказала, що вона являється власником
АДРЕСА_1, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, які проживають разом з нею,
систематично порушують правила співжиття, а відповідач ОСОБА_3 з липня 2003
року не проживає в спірній квартирі. Оскільки проживання з ОСОБА_2, ОСОБА_4 в
одній квартирі є неможливим, то позивач просила виселити їх із зазначеної
квартири, а ОСОБА_3 визнати такою, що втратила право на користування спірним
житлом, а також зняти всіх відповідачів з реєстрації.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 в грудні 2005 року звернулися в суд з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення. Треті особи вказали, що вони
стали власниками спірного житла згідно договору довічного утримання, укладеного
з позивачем 29 листопада 2005 року, а тому мають право на вселення в зазначену
квартиру.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 січня
2006 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 втратившою право на житло
в квартирі АДРЕСА_1. Попереджено ОСОБА_2, що у випадку порушення нею правил
співжиття в квартирі АДРЕСА_1 вона буде виселена без надання їй іншого жилого
приміщення. Вселено ОСОБА_5, ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1. В решті позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 11
травня 2006 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 січня 2006
року в частині визнання ОСОБА_3 втратившою право на житло в квартирі АДРЕСА_1
та попередження ОСОБА_2 про виселення її без надання іншого жилого приміщення у
випадку порушення нею правил співжиття в квартирі АДРЕСА_1 скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в позові ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1. В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати
рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 січня 2006 року та рішення
апеляційного суду Тернопільської області від 11 травня 2006 року, посилаючись
на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів
дійшла висновку, що підстави для перегляду судових рішень відсутні, виходячи з
наступного.

При розгляді
справи судами встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється власником квартири
АДРЕСА_1, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в квартирі
разом з позивачем, а відповідач ОСОБА_3 хоч і зареєстрована у спірній квартирі,
однак з липня 2003 року в ній не проживає. Відповідно до договору довічного
утримання від 29 листопада 2005 року, вказана квартира передана позивачем  у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Частково
скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того,
що з часу встановлення рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 1 липня
2004 року відповідачу ОСОБА_3 сервітуту на користування частиною спірної
квартири не пройшло трьох років, інших, передбачених ч.1 ст. 406 ЦК України,
підстав для припинення сервітуту не встановлено, а також відсутні підстави для
попередження відповідача ОСОБА_2 про її виселення із спірної квартири без
надання їй іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 2
ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне
застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що
судові рішення постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального
права, а також відсутні передбачені  ч.1
ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують
висновки судів.

Керуючись ст. ст. 332, 366 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 січня
2006 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11 травня
2006 року в даній справі, залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Судді  апеляційного суду

Волинської області