справа № 2 - 7 / 2008 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р
А Ї Н И

07 лютого 2008 року.

Рівненський
районний суд Рівненської області

в особі
головуючої судді                        Кушнір Н.В.

при секретарі                              Данчук Л.А.

з участю позивача-відповідача
ОСОБА_1

позивачів                                     ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

їх представника адвоката          ОСОБА_5

відповідача-позивача                ОСОБА_6

її представника адвоката           ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Рівному
цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про
визнання права спільної власності на будинок, визнання права власності на
частину будинку, припинення права відповідача на частину у спільному майні та
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1 / 2
частину спадкового будинковолодіння,

в с
т а н о в и в:

У поданій до суду первісній позовній заяві
позивачі просять

визнати право спільної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 на момент смерті останньої в рівних долях, а саме
кожному по 1 / 5 будинку АДРЕСА_1,

визнати право на спадкування 1 / 5 будинку АДРЕСА_1 за
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в рівних долях, тобто кожній по 1 / 10 будинку АДРЕСА_1,

припинити право ОСОБА_6 на її частку ( 1 / 10 будинку
АДРЕСА_1 ), стягнувши на її користь з ОСОБА_1 4 667 грн.,

визнати право спільної часткової власності позивачів на
вказаний будинок в таких долях:

ОСОБА_1 - 2 / 5 частина
будинку,

ОСОБА_2 - 1 / 5 частина
будинку,

ОСОБА_3 - 1 / 5 частина
будинку,

ОСОБА_4 - 1 / 5 частина
будинку.

В обґрунтування своїх вимог покликаються на те, що вказане будинковолодіння
розпочато будівництвом у 1974 році на підставі дозволу та виділенні земельної
ділянки на їм”я голови колгоспного двору. На момент припинення існування
колгоспного двору членами колгоспного двору були позивачі та ОСОБА_8 - мати
ОСОБА_1 в рівних долях.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та її спадкоємцями в рівних долях стали її
доньки на підставі ст.1278 ЦК України. Оскільки за відповідачем може бути
визнане право власності на незначну частку будинку в порядку ст.365 ЦК України,
позивач ОСОБА_1 вважає за можливе припинити її право власності у спільному
майні та сплатити їй вартість 1 / 10 будинку.

У зустрічному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_1
позивач просить визнати за нею право власності на 1 / 2 вказаного
будинковолодіння, мотивуючи це тим, що сторони є єдиними рідними
сестрами, тому єдиними спадкоємцями після смерті матері. Спірний будинок був побудований
в 1978-1980 роках, однак свідоцтва про право власності на нього мати не
отримувала, тому виникла необхідність звернення до суду. Вони в передбачений
законом строк звернулися в нотаріальну контору із заявами про прийняття
спадщини, але її сестра утаїла, що вона також є спадкоємцем.

У судовому засідання позивач - відповідач ОСОБА_1 підтримала позов повністю
і по аналогічних мотивах, зустрічний позов не визнає, збільшила розмір
відшкодування відповідачу ОСОБА_6 згідно висновку експертизи до 11 926 грн. як
вартість 10 % всього будинковолодіння, ці кошти внесені на депозитний рахунок
суду.

По суті спору показала, що під час шлюбу батьків народилися вона з сестрою,
батьки окремо проживали з 1970 року. Мати була колгоспною пенсіонеркою, пішла
на пенсію ще до 1990 року. Після свого одруження ОСОБА_6 виписалася з будинку і
з того часу там не проживає. Пізніше мама тимчасово прописала сестру, бо тій
потрібна була прописка при прийомі на роботу. Спадковий будинок був розпочатий
будівництвом у 1974 році, повністю збудований лише в 1990 році, у попередній
заяві було помилково вказано, що в 1980 році. У будинку, який не був повністю
закінчений, у 1977-78 роках стали проживати мати з дітьми - сторонами по
справі. Будинок був побудований лише як зруб, на час вселення повністю
закінчені кухня та одна кімната. У 16 років вона пішла на роботу на ДОК,
виписала фанеру за свої власні кошти і постелила у незакінчених кімнатах,
відповідач навчалася у 10 класі, ніде не працювала, своїх коштів не мала,
участі в будівництві не приймала. Ще дві кімнати закінчував вже її чоловік
після їх одруження 03.03.1984 року. Вона зі своєю сім'єю продовжувала проживати
у вказаному будинку, всі вони прописані у ньому. У 1984-85 роках їх сім”я
побудувала господарські приміщення, провели воду, газ, закінчили дві кімнати.
Вже до 1990 року будинок був повністю закінчений. З матір”ю вони проживали
однієї сім”єю, разом обробляли городи і біля будинку, і в полі. Похорони матері
здійснювала вона. Після смерті матері звернулася у нотаріальну контору для
оформлення свідоцтва про право на спадщину, при цьому завідомо неправильно
вказала, що є єдиною донькою, оскільки вважала, що так оформлення спадкових
справ пройде швидше.

У судовому засідання позивач ОСОБА_2 підтримав позов повністю і по
аналогічних мотивах, показав, що теща завжди проживала з ними однією сім”єю,
вони разом обробляли земельні ділянки загальною площею 33 сотки, під час
перебування його в шлюбі виписував для будівництва цемент, цеглу, бетон, була
встелена підлога у двох кімнатах, вставлені четверо дверей, побудовані гараж,
хлів та огорожа. На розділення будинку категорично не погоджується, нехай
сестра дружини отримує гроші, які вони згодні їй сплатити, і не має до них
ніяких претензій.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засідання підтримали позов повністю
і по аналогічних мотивах, показали, що проживають у будинку з дня народження.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_5, підтримуючи вимоги та аргументацію
своїх довірителів показала, що дана садиба була майном колгоспного двору, головою
якого була ОСОБА_8, що підтверджується довідкою сільської ради та трудовою
книжкою голови колгоспного двору, земля під його забудову виділена їй як
колгоспниці. Разом з тим, будинок був побудований не лише нею, а й позивачами -
подружжям ОСОБА_1. Згодом і їх двоє дітей стали членами колгоспного двору з
народження, ОСОБА_6 втратила своє право на частку в колгоспному дворі з часу
свого вибуття у 1984 році - дати свого одруження, коли стала членом іншого
колгоспного двору. На час ліквідації колгоспного двору його членами були
позивачі та мати сторін, які проживали однією сім”єю, вели спільне господарств,
ніякого належним чином завіреного поділу чи виділу не було зафіксовано, ОСОБА_8
проживала у даному будинку до своєї смерті, померла у ньому і похована з нього.

Відповідач - позивач ОСОБА_6 первісний позов не визнала, у зустрічній
позовній заяві просить визнати за нею право власності на 1 / 2 вказаного
будинковолодіння, а саме на частину другого співвласника по третьому варіанту
розподілу згідно висновку експертизи, а саме на кімнату 1-8, кімнату 1-9, кухню
1-2, комору 1-3.

По суті справи показала, що будинок
повністю був закінчений вже у 1980 році, що свідчить з технічного паспорту і не
заперечувалося сестрою у первісній позовній заяві. Після свого одруження в 1984
році виписалася з будинку, проживала у свекрухи декілька місяців, а після
народження своєї першої дитини 01 червня 1984 року повернулася у даний будинок,
який належав їх матері і проживала там з мамою та малою дитиною до осені 1986
року, доглядала за садком, обробляла земельну ділянку. Залишила місце
проживання вимушено, оскільки сестра постійно виганяла її з будинку, тому була
змушена піти проживати на квартиру, у 1988 році народилася друга дитина і у
1989 році знову стала жити з матір”ю, згодом прописалася на її прохання. З
сестрою були постійні сварки, вона виганяла її з хати. Згодом вона пішла на
роботу і в 1992 році їй дали квартиру, де вона зараз проживає, мати зимувала з
1993 року - часу її переселення у квартиру або у неї, або у свого брата. Коли
проживала у будинку, то спільне господарство вела разом з матір”ю, у сестри
було окреме господарство після народження доньки з кінця 1984 року, городи вони
мали окремі: у мами 10 соток біля будинку, у сестри - 33 сотки у полі поблизу
іншого села. На будівництво сараю завчасно було заготовлене вапно і шлак, зі
матеріалів старого хліва зробили нового, за кошти, виручені за продаж корови,
мама провела газ, сестра лише купила котла. Документи на газифікацію даного
будинку оформлені на матір. Таким чином, мама і сім»я сестри, хоча і проживали
в одному будинку, але спільне господарство не вели.

Разом з тим, сестра з чоловіком дійсно побудували гараж, розширили веранду,
тому на їх розподіл не претендує.

Представник відповідача - позивача адвокат ОСОБА_7, підтримуючи вимоги та
аргументацію свого довірителя, показав, що колгоспним двором є добровільне
об”єднання громадян для ведення спільного господарства. Земельна ділянка під
будівництво виділялася у 1974 році і будинок був зведений та сестри та матір переселилися
у нього у 1977 році, повністю закінчений у 1980 році, чого не заперечували
сторони та свідки, які є їх родичами сторін та допомагали у будівництві.
Незважаючи на те, що позивачі та її мати проживали в одному будинку, вони вели
окреме господарство, а саме обробляли городи, тримали худобу, птицю, свиней,
зберігали врожай. ОСОБА_1 у своїй заяві в нотаріальну контору повідомила, що є
єдиною спадкоємицею, вказувала, що весь будинок належить матері. Таким чином,
сама визнавала, що є спадкоємицею матері в частині всієї садиби. Враховуючи те,
що господарські будівлі, які припадають на частину другого співвласника по
третьому варіанту розподілу згідно висновку експертизи, побудовані подружжям
ОСОБА_1, його довіритель на них не претендує і не заперечує без компенсації
передати забудовникам.

Таким чином, просить визнати за ОСОБА_6 право власності на частину другого
співвласника по третьому варіанту розподілу згідно висновку експертизи, при
тому, що позивачам виділяється частина садиби набагато більшою загальною
вартістю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, з'ясувавши обставини та вивчивши
матеріали справи, прийшов до таких висновків.

Відповідно до ст.10 ЦПК
України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно до ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Як встановлено судом, під час перебування в шлюбі батьків сторін з
13.09.1962 року у них народилися доньки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_3, які змінили свої прізвища після одруження. Батьки сторін
зареєстрували розірвання шлюбу 16.12.1975 року, рішення суду про розірвання
шлюбу винесено Рівненським районним судом 22.11.1973 року. Дані обставини
підтверджуються відповідними доказами по справі, дослідженими судом. Разом з
тим, подружжя ОСОБА_8 разом не проживали з 1970 року, що не заперечується
сторонами.

Згідно свідоцтва на забудову садиби матері сторін ОСОБА_8 була надана
земельна ділянка під забудову площею 0.08 га із земель колгоспу “Зоря
комунізму” в с.Грабів Рівненського району Рівненської області 12 вересня 1974
року.

Як показав свідок ОСОБА_10 - рідний дядько сторін по матері, вказану хату
будував він з сестрою ОСОБА_8 для неї, допомагала у будівництві вся родина.
Перед вселення хата була повністю побудована, лише у двох кімнатах не було
підлоги. Хлів був побудований з розібраної дерев”яної хати, наступного року
поклали легари і рельси. Після одруження доньки ОСОБА_1 його сестра з донькою
ОСОБА_1 жили окремими господарствами, ОСОБА_8 тримала собі порося, скільки
дозволяло здоров”я, він їй постійно допомагав по господарстві, бо вона старша і
хвора, привозив дрова, зробив хлів для поросяти. Щодо проживання ОСОБА_6, то
після одруження вона проживала у с.Суськ Костопілького району Рівненської
області рік чи два, потім три роки жила у матері, згодом на квартирі у
смт.Клевань, а потім купила квартиру у с.Грабів., у 1990-1992 році жила з
матір”ю у спадковій хаті.

Аналогічні показання дала свідок ОСОБА_11 - його дружина, показала, що знає
їх сім”ю з 1966 року, коли прийшла у невістки у дану родину. ОСОБА_8 та її
донька ОСОБА_1 жили частково однією сім”єю лише до того, як провели газ, потім
розділилися зовсім. ОСОБА_8 жила у підвалі, інколи взимку по декілька тижнів
жила у їх сім”ї, бо було у підвалі холодно. Врожай після смерті спадкодавиці з
земельної ділянки ОСОБА_8 зібрали вони і віддали ОСОБА_6, бо вона допомагала
матері садити город, ОСОБА_1 цього не робила ніколи, вона завжди мала своє
господарство.

Свідок ОСОБА_12- двоюрідна тітка сестер по матері підтвердила, що після
того, як чоловік покинув ОСОБА_8, їх рідня вирішили побудувати для неї хату, що
і зробили до 1977 року, коли ОСОБА_8 з дітьми туди переселилися, хата була
закінчена, лише у двох кімнатах не було підлоги, через рік застелили чорнову
підлогу. Пізніше ОСОБА_8 їй розповідала, що ОСОБА_1 вкрала паспорта, тому вона
не може написати заповіт на хату на ОСОБА_6, бо ОСОБА_1 її кривдить, не пускає
в хату, поселила у підвал. У хаті була кімната, у якій ОСОБА_1 ніби дозволяла
їй жити, але вона була непобілена, у ній було грязно. За той час, коли ОСОБА_1
живе у хаті, у господарстві побудували гараж, сарай, переробили прибудову. Весь
час господарства у ОСОБА_8 та ОСОБА_1 були окремі.

Згідно показань свідка ОСОБА_14 на Пасху 1989 року він носив волочильне
дітям ОСОБА_6, ОСОБА_8 на той час вже жила у підвалі, господарство з ОСОБА_1 у
них було окреме, ОСОБА_8 жалілася на ОСОБА_1, що та не пускає її в будинок.

Як показав свідок ОСОБА_9 у 2003 році на прохання ОСОБА_8 скошував
картоплиння на її городі біля будинку, вона давала йому їсти у підвалі, де і
проживала.

Свідок ОСОБА_15 показала, що знала ОСОБА_8 більше 30 років. Вона весь час
мучилася і ходила жити до брата, жила у підвалі, хоча за нею була кімната у
будинку 1-9, але у ній не жила, бо говорила, що, якщо ОСОБА_1 немає вдома, то
хата закрита і вона не може зайти в будинок. Вона і сім”я брата допомагали їй
по господарству - копали і садили картоплю на її земельній ділянці біля хати, у
сім»ї ОСОБА_1 город був в полі.

Факт своєї допомоги позивачу ОСОБА_2 у заміні підлоги, заливці бетоном
підвалу, підтвердили свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 показали, що при
приході ОСОБА_2 у будинок не було ні хліва, ні гаража, ні прибудови, ні
огорожі, все це будувалося вже після одруження ОСОБА_1.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_19 позивач ОСОБА_2 після свого
одруження виписував по місцю роботи цеглу, вапно, газифікував будинок, де
проживав.

Свідок ОСОБА_20 - сусідка позивачів показала, що вважає, що позивачі
проживали однією сім”єю з ОСОБА_1 матір”ю, вели спільне господарство, мама
доглядала за худобою, спільно обробляли городи біля хати та в полі. За цей час
ОСОБА_1 підвели воду та газ, побудували погріб та два сараї, у кімнатах 1-7,
1-8 поміняли підлогу. У 1983 році ОСОБА_6 вийшла заміж і пішла жити до свекрухи
в с.Суськ, згодом мама купила їй квартиру за свій земельний сертифікат. Вона
говорила, що доньки у неї забезпечені: одній купила квартиру, а друга має
будинок. Маму ховали за ОСОБА_1 кошти.

Відповідно до п.4, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 “Про
практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян
на жилий будинок”, відповідно до ст.12 Закону України “Про власність” у
власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у
встановленому порядку земельній ділянці. Право власності на такий будинок, який
повинен бути прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у
виконкомі місцевої ради.

Оскільки згідно зі ст.16 ЗК України та ст.14 Закону України “Про власність”
земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель
надається громадянину у довічне успадковане володіння, участь інших осіб у
будівництві не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків,
коли це передбачено законом.

Право власності набувається з підстав, що не заборонені законом. На
новостворене нерухоме майно зазначене право виникає з моменту завершення
будівництва, а якщо законом передбачено прийняття такого майна в експлуатацію
або воно підлягає державній реєстрації, - з моменту вчинення таких дій. Сам
факт створення нерухомого майна за відсутності передбачених законом умов,
необхідних для встановлення права власності на нього, не може бути підставою
для визнання такого права.

Відповідно до технічного
паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок  / 1980 року побудови / його власником вказана ОСОБА_8, вартість з надвірними будівлями
становила на час видачі довідки 46 672 грн., що підтверджується випискою
РОБТІ, право власності на нього не зареєстроване.

Згідно довідки Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської
області будинок згідно записів погосподарської книги Зорянської сільської ради
с.Грабів № 2/1 за 2001-2005 роки особовий рахунок № 110 вказаний будинок
належав померлій ОСОБА_8, збудований в 1977 році, зазначався до 1991 року як
колгоспний двір.

Як встановлено судом, спадковий будинок побудований матір”ю сторін, яка
вела окреме від доньок господарство до своєї смерті, тому на неї
розповсюджуються норми спадкового права. Наявність чи відсутність прописки,
проживання в одному будинку, не свідчать про ведення сторонами спільного
господарства, що підтверджується показаннями свідків в судовому засіданні, які
суд бере до уваги і покладає в основу рішення.

Відповідно до свідоцтв про смерть 16.05.2004 року у Зорянській сільській
раді зареєстрована смерть ОСОБА_8 / а.з. № 59 /.

В оглянутих в судовому засіданні матеріалах спадкової справи, заведеної до
її майна після її смерті наявні заяви доньок про прийняття спадщини після
смерті матері.

Разом з тим, її донька ОСОБА_1 показала, що інших спадкоємців після смерті
матері немає, вона є єдиною донькою, що не відповідає дійсності. Також вона
вказувала, що спадковим майном після смерті матері є спірний будинок, таким
чином визнаючи де-факто за матір»ю право власності на будинковолодіння
АДРЕСА_1. Дані обставини вона підтверджувала і у своєму позові про визнання за
нею права власності на спадкове майно / цивільна справа № 2 - 536 / 05 /.

Згідно до даних паспорту позивача ОСОБА_1 вона проживала за вказаною
адресою на час прийняття спадщини, тому спадщина нею прийнята згідно вимог ч.3
ст.1268 ЦК України, а щодо ОСОБА_6, яка не проживала разом з спадкодавцем на
час відкриття спадщини, спадщина прийнята нею згідно вимог ч.1 ст.1269
ЦК України.

Крім того, доньки спадкодавиці ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в установлений законом
строк звернулися із заявами про прийняття спадщини, .

Таким чином, спадщина, яка відкрилася після смерті спадкодавця, його
спадкоємцями прийнята, одже вони є співвласниками будинку і їх частки стали
складати по 1 / 2 вказаного будинку.

Згідно висновку експертизи дане господарство підлягає поділу по трьох
варіантах розподілу, кожній з сторін може бути виділено частину будинку із
самостійним виходом / квартиру /, оскільки наявна така технічна можливість
переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Щодо виплати грошової компенсації за частку будинку, який є спільною
сумісною власністю, то відповідач - позивач ОСОБА_6 не погоджується з цим,
оскільки квартира, де вона змушена проживати не відповідає вимогам її сім”ї, а
виділ частки будинку в натурі технічно можливий.

Разом з тим, суд вважає за необхідне і це визнається сторонами, що
подружжям ОСОБА_1ів під час перебування їх в шлюбі побудовані гараж, огорожа,
хліви у даному господарстві, тому вони виділяються у власність позивачу ОСОБА_1
Оскільки спорудження учасником спільної власності на жилий будинок з
відповідного дозволу господарських будівель створює для нього право власності
на них, проте це не є підставою для зміни розміру часток у праві власності на
будинок. При поділі будинку в натурі ці будівлі до спільного майна не
включаються.

Отже, співвласниками вказаного будинку є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Суд вважає, що
ними підтверджено наявність права власності на вказаний будинок.

Щодо варіантів розподілу будинку, то суд вважає за можливе розділити
будинок по третьому варіанту розподілу згідно висновку експертизи, визнавши за
ОСОБА_6 право власності на частину другого співвласника, а саме на кімнату 1-8,
кімнату 1-9, кухню 1-2, комору 1-3 загальною вартістю 42 280 грн. як варіант,
на якому наполягає позивач і він відповідає інтересам сторін.

Згідно ст.75 ЦПК України на сторони покладаються судові витрати.

У зв”язку з відмовою у первісному позові в
частині припинення права відповідача на частину у спільному майні підлягає
поверненню сплачувачу ОСОБА_1 внесені на депозитний рахунок кошти у сумі 11 926
грн. 00 коп.

На підставі наведеного, ст.ст.358, 362, ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК
України, керуючись ст.ст.57, 59, 88, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права
спільної власності на будинок, визнання права власності на частину будинку,
припинення права відповідача на частину у спільному майні задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на коридор 1-5, ванну 1-6,
кухню-котельню 1-11, прихожу 1-10, жилу 1-7, коридор 1-1, комору 1-4, погріб
“Б”, сарай “В”, гараж “Г”, сарай “Д”, вбиральню “Ж”, огорожу № 1
будинковолодіння АДРЕСА_1, що становить 65 % всього будинковолодіння.

У решті позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1 / 2
частину спадкового будинковолодіння задоволити.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на кімнату 1-8, кімнату 1-9, кухню 1-2,
комору 1-3 будинковолодіння АДРЕСА_1, що становить 35 % всього
будинковолодіння.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 233 грн. 36 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 233 грн. 36 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 30 грн. 00 коп. витрат з інформаційно-технічного
забезпечення розгляду цивільних справ.

Повернути ОСОБА_1 11 926 грн. 00
коп. як внесені кошти на депозитний рахунок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через
Рівненський районний суд з поданням в 10-денний строк заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням в 20-денний строк апеляційної скарги після
подачі цієї заяви.

Рішення може бути також оскаржене і без подання заяви про апеляційне
оскарження у випадку подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення.

У випадку неподання заяви про апеляційне оскарження у 10-денний строк
рішення набуває законної сили після закінчення цього строку.

Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але не подано в
подальшому апеляційну скаргу в 20-денний строк, то рішення набирає законну
силу.

Суддя: