справа
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К
Р А Ї Н И

15 січня 2008 року.

Рівненський
районний суд Рівненської області

в
особі головуючої судді
Кушнір Н.В

при
секретарі                               Данчук
Л.А.

з участю позивача                       ОСОБА_1

її представників                           ОСОБА_2

адвоката                                        ОСОБА_3

відповідача                                   ОСОБА_4

його
представників                      ОСОБА_5

адвоката                                        ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду
в м.Рівному цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа:
Городищенська сільська рада Рівненського району Рівненської області про
визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и в:

У поданих
до суду заявах
позивач просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_7, посвідчений 27 грудня 2006 року
секретарем виконавчого комітету Городищенської сільської ради народних
депутатів Рівненського району Рівненської області Гнатюком Юрієм Анатолійовичем
та свідоцтво про право на спадщину від 20 листопада 2007 року, видане державним
нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори на ім»я ОСОБА_4,
стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які склали 1201
грн., а саме 51 грн. судового збору, 30 грн. на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду цивільних справ, 1120 грн. - витрати на правову допомогу.

В обґрунтування
своїх вимог покликається на те, що заповідачка через фізичні вади зору не могла
сама прочитати заповіт і тому відповідно до абз.3 ч.2 ст.1248 його посвідчення
мало відбуватися при обов»язковій участі не менше як двох свідків, що у даному
випадку відсутнє. Крім того, вважає, що волевиявлення завідповідача не було
вільним і не відповідало її волі, тому відновлюється її попередній заповіт від
21 березня 2005 року, згідно якого ОСОБА_7 заповіла по 1 / 2 частині свого
будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_8.

Крім того, під
час судового засідання стало відомо, що відповідач на підставі заповіту від 27
грудня 2006 року, який позивач просить визнати недійсним, отримав свідоцтво про
право на спадщину від 20.11.2007 року, видане державним нотаріусом Рівненської
районної державної нотаріальної контори.

Оскільки дане свідоцтво видане на
підставі заповіту, складеного та посвідченого із порушенням загальних та
спеціальних норм, позивач
вважає, що його також
необхідно визнати недійсним.

У судовому засідання позивач та її
представник ОСОБА_2 підтримали позов повністю і по
аналогічних мотивах.

Позивач по суті
спору показала, що під час навчання в м.Рівному з 1994 по 1998 роки проживала з
бабусею по батьку ОСОБА_7, вели з нею спільне господарство. Бабуся була
одинока, оскільки дядько позивача помер у ІНФОРМАЦІЯ_1, її батько проживав
окремо і згодом сам помер у ІНФОРМАЦІЯ_2.

У 1995 році
бабця заповіла їй своє майно, але той на даний час заповіт не зберігся.

У 2002 році
заповідач одружилася, і з метою забезпечення прав онуки, 7 липня 2003 року її
баба заповіла їй житловий будинок АДРЕСА_1.

Пізніше, а саме
21 березня 2005 року ОСОБА_7 склала новий заповіт, відповідно до якого вона
заповіла по 1 / 2 частині вищевказаного житлового будинку їй та її рідному брату
ОСОБА_8 - єдиним її спадкоємцям по закону , оскільки всі вони вважали, що так
буде справедливо, так як позивач на той час вже проживала у Мурманській області
РФ, приїзджала рідко і бабусі після смерті їх батька, який до того часу
фактично проживав з спадкодавицею, допомагав її брат.

Вона
неодноразово пропонувала бабі переїхати проживати до неї, але та відмовлялася,
мотивуючи це великою відстанню та незвичними погодними умовами.

У 2006 році,
коли вона приїхала до бабусі, то остання навіть спочатку її не побачила, а
впізнала по голосу, з будинку не виходила, оскільки вже дуже погано бачила,
потребувала постійної допомоги та обслуговування, її чоловік на той час вже з
нею не жив, а восени 2006 року він помер.

Тоді ж вона
вперше побачила відповідача, який повідомив її про свою допомогу її бабці і
тоді вона сама запропонувала оформити цю допомогу юридично, але і він, і його
співмешканка сказали, що їм нічого не потрібно, а потім сказали, що будуть
продовжувати доглядати ОСОБА_7 за умови зменшення на цю суму вартості садиби
при її майбутній продажі після її смерті, оскільки знали, що на позивача
складений заповіт і вона є єдиним спадкоємцем. Вони також пообіцяли восени
покласти бабцю в лікарню, підлікувати її, а потім зимувати забрати до себе, але
свої зобов»язання не виконали.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла, про що її
повідомили лише напередодні поховання і вона фізично не могла прибути,
співмешканка відповідача з її згоди взяла на себе весь обряд поховання.

Влітку 2007 року
вона на деякий час приїхала на Україну, зустрілася з сім»єю відповідача, які їй
повідомили, що ніби вони є власниками садиби, бо вони так домовлялися. Вона
написала заяву в нот контору про прийняття спадщини, і на той момент їй
повідомили лише про ті заповіти, про які їй самій було відомо. З метою
перевірки слів відповідача про належність маєтку йому вона звернулася у
сільську раду, але секретар на той момент був відсутній.

На початку
листопада 2007 року їй зателефонувала її знайома і повідомила, що зі спадщиною
робиться щось незрозуміле і тоді вона приїхала на Україну.

При зверненні у
нотаріальну контору виявилося, що крім заповітів, складених 7.07.2003 року та
21.03.2005 року, про які їй було відомо, існує ще заповіт від 27 грудня 2006
року, відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_4 належний їй на праві приватної
власності житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Вважає, що зазначений заповіт необхідно визнати
недійсним з наступних підстав.

Перш за все варто зазначити, що ОСОБА_7 була інвалідом
першої групи по зору і потребувала
постійної сторонньої допомоги. Окуляри їй не допомагали, у неї була катаракта. Тобто
заповідачка через фізичні вади зору не могла сама прочитати заповіт.

Вважає, що сторонні для заповідача особи шляхом обману примусили ОСОБА_7
підписати заповіт. ОСОБА_7 не мала наміру заповідати вищевказаний житловий
будинок сторонній особі - ОСОБА_4, оскільки до цього часу нею було складено два
заповіти, відповідно до яких спадкоємцями є її близькі родичі. Як
повідомляла їй особисто співмешканка відповідача вони привозили до бабусі
нотаріуса з м.Рівного, але бабця відмовлялася складати будь-які документи на їх
користь.

Зобов»язується
сплатити відповідачу витрати, які вони понесли по утриманню її бабусі та
догляду за нею.

Вважає, що
дійсну волю заповідачки виражає заповіт від
21 березня 2005 року, відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла по 1 / 2
частині вищевказаного житлового будинку їй та її брату.

Її представник -
адвокат ОСОБА_3 підтримала вимоги та аргументацію свого довірителя та показала,
що позивача змушена була звернутися з даним позовом до суду, оскільки останнім
заповітом ОСОБА_7, а також свідоцтвом про право на спадщину на ім`я ОСОБА_4
порушуються її права та інтереси.

При
укладенні та посвідченні даного заповіту було порушено як загальні, так і
спеціальні вимоги.

Так,
було порушено вимоги ч.2 ст.1248 ЦК України, відповідно до якої на прохання
особи заповіт може бути записано зі слів заповідача власноручно особою, яка
посвідчує заповіт або за допомогою технічних засобів. Якщо заповідач через фізичні
вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення має відбуватися при свідках.

Відповідно
до ст.1253 ЦК України свідками не можуть бути спадкоємці за заповітом, їх члени
сім`ї і близькі родичі спадкоємців за заповітом. В даному ж випадку було
допущено порушення норм ЦК, заповіт було складено не при заповідачці, нею
вголос не прочитано (хоча про це зазначено в заповіті, однак спростовується
показами свідків, які були присутні, а саме відповідачем, його співмешканкою та
її сином).

Заповіт був
складений зі слів спадкоємця, а не заповідача. Спадкоємець, а також його члени
сім`ї були
також присутні і при посвідченні заповіту. Однак, їхні дані, як свідків, не
зазначені в заповіті та їхні підписи не містяться на ньому.

Заповідач
мала фізичні вади і потребувала сторонньої допомоги, оскільки через незрячість
не могла навіть сама себе обслуговувати в побуті, а тому тим більше не могла
самостійно прочитати текст. Даний факт підтверджує такий важливий письмовий
доказ у справі, як витяг із акту огляду у МСЕК № 036552, відповідно до якої
ОСОБА_7 була інвалідом першої групи по зору та потребує сторонньої допомоги.

Раніше
заповідачка тричі виразила свою волю, склавши три заповіти, якими усе майно
заповіла своїм внукам. Окрім того, останні входять до кола спадкоємців першої
черги за законом, оскільки діти спадкоємця на час відкриття спадщини померли.

Варто
зауважити, що заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у ст.ст.1251-1252 ЦК України. Однак, на вимогу
суду представником сільської ради було надано розпорядження голови сільської
ради про покладення на секретаря виконкому Городищенської сільської ради обов`язків із
вчинення нотаріальних дій, видане лише незадовго перед складенням заповіту.

Також, з
пояснень секретаря виконкому сільської ради, він на роз`яснення змісту норм
закону, перевірку дієздатності, роз`яснення змісту заповіту, а також розмову із
заповідачкою про її здоров`я та самопочуття витратив загалом 5 хв., що також
викликає здивування і породжує сумніви у правдивості слів цього свідка, а  тому підтверджує те, що заповіт було складено
і посвідчено з порушенням вимог ЦК України та із вчиненням тиску на заповідачку
престарілого віку.

На
підставі викладеного, позивачі вважають, що волевиявлення заповідача в
останньому заповіті не було вільним і не відповідало її волі.

З
пояснень самого відповідача та його співмешканки випливає, що вони доглядали
заповідачку з метою набуття права власності на житловий будинок і безкоштовно
вони цього не робили б. Однак, у такому випадку їм необхідно було б укласти
договір довічного утримання, спадковий договір або інший двосторонній оплатний
договір, відповідно до якого б сторони зобов`язані були б виконувати його
істотні умови.

Натомість,
заповіт є одностороннім волевиявленням особи і ніяких умов або вимог у цьому
випадку спадкоємці не можуть ставити в обмін на спадкове майно.

Крім
того, зі слів свідка ОСОБА_9 (співмешканки відповідача), заповідачка давала їй
кошти, а саме свою пенсію для свого догляду.

Покази,
надані свідком ОСОБА_9 про те, що пенсію, яку зібрала заповідачка, вона віддала
внуку заповідачки є недостовірними, оскільки це були гроші, зібрані родичами на
похорон, а не пенсія заповідачки.

Відповідач позов
не визнав і по суті спору показав, що дійсно заповідач була інвалідом 1-ої
групи по зору, користувалася чотирма парами окулярів, але бачила дуже погано. З
її чоловіком ОСОБА_10 вони постійно жебракували, вона майже лежала два роки до
своєї смерті. ОСОБА_10 її бив і тоді він зі своєю співмешканкою його вигнали.
Відповідач доглядав спадкодавицю з 2000 року до її смерті, бо так наполягала
його співмешканка, а його співмешканка ОСОБА_9 доглядала спадкодавицю все своє
життя. ОСОБА_7 давала їм кошти на своє утримання, але трохи вони її годували за
свій кошт.

У спадкодавиці
велика родина, але всі ОСОБА_7 його просили, щоб він її доглядав, обіцяючи, що
відповідачу буде все її майно. Він поставив питання перед ОСОБА_7 ребром, що
«він буде доглядати її лише тоді, коли йому все буде», на укладенні заповіту
настоював він, оскільки не хотів, щоб « він все робив, а майно залишиться
іншим».

Внука ОСОБА_7 -
позивач по справі пообіцяла їм влітку 2006 року, що віддасть їм цю садибу за
догляд за бабцею. Спадкодавицю вони не лікували, бо не було кому з нею сидіти,
а у нього велике господарство, а співмешканка постійно на роботі.

27 грудня 2006
року секретар сільської ради зробив заповіт у хаті заповідача, при якому були
присутні він, ОСОБА_9 та її син ОСОБА_5 Бабця була при пам»яті, ініціатором
складання заповіту був він, бо, якщо « він доглядає, то повинен щось мати, а не
задурно доглядати». Вони запросили секретаря і всі разом прийшли в хату, де всі
разом і були при посвідченні заповіту. ОСОБА_7 сама читала заповіт і секретар
ще раз їй його прочитав, заповідач підписувала особисто.

Він вважав, що
заповіт є лише у нього, про інші заповіти йому відомо не було, позивача про
свій заповіт він не повідомляв.

Заперечує проти
відшкодування йому витрат на догляд за заповідачем, оскільки він доглядав не за
гроші, а за будинок, бо задарма її доглядати не погоджувався.

Його представник
ОСОБА_5, будучи допитаним в якості свідка, додатково показав, що його мати та
відповідач співмешкають з 2000 року з того часу разом доглядали спадкодавицю до
її смерті, а мати і раніше, більше ніхто її не доглядав, позивач проживала в
Росії. Він був присутній при розмові своєї матері, її співмешканця та когось із
родичів спадкодовиці, який пообіцяв віддати їм майно ОСОБА_7 після її смерті
при умові їх догляду до самої її смерті.

ОСОБА_7 мала
намір заповісти хату на відповідача, про що він сам йому повідомляв, і тоді він
привіз секретаря до спадкової хати. У хаті були присутні спадкодавця, мати, її
співмешканець, він та секретар. Вважає, що ОСОБА_7 прочитала заповіт про себе,
бо дивилася на нього, потім вголос для всіх прочитав секретар і після цього
заповіт підписала заповідач. Всі були присутні як свідки, щоб все було
нормально, але заповіт не підписували, бо секретар сільської ради цього не
вимагав.

Йому було відомо
про попередні заповіти, але вважає, що ні позивач, ні її брат не можуть
претендувати на спадщину, бо бабусю не доглядали.

Їх представник -
адвокат ОСОБА_6 підтримав вимоги та аргументацію свого довірителя і показав, що
вимоги позивач є безпідставні та не знайшли свого підтвердження в суді, позов
необхідно залишити без розгляду. Свідки в суді стверджували, що відповідач
дійсно доглядав спадкодавицю, бо вона була фактично одинокою, оскільки від неї
всі відмовилася, але робив це лише з християнського обов»язку та гуманітарних
міркувань, ніякого попереднього договору з цього приводу не укладалося. Всі
витрати по її утриманню були покладені на відповідача та його співмешканку.

Заповіт ОСОБА_7
був укладений добровільно, без будь-якого примусу, як попередньо, так і після
укладення заповіту вона повідомляла свідків про свій намір, віддячивши
відповідачу за його догляд Так, дійсно свідки були присутні при посвідченні
заповіту, але вони були присутні у інших кімнатах. Не було необхідності у
присутності свідків при посвідченні даного договору, оскільки у секретаря
сільської ради не виникало сумнівів у дієздатності спадкодавиці. Не заперечуючи
того факту, що спадкодавиця була інвалідом 1-ої групи по зору і дуже погано
бачила, разом з тим свідки по справі свідчать, що вона читала як заповіт, так і
інші документи. Заповіт вчинений в межах закону, тому є дійсним.

Представник
третьої особи - Гнатюк Ю.А. показав, що напередодні до нього приходив
відповідач та його представник і, принісши паспорти заповідача та відповідача,
повідомили, що ОСОБА_7 хоче скласти заповіт на користь ОСОБА_4 Як повідомив
йому сільський голова, відповідач її доглядає, тому така нотаріальна дія була
природна. Він попередньо, бо має багато роботи, на комп'ютері надрукував
заповіт і привіз його ОСОБА_7 додому, до цього з нею з приводу суті заповіту не
спілкувався.

Потім
він приїхав до заповідача додому, встановив її дієздатність, запитав її про
стан здоров»я, про вади зору йому відомо не було. Він дав заповіт ОСОБА_7 в
руки, вона довго його читала трохи голосніше ніж пошепки, а він роз»яснював їй права
заповідача, потім ще раз прочитав його вголос, ОСОБА_7 власноручно поставила
свої підписи у необхідних документах, повідомила, що заповідає своє майно
відповідачу. Потім він поставив печатки на два примірники заповіту у сільського
голови.

Під час посвідчення заповіту ОСОБА_4
в кімнаті топив грубу дровами, а ОСОБА_9 принесла кашу, також у кімнаті був
присутній ОСОБА_5 Він не вважав за необхідне посвідчити заповіт при свідках, бо
йому особисто було зрозуміло зміст заповіту, а ОСОБА_7, на його думку, була
адекватна.

Суд, заслухавши
пояснення сторін, їх свідків, з"ясувавши обставини та вивчивши матеріали
справи, прийшов до таких висновків.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх переконливості.

Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у
сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до
ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як встановлено
судом, 7 липня 2003 року баба позивача- ОСОБА_7 заповіла їй житловий будинок
АДРЕСА_1.

21 березня 2005 року заповідач склала новий заповіт, відповідно до
якого вона заповіла по 1 / 2 частині вищевказаного житлового
будинку позивачу та іншому внуку ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_11
- сільська листоноша показала, що ОСОБА_7 жила у жахливих умовах, просила, щоб
її здали у будинок пристарілих, але це було неможливо, бо вона одружена. У неї
був дуже поганий зір, чоловік її спочатку доглядав та водив всюди, жили немовби
добре, але потім стосунки між ними погіршилися, бо він став її бити та забирати
пенсію. Баба жалілася, що внуки до неї не приїзджали. За пенсію вона
розписувалася сама, бо так необхідно, але зір у неї був дуже поганий, вона чула
її голос, бачила її тінь, була ходяча майже до своєї смерті, Вона знає, що
ОСОБА_4 ходив до неї років за три до її смерті.

Згідно показань
свідка ОСОБА_12 - сусідки померлої, ОСОБА_7 при житті була вредна, посварена з
усіма, вона сама особисто провідувала її протягом останіх двох років приблизно
раз в один-два місяці, коли її стали доглядати відповідач та його співмешканка,
які доглядали її постійно та добре і баба була згідна і рада, говорячи, що
перепише все ОСОБА_4, бо він її доглядає. Їй відомо, що позивач проживає
далеко, але навіть коли приїзджала, то у хаті не ночувала. У баби весь час був
поганий зір, вона бачила силует і впізнавала людей по голосу.

Свідок ОСОБА_13
- знайома відповідача та його сім»ї показала, три роки тому їй повідомила
ОСОБА_9, що ОСОБА_7 шукає людей для догляду за нею за умовою спадкування її
житла, але таких людей не знайшлося, знаючи її вредний характер, тому вони
стали доглядати її самі, провели газ, обробляли городи, тому заслугували
отримати це майно. Аналогічні показання дала свідок ОСОБА_14, додатково
показала, що спадкодавиця ніколи б не переписала хату на ОСОБА_9, бо говорила,
що «залишить тому, хто її догледить».

Як показала
свідок ОСОБА_9 - співмешканка відповідача, померла була її сусідкою. Позивач у
2005 році сама запропонувала їй доглядати померлу за умови «перепису» хати, бо
сама живе далеко і забрати до себе її не може, але не знайшли документів на
хату. Вона вирішила доглядати її, про що повідомила свого співмешканця -
відповідача по справі. Перш за все, вона і племінник померлої ОСОБА_15 вирішили
вигнати чоловіка спадкодавиці, бо той пив і бив ОСОБА_7, що вони і зробили.
Згодом вони провели газ у будинок ОСОБА_7, а вона особисто давала гроші на своє
утримання. Спадкодавиця ще у 2006 році говорила, що хату перепише лише ОСОБА_4,
бо він її доглядає і сказала, щоб привозили секретаря, « щоб не було суда».
Вона була присутня при складанні заповіту, як і її співмешканець та син і
секретар. ОСОБА_7 брала заповіт , бо дивилася, де підписатися, а потім секретар
його прочитав.

Коли приїхала
позивач після смерті баби, то вона їй сказала, щоб нічого не добивалася, бо у
неї все на хату є. Додатково обіцяла дати позивачу ще 5 тис гривень, щоб онука
не обіжалася, але хати повина була залишитися її співмешканцю як по заповіту.

Вона стала
доглядати ОСОБА_7, бо баба пообіцяла їй маєток. Баба говорила, що перепише їм
хату, якщо будуть її доглядати та поховають. Секретар сільської ради повідомив
їм, що цей заповіт останій, тому хата буде їм.

Факт догляду за
ОСОБА_7 ОСОБА_4 та ОСОБА_9 протягом останіх років підтвердила в своїх
показаннях свідки ОСОБА_16 - сусідка відповідача та похресниця спадкодавиці та
ОСОБА_17 - односельчанка.

Таким чином, 27 грудня 2006 року ОСОБА_7 заповіла даний житловий
будинок ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла.

15 серпня 2007
року позивач подала до Рівненської державної нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини після смерті спадкодавиці ОСОБА_7

Таку ж заяву 12
жовтня 2007 року подав ОСОБА_4  20
листопада 2007 року йому видано свідоцтво про право на спадщину.

Суд вважає, що зазначений заповіт
необхідно визнати недійсним з наступних підстав.

ОСОБА_7 була інвалідом першої групи по зору і відповідно
до витягу із акту огляду у МСЕК № 036552 потребувала постійної сторонньої
допомоги.

Тобто, заповідачка
через фізичні вади зору не могла сама прочитати заповіт і тому відповідно до
абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК України посвідчення
заповіту мало відбуватися при свідках.

Відповідно до ч.2 ст.1253 ЦК України у випадку,
встановленому абз.3
ч.2 ст.1248 ЦК
України, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є
обов'язковою.

Також, відповідно до п.1 ч.4 ст.1253 ЦК України свідком
не може бути особа, що посвідчує заповіт. Згідно з ч.5 ст.1253 ЦК України
свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої
підписи на ньому. Вимоги ч.6 ст.1253 ЦК України зазначають, що у текст заповіту
заносяться відомості про особу свідків.

Однак, як зазначено у заповіті від 27 грудня 2006 року,
заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_7 і власноруч
підписаний нею в присутності секретаря виконавчого комітету Городищенської
сільської Ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області
Гнатюка Юрія Анатолійовича, що одночасно і посвідчував цей заповіт.

Даний факт протирічить встановленим судом обставинам.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений
особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом
недійсним.

Згідно з ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч.4 ст.1254 ЦК України, якщо новий
заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього
заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 ЦК
України.

Враховуючи, що заповідачка не усвідомлювала, що саме
вона підписувала, оскільки було порушено встановлений законом порядок
посвідчення заповіту, ініціатором складання заповіту був відповідач, який бо,
«якщо він доглядає, то повинен щось мати, а не задурно доглядати», посвідчення
заповіту відбувалося у присутності ініціатора його складання та його родичів, а тому посвідчення заповіту не
відповідало її справжній волі, даний заповіт необхідно визнати недійсним.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що дійсну волю заповідачки
виражає заповіт від  21 березня 2005
року, відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла по 1 / 2
частині вищевказаного житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_8.

Оскільки
свідоцтво про право на спадщину від 20 листопада 2007 року, видане державним
нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори на ім»я ОСОБА_4
на підставі заповіту, складеного та посвідченого із порушенням загальних та
спеціальних норм, суд вважає, що його також необхідно визнати недійсним.

Позивачем
сплачений судовий збір та витрати з інформаційно-технічного забезпечення
розгляду цивільних справ, оплачені послуги адвоката, у зв"язку з
задоволенням позову підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 1201
грн. 00 коп., а саме 51 грн. судового збору, 30 грн. на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду цивільних справ, 1120 грн. - витрати на правову
допомогу.

Разом з цим, суд
вважає, що відповідач має право на відшкодування витрат на догляд за ОСОБА_7,
проти чого позивач не заперечує.

На підставі наведеного, ст.16, 321, ч.2
ст.328, 392, 1216, ч.1 ст.1233, ч.2 ст.1248, 1253, 1254, ч.2 ст.1257, 1261 ЦК України, ст.49 Закону
України «Про власність», керуючись
ст.ст.10, 57, 59, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Городищенська
сільська рада Рівненського району Рівненської області про визнання недійсним
заповіту та свідоцтва про право на спадщину задоволити повністю.

Визнати
недійсним заповіт ОСОБА_7, посвідчений 27 грудня 2006 року секретарем
виконавчого комітету Городищенської сільської ради народних депутатів
Рівненського району Рівненської області Гнатюком Юрієм Анатолійовичем.

Визнати
недійсним свідоцтво про право на спадщину від 20 листопада 2007 року, видане
державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори на
ім»я ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1201 грн.
судових витрат.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський
районний суд з поданням в 10-денний строк заяви про апеляційне оскарження з
наступним поданням в 20-денний строк апеляційної скарги після подачі цієї
заяви.

Рішення може бути також оскаржене і без подання заяви
про апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

У випадку неподання заяви про апеляційне оскарження у
10-денний строк рішення набуває законної сили після закінчення цього строку.

Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але не
подано в подальшому апеляційну скаргу в 20-денний строк, то рішення набирає
законну силу.

Суддя: