УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 лютого 2008 року                                                                                м.   Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючого-судді                                           Соколовського
В.М.  ,

суддів:                                                                Девляшевського
В.А.,  Стефанів Н.С.  ,

секретаря                                                           Сем'янчук
С.  Й.,

з
участю: апелянта                                           ОСОБА_1,  його

адвоката                                                            ОСОБА_2  ,

позивачки                                                         ОСОБА_3,
її

представників                                                   ОСОБА_4
та ОСОБА_5,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Івано-Франківського міського суду від 24 жовтня 2007
року, -

встановила:

ОСОБА_1 28 квітня 2007 року звернулася
в суд з позовом до ОСОБА_3,  підприємця ОСОБА_6 про визнання
права власності на 2/3 частки
квартири АДРЕСА_1,  як спільно нажитого майна подружжям,  внесення змін до договору №13 від 11.08.2005 року про участь
у частковому будівництві будинку,
зазначивши позивачку стороною договору.

Рішенням
Івано-Франківського міського суду від 24
жовтня 2007 року
даний позов

Справа № 22-ц-28/2008р.

22-ц-1483/2007р.

Категорія 44

Головуючий у 1 інстанції
Антонюк Т.М.

Доповідач Соколовський В.М.

2

задавлено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3
частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1,  загальна площа якої 104 кв.м.  і яка є об'єктом,  що будується за умовами договору №13 на участь в
частковому будівництві будинку,
укладеного 11 серпня 2005 року між
підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_3.  В решті
позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 25 грн. судового
збору та 15 грн.
витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

На таке
рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу,
зазначаючи,  що судом неповно
з'ясовано обставини,  які мають значення
для справи,  тому рішення підлягає до
скасування. Вимоги скарги мотивував тим,
що в судовому засіданні не здобуто доказів,  які б свідчили про те,  що він не займається вихованням та утриманням
спільної від шлюбу з позивачкою дитини - сина ОСОБА_7,  2003 року народження. Апелянт вважає,  що постійно надає допомогу та кошти на
утримання дитини. Крім того,  з часу
розлучення,  тобто з 04.07.2007 року,  і до постановления
оскаржуваного рішення пройшло тільки три місяці і суд не міг вважати
доведеним той факт,  що він не приймав
участь у вихованні та утриманні дитини. Наведена обставина підтверджується тим,  що позивачка не зверталася з позовом до нього
про стягнення аліментів на утримання та відсутні докази,  що він відмовився надати кошти на утримання.
Також,  зазначає апелянт,  судом не дано оцінки тому факту,  що він в жовтні 2005 року отримав кредит в розмірі
50000 доларів США для купівлі спірної квартири і сам,  без участі позивачки,  сплачує вказані кошти. Не вмотивовано судом і
те,  яким чином визнано право власності
на нерухоме майно,  яке не здано в
експлуатацію,  що свідчить,  рахує апелянт,  про неповноту судового рішення. Неправильно
визначено судом розмір державного мита,
враховуючи визнання права власності на 2/3 частки спірної квартири.

Просив
скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову позивачці у
задоволенні позову.

В судовому
засіданні апелянт ОСОБА_3 та його адвокат ОСОБА_2  вимоги скарги підтримали з вище наведених
мотивів та просили задовольнити,
скасувавши рішення міського суду та відмовивши позивачці в задоволенні
позову.

Позивачка
ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 і ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнали,  вважають рішення міського суду законним і
обґрунтованим,  а вимоги скарги
безпідставними. Тому просили рішення залишити без змін,  відмовивши в задоволенні апеляційної скарги.

3

Вислухавши
доповідача,  пояснення сторін та їх
представників,  перевіривши матеріали
справи,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Судом
встановлено,  що сторони з 17.12.2002 року перебували
у шлюбі,  який розірвано за рішенням
Надвірнянського районного суду від 25
квітня 2007 року,  яке набрало законної сили (а.с.  8,  60).

У шлюбі
в них народилась дитина -
син ОСОБА_7,  ІНФОРМАЦІЯ_1
народження,  який проживає з матір'ю
ОСОБА_3 і знаходиться на її вихованні та утриманні (а.с.  12,
60).

За час
перебуванні у шлюбі відповідачем ОСОБА_3 11.08.2005
року було укладено договір №13
на участь у частковому будівництві будинку,
трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1,  загальною площею 104 кв.м.  (а.с.  9-11).

Довідкою
від 27.04.2007 року
(а.с.  14),  виданою
забудівником,  підтверджується факт
повної оплати на спірну квартиру,
відповідно до умов договору.

Згідно
ч.2  ст.
65 СК
України,  при укладенні договорів одним з
подружжя вважається,  що він діє за
згодою другого з подружжя.

Статтею 60,
частиною 1
СК України визначено,  що майно
набуте подружжям за час шлюбу,  належить
дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,  що один з них не мав з поважної причини
(навчання,  ведення домашнього
господарства,  догляд за дітьми,  хвороба тощо) самостійного заробітку
(доходу).

Відповідно
до  ст. 70 СК України,  частки майна дружини та чоловіка визнаються
рівними. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади
рівності часток подружжя за обставин,  що
мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини,  чоловіка може бути збільшена,  якщо з нею,
ним проживають діти,  за
умови,  що розмір аліментів,  які вони одержують,  недостатній для забезпечення їхнього
фізичного,  духовного розвитку та
лікування.

Сторони
в судовому засіданні не заперечили,  що з
листопада 2005 року
вони проживають окремо. При цьому позивачка ствердила,  що відповідач коштів на утримання спільної
дитини не надає. Свідки ОСОБА_8 ,
вихователь дитячого садка,  та
ОСОБА_9,  сусідка позивачки,  підтвердили,
що відповідач вихованням сина не займається і уваги йому не приділяє.
Наведені факти не були спростовані відповідачем.

Окрім того,  позивачка ОСОБА_3,  її представник ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_10
,  які є батьками позивачки,  в суді ствердили,  що практично всю суму коштів за придбання
спірної квартири було виплачено батьками позивачки,  що підтверджується відповідними платіжними
квитанціями та документами (а.с.  38-49).

4

За таких обставин та
враховуючи те,  що відповідач не займається
вихованням дитини з листопада 2005
року і не надає коштів для її фізичного та духовного розвитку,  суд обґрунтовано відступив від рівності
часток колишнього подружжя у спірній квартирі та визнав за позивачкою право
власності на 2/3 частки в
даній квартирі. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія
суддів,  оскільки,  зменшення частки відповідача у спірній
квартирі пов'язується з невиконанням його обов'язків як чоловіка і батька.

На думку
колегії суддів,  правомірно судом першої
інстанції відмовлено позивачці в задоволенні вимоги про внесення змін до всіх
необхідних пунктів договору №13
на участь в частковому будівництві спірної квартири від 11.08.2005 року щодо
включення позивачки,  як стороною
договору,  оскільки,  визнання права власності на частку квартири
за позивачкою не потребує внесення змін до вище зазначеного договору.

Твердження
апелянта про те,  що суд не врахував всіх
обставин по справі та невірно визначив частки сторін у спірній квартирі,  є безпідставними і не можуть братися до уваги
колегією суддів.

Безпідставним
є посилання апелянта на те,  що квартира
не підлягає поділу,  поскільки будинок не
здано в експлуатацію. В судовому засіданні встановлено,  що будівництво будинку завершене і документи
здано в Івано-Франківську міську раду на затвердження. Тому суд вірно дійшов
висновку про можливість поділу спірної квартири шляхом визнання за позивачкою
права власності на її частку.

Що
стосується неправильного визначення судом розміру судового збору при подачі
позовної заяви,  то суд вправі був
прийняти заяву до розгляду і розглянути спір,
оскільки,  відповідно до  ст.  80 ЦПК
України,  розмір судового збору
попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням
переплаченого судового збору відповідно до ціни позову,  встановленої судом при вирішенні справи.

Судом
першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи та дано їм вірну
юридичну оцінку,  тому доводи апеляційної
скарги не спростовують законності та обґрунтованості постановленого рішення,  підстав для скасування якого колегія судців
не вбачає.

Керуючись  ст.
ст.  307,
308,  313-315,  317,
218 ЦПК України,
колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 відхилити.

5

Рішення
Івано-Франківського міського суду від 24
жовтня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.