С права № 2-235/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М     У К
Р А Ї Н И

05 червня 2008 року
місто Маріуполь

Орджонікідзевський
районний
суд міста Маріуполя Донецької
області у складі:

головуючого
судді
Мироненко І.П.,

при секретарі  Новиковій Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини, визнання
частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права
власності на частину жилого будинку в порядку спадкування; треті особи:
Четверта маріупольська державна нотаріальна контора; ОСОБА_3, ОСОБА_4, суд -

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2007 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про продовження строку на прийняття
спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за
законом, визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину жилого
будинку АДРЕСА_1. В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_5, після його смерті відкрилася спадщина
на жилий будинок АДРЕСА_1. Спадкоємцями за законом є його дружина відповідачка
ОСОБА_2, та двоє їх синів ОСОБА_3 і ОСОБА_6
його батько, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак, відповідачка ОСОБА_2 при
зверненні до нотаріальної контори вказала тільки одного сина ОСОБА_3,
приховавши факт існування спадкоємця по лінії ОСОБА_6  його сина
ОСОБА_1 Він на час відкриття спадщини після смерті дідуся був
неповнолітнім. В жовтні 2007 року йому стало відомо, що ще в березні 2006 року
відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на весь
будинок.

Вважає, що строк для прийняття спадщини після смерті дідуся ним пропущений
з поважних причин, тому як він був неповнолітнім, а відповідачка приховавши від
нотаріуса факт його існування, тим самим позбавила його права на спадщину.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги і дав
пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник  позивача адвокат ОСОБА_7
пояснила, що відповідно до вимог ст. ст. 1220, 1222, 1261, 1266 ЦК України
ОСОБА_1 має право на спадкування частки жилого будинку. Із заявою про прийняття
спадщини після смерті діда він до нотаріальної контори не звертався. Однак
причина пропуску строку є поважною. На час відкриття спадщини ОСОБА_1 був
неповнолітнім, в школі та в училищі вчився на задовільно, що свідчить про
низький суспільний рівень освіти. Крім того, відповідно до ст. 1268 ЦК України
неповнолітній спадкоємець вважається прийнявшим спадщину, незалежно від
спільного проживання зі спадкодавцем. Доводи сторони відповідача, що ОСОБА_1
достовірно знав про порядок прийняття спадщини, не відповідають дійсності,
оскільки оформленням спадщини після смерті батька займалася тільки його мати.

Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 при зверненні до нотаріальної контори
вказала лише сина ОСОБА_3, приховавши факт смерті другого сина ОСОБА_6 і
наявність спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а також те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із
заявами про прийняття спадщини не зверталися, вважає, що за позивачем має бути
визнано право власності в порядку спадкування на 1/3 частину спірного жилого
будинку.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала в повному обсязі. В
обґрунтування своїх заперечень вказувала на те, що не приховувала факту
існування інших спадкоємців. Про смерть її чоловіка ОСОБА_5 було відомо
позивачу та його матері, яка була присутня на похоронах. Діючим законодавством
не передбачений обов'язок при зверненні до нотаріальної контори, повідомляти
про всіх спадкоємців, це є право самих спадкоємців. Достовірно знаючи про
відкриття спадщини, позивач у встановлений законом строк до нотаріальної
контори із заявою не звертався. Той факт, що він був неповнолітнім, не є
поважною причинною, оскільки згідно діючого законодавства  особа з 14 років має право звертатися із
заявою про прийняття спадщини без згоди своїх батьків чи піклувальників. Мати
позивача, як законний представник, зверталася до нотаріальної контори про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, а після смерті ОСОБА_5 цим правом не
скористалася.

Представник відповідача ОСОБА_8 пояснила, що як позивач, так і його мати,
яка була присутня на похоронах ОСОБА_5,
достовірно знали про відкриття спадщини. Про те, що ОСОБА_2 має намір
прийняти спадщину, ОСОБА_4 особисто повідомила позивача та його матір.
Натомість, позивач у строки встановлені ст. 1270 ЦК України, не вчинив дій по
прийняттю спадщину, а тому відповідно до ст. 1272 ЦК України вважається таким,
що не прийняв спадщину. Посилання позивача на неповнолітній вік є
неправомочним, оскільки відповідно до ст. 1269 ЦК України особа, яка досягла
чотирнадцяти років має право самостійно без згоди своїх батьків звернутися до
нотаріальної контори. Крім того, звернутися із заявою про прийняття спадщини могла
і його мати, яка в 2002 році зверталася до нотаріальної контори в інтересах
позивача про прийняття спадщини після смерті його батька. Прийняття спадщини є
право спадкоємців, а не їх обов'язком, тому ОСОБА_2не зобов'язана була
повідомляти нотаріальну контору про наявність інших спадкоємців. Вважає,
що  позивач свідомо у вставлені строки не
звернувся до нотаріальної контори, а відповідальність за невиконанні ним дії
намагається перекласти на відповідачку. Строк звернення до нотаріальної контори
пропущений позивачем без поважних причин.

Третя особа ОСОБА_3 позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнав і пояснив наступне. Будинок АДРЕСА_1 належить його батькам
ОСОБА_5 та ОСОБА_2, був побудований ними під час шлюбу. Він відмовився від
прийняття спадщини на користь матері ОСОБА_2, але письмової заяви про це до
нотаріальної контори не подавав. Вважає, що позивач без поважних причин
пропустив строки для прийняття спадщини. Просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала і пояснила, що є
дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, і також мала права на спадкування на
частку свого батька після смерті дідуся ОСОБА_5 Однак відмовилася від
спадкування на користь бабусі ОСОБА_2, але письмової заяви про це до
нотаріальної контори не подавала.

Представник Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори в
судове засідання не з'явився, суду надана заява про розгляд справи за їх
відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків,
дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст.ст.  22, 28 КЗпШС
України майно, нажите подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю,
кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим
майном.

Такі ж  вимоги викладені і у
прийнятій згодом Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня
1991 року «Про практику застосування судами законодавства, ще регулює право
приватної власності громадян на жилий будинок», де в п.4 зазначено, що
відповідно до закону жилий будинок, побудований подружжям під час шлюбу, є
спільною сумісною власністю, незалежно від того, на ім'я одного чи обох з
подружжя він оформлений.

З 01 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України. Із
узагальненого змісту ст. ст. 60, 70
якого вбачається, що набуття майна під час шлюбу створює презумпцію
виникнення права спільної сумісної власності, а частки дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до абз. 3 п.6 Розділу УП Прикінцевих положень, дія СК України
поширюється на правовідносини, які виникнувши до набрання ним чинності,
існуватимуть на час початку його дії.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5
до дня його смерті, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час шлюбу подружжям ОСОБА_2та
ОСОБА_5 на земельній ділянці Маріупольської міської ради був побудований жилий
будинок, розташова АДРЕСА_1. Право власності на цей будинок оформлено на ім'я
ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Жаданівським
міським відділом комунального господарства 24 жовтня 1980 року за № 638,
зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя 27 жовтня 1980 року за № 18851.

Вказані обставини визнанні сторонами в судовому засіданні, що відповідно до
ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що жилий будинок АДРЕСА_1з
належними до нього господарчими та побутовими будівлями і  спорудами, належав на праві спільної сумісної
власності подружжю ОСОБА_2та ОСОБА_5

Як роз'яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України  № 4 від 24 червня 1983 року, і змінами та
доповненнями „Про практику розгляду судами України справ про спадкування”,  при встановлені в справі про поділ спадщини,
що до її  складу включено майно, придбане
спадкодавцем у шлюбі разом з тим подружжя, хто пережив іншого, суд визначає
частку останнього у спільній власності і майно, що на неї припадає.

Оскільки сторони в судовому засіданні не посилались на наявність будь-яких
обставин, які б вказували на відступ від рівності часток подружжя, їх частки у
праві спільної сумісної власності на жилий будинок є рівними. При цьому, те що
жилий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_5 не
перешкоджає встановленню даного факту.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що відділом
РАЦС Орджонікідзевського РУЮ зроблено відповідний актовий запис № 382 від 09
березня 2005 року.

Отже, після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини жилого
будинку АДРЕСА_1

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 були його дружина відповідачка
ОСОБА_2, сини ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, про що  відділом РАЦС Орджонікідзевського РУЮ
зроблено актовий запис № 955 від 08 липня 2002 року.

Відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують
ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі,
дідові, якби вони були живі на час відкриття спадщини.

Судом встановлена наявність родинних стосунків позивача ОСОБА_1 зі
спадкодавцем ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження,
згідно якого ОСОБА_1 народився
ІНФОРМАЦІЯ_3, в графі батьки зазначені: батько ОСОБА_6, мати ОСОБА_9
(актовий запис № 305 від 10 березня 1988 року).

Крім того, спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 є дочка його
померлого сина ОСОБА_6- ОСОБА_4.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили ті обставини, на які
посилалися самі сторони.

Так, допитані за ініціативою позивача свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12
показали, що їм зі слів матері позивача ОСОБА_9 відомо, що остання не
зверталася до нотаріальної контори в інтересах сина про прийняття спадщини
після смерті діда, тому як вважала, що про наявність спадкоємця повідомить
відповідачка. Про те, що ОСОБА_2самостійно прийняла спадщину вона дізналася
тільки в літом 2007 року при виникненні спору про поділ спадкового майна після
смерті батька позивача.

Допитана за ініціативою відповідачки свідок ОСОБА_13 показала, що позивач
та його мати знали про відкриття спадщини, остання була присутня на похоронах
ОСОБА_5. Її дочка  ОСОБА_4 теж мала право
на спадщину, однак в родині була домовленість про те, що спадщину прийме тільки
ОСОБА_2, як дружина померлого. Позивач заявив свої права на будинок тільки
після того, як виник спір про поділ спадщини після смерті його батька.

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємиць за законом чи заповітом
має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно довідки Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори,
після смерті ОСОБА_5 заведена спадкова справа № 360, спадщину прийняла дружина
померлого ОСОБА_2шляхом подання 21 квітня 2005 року у нотаріальну контору заяви
№ 628.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого
Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою 14 березня 2006 року,
ОСОБА_2псля смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняла
спадщину, яка складається із жилого будинку АДРЕСА_1.

Спадкоємці за законом син ОСОБА_3, внуки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із заявами до
нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталися, на час відкриття
спадщини зі спадкоємцем не проживали. На будь-які обставини, які б вказували
про фактичний вступ до управління чи володіння спадковим майном, або його
частиною, не вказували.

Наведе свідчить про те, що спадкоємці за законом ОСОБА_3 та ОСОБА_4
фактично реалізували своє право щодо неприйняття спадщини.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3
народження, на час відкриття спадщини після ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
був неповнолітнім.

Виходячи з положень діючого законодавства, неповнолітній на час відкриття
спадщини ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину, як це передбачено ч.4 ст. 1268 ЦК
України, оскільки, а ні він, а ні його законний представник із письмовими
заявами про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не
зверталися.

Відповідно до ч.2 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини
відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування,
частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців
за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.

Спадкове майно після смерті ОСОБА_5 складалося із Ѕ частини спірного
будинку, отже частки спадкоємців ОСОБА_2та ОСОБА_1, які прийняли спадщину
становлять по ј частині (1/2 : 2). При цьому, суд не може прийняти до уваги
доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про їх відмову від спадщини на користь ОСОБА_2,
оскільки така відмова мала бути здійснена шляхом подачі відповідної письмової
заяви до нотаріальної контори протягом встановленого законом строку.

За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 в порядку
спадкування право власності на ј частину жилого будинку АДРЕСА_1.

У зв'язку з цим, свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я
ОСОБА_2підлягає визнанню частково недійсним, в частині права власності на ј
частину жилого будинку АДРЕСА_1.

Виходячи з наведеного, суд не розглядає позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання
причин пропуску строку на прийняття спадщини поважними і продовження строку на
прийняття спадщини.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1220, 1266-1268, 1272, 1275 ЦК
України, ст. ст. 22, 28 КпШС УРСР, ст. ст. 60, 70 СК України, п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та
доповненнями „Про практику застосування судами законодавства, що регулює  право приватної власності громадян на жилий
будинок”, п.6
Постанови Пленуму Верховного Суду України
№ 4 від 24 червня 1983 року, і змінами та доповненнями „Про практику
розгляду судами України справ про спадкування”, ст.. 10, 60, 61, 213, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини,
визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,
визнання права власності на частину жилого будинку в порядку спадкування,
задовольнити частково.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на
ім'я ОСОБА_2, виданого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою
14 березня 2006 року за № 2-205, в частині права власності на ј частину жилого
будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на ј частину
жилого будинку АДРЕСА_1.

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя
шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і подання після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги.

Суддя ________________