Справа № 2-414/2006 р.
№ 2-11/2007 р.
№ 2-7/2008 р.
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н
березня 2008 року.     Татарбунарський
районний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді                              Тимошенка
розглянувши у відкритому судовому засіданні в
залі суду в м.Татарбу-нари Одеської області цивільну справу за позовом
ОСОБА_3до ОСОБА_4, сільськогосподарського виробничого кооперативу
ім.Татарбунарського повстання, сільськогос-подарського товариства з обмеженою
відповідальністю «Борисівка», сі-льськогосподарського виробничого кооперативу
«Борисівський», товари-ства з обмеженою відповідальністю «Глибоке» Татарбунарського
району Одеської області
визнання права власності,
ОСОБА_3звернувся до суду з позовною заявою,
у якій просив визнати дійсним договір купівля-продажу майна бройлерної фаб-рики
від 25 березня 2004 року, укладений між ним і ОСОБА_4, та визнати за ним право
власності на бройлерну фабрику у м.Татарбу-нари Одеської області, посилаючись
на наступні обставини. Бройлерна фабрика раніше належала СВК ім.Татарбунарського
повстання. Але після розділу майна зазначеного господарства спірна бройлерна
фабрика згі-дно розділительного балансу стала належати у відсотковому
відношен-ні: СВК ім.Татарбунарського повстання - 48,5 %; ТОВ “Глибоке” - 23,
6%; СТОВ “Борисівка” - 27,9%. Згідно з рішенням суду 15 березня 2004 року СВК
ім.Татарбунарського повстання передав свою частину у брой-лерній фабриці у
власність ОСОБА_4, а останній прийняв наступ- не майно: будівлю котельної,
будівлю електроцеху, будівлю ветеринар-ної лабораторії, складське приміщення,
приміщення кладової, будівлю ремонтного боксу, будівлю автомобільного боксу,
приміщення напівпід-вального складу, будівлю забійного цеху, приміщення
кладової, примі-щення складу інвентара, водонапірну башту, підсобне приміщення
та 4-и цистерни. 25 березня 2004 року між ним та ОСОБА_4 було до-сягнуто угоди
про купівлю-продаж зазначеного майна за 100000 грн. До теперішнього часу
ОСОБА_4ухиляється від нотаріального посвід-чення зазначеного правочину,
посилаючись на відсутність у нього фі-нансової можливості нести затрати на
оформлення технічної докумен-тації на продане майно на своє ім'я для
подашого нотаріального пос-відчення правочину. Тобто, ОСОБА_4відмовляється
виконати свій обов'язок продавця. Оскільки обов'язки між сторонами стосовно
прода-ного майна виконано, досягнуто угоди щодо всіх істотних умов  дого-вору, вартість майна сплачено, саме
майно передано йому у користува-ння, то він вважає, що правочин купівлі-продажу
зазначеного майна бройлерної фабрики підлягає визнанню дійсним. Крім того,
згідно до- говора поступки права вимоги боргу відповідачами СТОВ “Борисівка” та
ТОВ “Глибоке” у рахунок наявних боргів йому передано право вимоги у СВК
ім.Татарбунарського повстання частки відповідачів у майні бро-йлерної фабрики,
належної їм на підставі акту про розділ майна КСП ім.Татарбунарського
повстання. Згідно договора поступки права вимоги боргу він звернувся до СПК
ім.Татарбунарського повстання і йому було передано за актом прийому-передачі у
власність 51,5% частки майна СВК у бройлерній фабриці, а саме: 4 пташника,
будівлю гуртожитку, будівлі прохідної та приміщення вагової. Він вважає, що за
ним пови-нно бути визнано право власності на всю бройлерну фабрику. Проте СВК
ім.Татарбунарського повстання також не має коштів для виготовлення технічної
документації у БТІ для подальшого оформлення договору ку-півлі-продажу.
Відповідач ОСОБА_4визнав позовні вимоги та
пояснив, що отриману від СВК ім.Татарбунарського повстання частину майна
бройле-рної фабрики він продав позивачу. Але зазначену частину майна
брой-лерної фабрики він отримав без технічної документації, яку СВК
від-мовляється виготовити через відсутність коштів, яких у свою чергу бракує і
йому для виготовлення технічної документації та подальшого нотаріального
посвідчення правочину.
Представник СВК ім.Татарбунарського повстання, процес ліквіда-ції
стосовно якого триває, у судове засідання не з'явився без поваж-них причин. Тому суд вважає
за можливе розгляну справу у його відсу-тність, приймаючи до уваги наявність
достатніх даних про права та взаємовідносини сторін.
Представники СТОВ “Борисівка”, СВК
“Борисівський”, ТОВ “Глибо-ке” позовні вимоги визнали частково. Вони не
заперечували проти за-довлення позовних вимог у частині визнання дійсним
договору купівлі-продажу частини майна бройлерної фабрики від 25 березня 2004
року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та визнання за ос-таннім права
власності на майно згідно згаданому договору. Позовні вимоги у частині визнання
за позивачем права власності на решту май-на бройлерної фабрики ( 51,5% ), що
відійшло до очолюваних ними під-приємств, на їх погляд не підлягають
Представники СТОВ “Борисівка” та ТОВ
“Глибоке” пояснили, що до-говір  поступки
права вимоги боргу, згідно якому позивачу від імені очолюваних ними сільгосппідприємств
було передано право вимагати у якості боргів від СВК ім.Татарбунарського
повстання належну їхнім підприємствам власність, зокрема 51,5% бройлерної
фабрики, був під-писаний ними в результаті обманних дій позивача. Вони не мали
права розпоряджатись майном співвласників майнових паїв, до якого відноси-ться
належна їм частина майна бройлерної фабрики.
Представник СВК “Борисівський” пояснив, що
ніякого договору по-ступки права вимоги боргу з позивачем не укладав. Йому не
відомо на яких підставах до позивача за актом прийому-передачі від 16 березня
2004 року відійшла належна йому частина майна у бройлерній фабриці.
Заслухавши пояснення та доводи сторін, їх
представників, дослі-дивши матеріали справи, суд приходить до висновку про
наявність пра-вових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Як видно з повідомлення управління
сільського господарства і продовольства Татарбунарської райдержадміністрації №
210 від 07.10. 2004 р. ( а.с.12 ) бройлерну фабрику, залишкова вартість якої
стано-вить 2 млн.грн., при розподілі КСП ім.Татарбунарського повстання на три
окремі господарства було розділено у такій пропорції: СВК ім.Та- тарбунарського
повстання - 48,5 % - 970 тис.грн.;  ТОВ
“Глибоке” - 23,6% - 472 тис.грн.;  СТОВ
“Борисівка” - 27,9% - 558 тис.грн.
З копії розділительного акту від
26.02.2003 р. та балансу за 2003 рік видно, що від СТОВ “Борисівка”
відокремилось підприємство - СВК “Борисівський”, між ними проведено розподіл
майна ( а.с.200,201-202 ).
Згідно з актом № 2 від 25.02.2003 р.,
копія якого є в матеріа-лах справи ( а.с.199 ), в рахунок майна для розпаювання
СВК “Бори-сівський” СТОВ “Борисівка” передано вартість частки бройлерної
фаб-рики на суму 203260 грн., що складає 36,4% від частки майна фабрики,
на-лежної СТОВ “Борисівка”, що становить 63,6%.
Згідно з актом прийому-передачі ( а.с.5 )
15 березня 2004 року СВК ім.Татарбунарського повстання з метою виконання
рішення суду пе-редало ОСОБА_4 у власність 48,5% своєї частки у майні
бройлер-ної фабрики, а саме: будівлю котельної, будівлю електроцеху, будівлю
ветеринарної лабораторії, складське приміщення, приміщення кладової, будівлю
ремонтного боксу, будівлю автомобільного боксу, приміщення напівпідвального
складу, будівлю забійного цеху, приміщення кладо-вої, приміщення складу
інвентара, водонапірну башту, підсобне примі-щення та 4-и цистерни.

Судом з достовірністю встановлено,що
технічна документація на зазначене майно не виготовлялась.

Як видно з акту прийому-передачі ( а.с.8 )
24 березня 2004 року ОСОБА_4передав, аОСОБА_3 прийняв у власність майно, яке
знаходиться на території бройлерної фабрики: будівлю котельної, будівлю
електроцеху, будівлю ветеринарної лабораторії, складське приміщення, приміщення
кладової, будівлю ремонтного боксу, будівлю автомобільного боксу, приміщення
напівпідвального складу, будівлю забійного цеху, приміщення кладової,
приміщення складу інвентара, водонапірну башту, підсобне приміщення та 4-и
цистерни, на підставі укладеної угоди про купівлю-продаж зазначеного майна за
100000 грн.

Відповідно до ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець ) передає або зобов'язується
передати майно ( товар ) у власність другій стороні ( покупцеві ), а покупець
прий-має або зобов'язується
прийняти майно ( товар ) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, судом з достовірністю
встанолвлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було досягнуто угоди стосовно всіх
сут-тєвих умов договору купівлі-продажу, фактично сторони правочину ви-конали
його умови - позивач отримав у користування зазначене майно, а відповідач
отримав кошти за продане майно. Але нотаріально оформи-ти договір
купівлі-продажу його сторони позбавлені можливості у зв'-язку з відсутністю
технічної документації, яка не виготовлялась із- за згаданої раніше причини.

Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України якщо
сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але
одна із сто-рін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати
таким договір дійсним.

За впевненістю суду сторони виконали умови
договору купівлі-продажу зазначеної частини майна бройлерної фабрики, тому
позовні вимоги ОСОБА_3 у цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується решти позовних вимог, то суд
вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом з достовірністю встановлено, і це
підтвердили представни-ки СТОВ “Борисівка”, СВК “Борисівський”, ТОВ “Глибоке”,
що частина майна у бройлерній фабриці, отримана зазначеними господарствами у
відповідних відсотках згідно розподілительного балансу, віднесена до пайового
фонду кожного з підприємств і є майном, що підлягає паюван-ню.

Отже, отпимане зазначеними господарствами
у відповідних відсот-ках майно бройлерної фабрики є колективною власністю цих
підприєм-ств.

Згідно із ст.8 Закону України “Про
колективне сільськогосподар-ське підприємство”
підприємство самостійно володіє, користується і розпоряджається
належними йому об'єктами власності. Право колектив-ної власності здійснюють
загальні збори членів підприємств, збори уповноважених або створений ними орган
управління підприємства, яко-му передано окремі функції по господарському
управлінню колективним майном.

Статтею 9 зазначеного Закону передбачено,
що до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних
виробничих та оборотніх фондів, створених за рахунок діяльності підприємства,
цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяль-ності інших
підприємств і організацій.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що
є у власності двох або більше осіб ( співвласників ), належить їм на праві
спільної власності.

Таким чином, майно підприємства, зокрема
його пайовий фонд, на-лежить членам підприємства на праві спільної часткової
власності, вони є співвласниками майна.

Згідно із ч.1 ст.358 ЦК України право
спільної часткової влас-ності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Як видно з ч.9 Порядку розподілу і
використання майна реоргані-зованих колективних сільськогосподарських
підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від
14 березня 2001 року № 62 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 04
квіт-ня 2001 року під № 305/5496, виділ із складу пайового фонду майна в натурі
окремим власникам або групам власників за їх бажанням у про-цесі рішення
майнових питань здійснюється підприємством - правонас-тупником ( користувачем )
на підставі рішення зборів співвласників.

Зазначене засвідчує те, що вирішення питань
про передачу члену сільгосппідприємства майнового паю у вигляді виділеного в
натурі ма-йна, відчуження зазначеного майна віднесено до виключної компетенції
загальних зборів членів підприємства або зборів уповноважених.

У матеріалах справи є копія договору
поступки вимоги ( а.с.6 ),

з
якого вбачається, що СТОВ “Борисівка” та ТОВ “Глибоке” в особі йо-го
керівників, з одного боку, іОСОБА_3 - з другого, уклали договір про поступку
вимоги, за умовами якого, “СТОВ “Борисівка” та ТОВ “Глибоке” передають ОСОБА_3.
право вимоги боргу з СВК ім.Татарбунарського повстання по розділительному
балансу від 14 гру-дня 1999 року. Борг складається з частки майна бройлерної
фабрики у наступних розмірах: СТОВ “Борисівка” - 27,9%, ТОВ “Глибоке” - 23,6%.
Всього сума боргу на 14 грудня 1999 року складає 51,5%.”

За цим договором керівниками зазначених
сільгосппідприємств передано повноваження стосовно пайового майна, що належить
членам їх підприємств на праві спільної часткової власності - співвласникам
майна, ОСОБА_3. Але це питання на загальних зборах або збо-рах уповноважених не
вирішувалосью. Тобто, по суті питання про від-чуження пайового майна було
вирішено без згоди співвласників майна керівниками підприємств, які не мали
повноважень на прийняття відпо-відного рішення і які фактично розпорядились
чужим майном.

У відповідності до ст.203 ЦК України
правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Але при укладенні зазначеного договору цих
вимог дотримано не було - зазначений договір не містить дати його укладення,
строку на-брання чинності та ін. Як не дотримано вимог ст.210 ЦК про державну
реєстрацію правочину.

Крім того, не дивлячись на те, що
представник СВК “Борисівсь-кий” не укладав з позивачем договору про поступку
вимоги боргу, про-те до позивача все ж надійшло право на частину майна
бройлерної фаб-рики - 36,4%, що належить СВК “Борисівський”.

Зазначені численні порушення вимог чинного
законодавства при укладенні згаданого правочину свідчать про нікчемність
правочину - договору поступки вимоги. Тому суд критично відноситься до нього,
не вважаючи його таким, що має юридичну силу.

Але визнати правочин нікчемним суд
позбавлений можливості, ос-кільки це б виходило за межі позовних вимог.

З копії акту прийому-передачі від 16
березня 2004 року ( а.с.7 ) видно, що на підставі договору про поступку вимоги,
укладеного між СТОВ “Борисівка” та ТОВ “Глибоке”, ОСОБА_3 від СВК
ім.Татар-бунарського повстання отримано у власність 51,5% майна бройлерної
фабрики, зокрема: 4 пташника, будівлю гуртожитка, будівлю прохідної та
приміщення вагової.

Оскільки зазначений акт складено на
підставі не маючого юридич-ної сили договору про поступку вимоги, то і сам цей
акт не може тяг-нути за собой будь-яких правових наслідків. Тому за позивачем
не мо-же бути визнано право власності на 51,5% майна бройлерної фабрики, а
саме: 4 пташника, будівлю гуртожитка, будівлю прохідної та приміщен-ня вагової.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.220,317,328,334,655, 657 ЦК України, ст.ст.208,209,213-215 ЦПК України, суд

В
И   Р   І
Ш   И   В:

Позов ОСОБА_3до ОСОБА_4, СВК
ім.Татарбунарського повстання, СТОВ «Борисівка», СВК «Бо-рисівський», ТОВ
«Глибоке» про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати дійсним правочин за договором купівлі-продажу від 25 березня
2004 року, який учинено між ОСОБА_4 таОСОБА_3, відносно приміщень бройлерної
фа-брики.

Визнати заОСОБА_3 право власності на майно бройлерної фабрики у
м.Татарбунари Одеської області, а саме: будівлю котельної, будівлю електроцеху,
будівлю ветеринарної лабора-торії, складське приміщення, приміщення кладової,
будівлю ремонтно-го боксу, будівлю автомобільного боксу, приміщення
напівпідвального складу, будівлю забійного цеху, приміщення кладової,
приміщення ск- ладу інвентаря, водонапірну башту, підсобне приміщення, чотири
цис- терни.

В задоволенні позову в іншій частині позовних
вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, СВК ім.Та-тарбунарського повстання на
користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 1700 грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення роз-гляду справи в розмірі 30 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом
20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження, яка подається протягом
10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя
Тимошенко