Справа №
22 Ц- 1098/ 2008 р.                                                  Головуючий у 1 інстанції Закаблук О.В.
Категорія 05, 21                                                                               Доповідач
у 2 інстанції Яворський М.А
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 березня 2008 року                                                                                                                                     м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді :      Яворського М.А.

суддів:                                Оношко Г.М., Березовенко Р.В.,

при секретарі                   Колесник Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Білоцерківського міськрайонного
суду Київської області від 21 грудня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про визнання права спільної
сумісної власності на житло, визнання права власності на 1/2 частину квартири
та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2007 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_1 та просила визнати АДРЕСА_1об'єктом спільної сумісної власності
подружжя її та відповідача  та за нею
право власності на 1/2 частину  вказаної
квартири вселивши її та її неповнолітніх дітей дочку ОСОБА_3, сина ОСОБА_4у
зазначену квартиру.

Свої вимоги мотивувала тим, що
вони  придбали разом з відповідачем під
час шлюбу вказану квартиру, яку оформили договором дарування на відповідача. За
час спільного подружнього життя з відповідачем вони значно поліпшили житлові
умови, встановили автономне опалення, зробили в квартирі ремонт, однак після
розірвання шлюбу відповідач не дає можливості проживати їй в квартирі разом з
двома неповнолітніми дітьми, а тому просить визнати квартиру об'єктом права
спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на половину
належної їм на праві спільної сумісної власності квартири та вселити її з
дітьми в спірне житло.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2007 року позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено частково.  Визнано АДРЕСА_1об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя  та визнано за
ОСОБА_2право власності на &frac12; частину
АДРЕСА_1

Судові витрати в сумі 8 грн. 50
коп., стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави.

В апеляційній скарзі відповідач по
справі ОСОБА_1  просить скасувати
зазначене рішення суду, як таке, що постановлено з порушенням норм
процесуального та матеріального права та ухвалити нове рішення яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, обґрунтовуючи свої доводи тим, що
спірна квартира  не була придбана ними
під час шлюбу, а була подарована йому, а тому відповідно до вимог ст. 57 ч.1
п.2 СК України не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є
його  приватною власністю та поділу не
підлягає.

Перевіряючи законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або
зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або
процесуального права.  Норми
матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Судом першої інстанції встановлено,
що позивачка по справі ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 21 січня 1989 року
по 08 червня 2006 року, що підтверджується відповідними доказами ( а.с.
8, 11).  Від спільного проживання у позивачки та відповідача є
двоє дітей - дочка ОСОБА_3, 1989 року народження та син ОСОБА_4, 1993 року
народження.

В період  шлюбу
згідно договору дарування від 28.06.1996 року відповідач по справі  ОСОБА_1
набув  права власності на
трикімнатну АДРЕСА_1,  в якій за спільні
грошові кошти подружжя було розпочато та проводився капітальний  ремонт: замінено вхідні двері, підлога, встановлено
автономне опалення, обшитий дерев'яною „вагонкою" балкон , чим значно
поліпшено житлові умови, істотно збільшено ринкову вартість квартири.

Вирішуючи вказаний спір та,
задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності
на &frac12; частину спірної
квартири,  суд першої інстанції виходив з
того, що  вказане нерухоме майно було
придбано подружжям в період шлюбу, а тому відповідно до вимог ст. 62 СК України
є спільним сумісним майном подружжя і відповідно до вимог ст. 63, 70 СК України
визнав що позивачка має право власності на &frac12; частину вказаної квартири.

Колегія суддів вважає даний висновок
суду першої інстанції таким, що не відповідає
нормам матеріального права, а рішення суду в частині задоволення позову
є незаконним та  підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення по суті позову
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів вказаної
цивільної справи АДРЕСА_1належить на праві
приватної власності ОСОБА_1відповідно до договору дарування укладеного 28
червня 1996 року.(а.с. 79-80). Зазначений договір дарування на даний час є
дійсним і ніким не оспорював ся та не скасовувався.

Відповідно до  вимог ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю
України від 20.06.1969 р. (який діяв на час набуття відповідачем по справі
права приватної власності на спірну квартиру) майно, яке належало кожному з
подружжя до одруження,  а також одержане
ним  під
час шлюбу в дар або в порядку успадкування,  є власністю кожного з них.

Аналогічна норма матеріального
права міститься і в ст. 57 ч.1 п.2 СК України.

Оскільки судом першої
інстанції  достовірно встановлено, що
відповідач по справі ОСОБА_1 набув права власності на АДРЕСА_1на підставі
договору дарування і вказаний договір ніким не оспорював ся, тому зазначене  нерухоме майно у відповідності до вимог ст.
24 КпШС України та ст. 57 ч.1 п.2 СК України
є власністю лише відповідача по справі а не спільною сумісною власністю
подружжя та поділу не підлягає, тому
позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права на &frac12;
частину вказаної квартири є
безпідставними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладені обставини
колегія суддів вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 21 грудня 2007 року в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 та в частині стягнення з ОСОБА_1 8 грн. 50 коп. судових витрат в дохід
держави  підлягає скасуванню з ухвалення
нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині  рішення
суду сторонами не оскаржується, а тому відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
підлягає залишенню без змін.

Керуючись  ст. ст. 303,
307,  309, 313-315  ЦПК України, ст. 24 КпШС України та ст. 57 ч.1 п.2 СК України,
колегія  суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1задовольнити .

Рішення  Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 21 грудня 2007 року
в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права
власності на &frac12; частини АДРЕСА_1та стягнення з ОСОБА_1в дохід держави 8 грн. 50
коп. судового збору, скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_2до ОСОБА_1 про визнання АДРЕСА_1спільною сумісною власністю подружжя та
визнання за нею права власності  на  &frac12;  частину вказаної
квартири.

В іншій частині рішення
Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2007 року
залишити без змін.

Рішення колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду
України протягом 2 місяців.

Головуючий :

Судді :