РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17
січня 2008 року Вишгородський районний суд Київської області в
складі

головуючого - судді

Чіркова Г.Є.,

при секретарі

Авраменко Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи - ОСОБА_3, Київське міське бюро технічної інвентаризації, Вишгородське
бюро технічної інвентаризації та Літківська сільська рада Броварського
Київської області, про поділ спільного нерухомого майна подружжя,

встановив:

ОСОБА_1
звернулася до суду з даним позовом, у зв'язку з розпадом сім'ї, що є підставою
для розірвання шлюбу, а посилаючись на виникнення права спільної сумісної
власності майна подружжя щодо кв. АДРЕСА_1 та земельної ділянки по вул. Тихій в
с. Літки Броварського району Київської області, порушує питання про їх поділ у
рівних частках, разом із визнанням її особистою приватною власністю кв.
АДРЕСА_2, набутої за час шлюбу.

Крім
того, висуває альтернативну вимогу про виплату ринкової вартості її частки в
спільному нерухомому майні.

У
судовому засіданні позивачка та її представник просили про задоволення позову з
викладених у ньому підстав.

Відповідач
та його представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що спірне
майно не є їхньою спільною сумісною власністю і поділене бути не може.

Вимогу
в частині визнання особистою приватною власністю 3-х кімнатної квартири вважали
безспірною, право власності на яку належить і оформлене за позивачкою.

Третя
особа з позовом погодилася і викладені в ньому обставини підтримала.

Заслухавши
учасників процесу, допитавши свідків і дослідивши матеріали справи, суд дійшов
наступного.

Як
убачається з матеріалів справи, з 6 грудня 1994 року сторони знаходилися в
шлюбі, який 30 жовтня 2007 року рішенням цього ж суду розірвано.

Разом з тим за твердженням сторін, яких
допитано як свідків, останні припинили фактичні шлюбні відносини близько 10
років тому, й з червня 1995 року проживали окремо, спільне господарство не
вели, кожен жив своїм життям, сімейні стосунки не підтримували.

Згідно
поданих суду доказів, позивачка за час шлюбу - 18 серпня 1995 року за особисті
кошти, одержані нею від продажу кв. АДРЕСА_3, придбала кв. АДРЕСА_2.

Дані
обставини вбачаються з договорів купівлі-продажу згаданих квартир, що вчинені
позивачкою в один і той же день - 18 серпня 1995 року, й на суму в розмірі -
574 000 000 крб.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини або чоловіка є, в тому числі майно
набуте, за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а тому заявлене
право позивачки в цій частині з наведених підстав є обґрунтованим і вимога про
таке підлягає задоволенню.

Стосовно
решти позовних вимог суд з'ясував, що рішенням Літківської сільської ради
Броварського району Київської області від 23 вересня 1992 року ОСОБА_2 виділено
у володіння земельну ділянку в розмірі 0,25 га для будівництва і обслуговування
жилого будинку в с. Літки по вул. О. Кошового, на підставі статей 31 і 67 ЗК
України 1992 року.

На
той час відповідач, згідно довідки Лівобережного відділу реєстрації шлюбів м.
Києва від 21 грудня 2007 року, перебував у шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано
22 листопада 1994 року.

20
травня 1998 року відповідно до договору міни, зазначена земельна ділянка обмінена
відповідачем на іншу - розміром 0, 210 га у тому ж с. Літки по вул. Тихій, яка
і є предметом спору в цій справі.

Таким
чином, дане майно набуто відповідачем до шлюбу й до спільної сумісної власності
подружжя не належить, на підставі статей 57 і 60 СК України.

Твердження
позивачки про те, що земельна ділянка одержана відповідачем в інтересах сім'ї й
у місцевості, де проживають її близькі родичі, які цьому сприяли, а тому в
інший спосіб відповідач її одержати не міг, на вимогах Закону і матеріалах справи
не ґрунтуються, а тому судом до уваги не беруться.

Крім
того, судом установлено й те, що після фактичного припинення шлюбних відносин
позивачка з третьою особою проживала в кв. АДРЕСА_2, а відповідач - у кв.
АДРЕСА_4 разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_5, та сестрою - ОСОБА_6, які втрьох
були її співвласниками.

Як
ствердили допитані відповідач та його сестра ОСОБА_6, з метою проживання в
окремих квартирах, вони як співвласники 4 грудня 2001 року продали спільну
квартиру, в якій проживали, а на отримані гроші придбали дві інші квартири, в
тому числі спірну кв. АДРЕСА_1.

Дані
обставини вбачаються з наданих суду договорів купівлі-продажу згаданих квартир
від 4 грудня 2001 року та 15 і 22 лютого 2002 року.

Враховує
суд і те, що придбання даної квартири сталося за час окремого проживання
подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин, яке за таких обставин
спільно ними не придбавалося, а тому відповідно до вимог ч. 6 ст. 57 СК України
дане майно не можна вважати спільним сумісним, яке поділу не підлягає.

При цьому, як ствердили свідки ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_6 і самі сторони, останні на той час мали напружені й неприязні
стосунки, спільне господарство не вели, спільних сімейних коштів не мали й
піклувалися особистими інтересами, а не інтересами сім'ї.

Твердження позивачки й свідка ОСОБА_8 про
надання відповідачу 8 000 доларів США на придбання цієї квартири в інтересах
сім'ї, суд до уваги не приймає, як ті, що на матеріалах справи не ґрунтуються.

Зокрема, дані твердження обставинам викладеним
у позові не відповідають, у яких йшлося про кошти в розмірі 5 000 доларів США,
що були змінені позивачкою в бік 8 000 доларів США після твердження про таку
вартість придбаної квартири відповідачем у судовому засіданні.

Письмові
докази про зазначене суду не представлено.

У той же час, показання свідків про вартість
придбаної нерухомості і передачу для цього коштів, на підставі ст. 218 ЦК
України суд до уваги не приймає, оскільки дані обставини визначаються змістом
письмових договорів і твердженнями свідків обґрунтуватися не можуть.

Як убачається зі змісту згаданих договорів
купівлі-продажу, відповідач та інші співвласники 4 грудня 2001 року продали кв.
АДРЕСА_4 за 14 570 грн., розподіливши грошові кошти між собою.

Після чого за дані кошти у розмірі 7 000
грн. відповідач 22 лютого 2002 року придбав спірну квартиру в м. Вишгороді, а
його сестра 15 лютого того ж року - кв. АДРЕСА_5 за 6 035 грн.

Таким
чином, кв. АДРЕСА_1 придбана відповідачем за особисті кошти й після фактичного
припинення шлюбних відносин, а тому підстав до її поділу як спільного сумісного
майна подружжя, суд не вбачає згідно вимог ст. 57 СК України.

Оскільки
в судовому засіданні відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не доведено, що
спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, вимоги позивачки
про його поділ задоволенню не підлягають.

При вирішенні цієї справи суд застосовує
норми чинного СК України, оскільки права і обов'язки сторін з приводу яких
виник спір продовжують існувати після набрання чинності СК України від 1 січня
2004 року.

Таким чином пред'явлений позов підлягає
частковому задоволенню.

Керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну
заяву задовольнити частково.

Визнати особистою приватною власністю
ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_2.

В задоволені решти позовних вимог стосовно
поділу кв. АДРЕСА_1 та земельної ділянки по вул. Тихій в с. Літки Броварського
району Київської області відмовити.

Рішення
набирає законної сили протягом 10 днів з дня його проголошення і може бути
оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання в зазначений строк заяви про її
оскарження та протягом 20 днів після цього апеляційної скарги або в порядку ч.
4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя