АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26
лютого 2008 року                                                                                           м.  Одеса

Колегія
судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

головуючого                                            Сегеди
С. М. ,

суддів:                                                       Виноградової
Л.Є.,

Гайворонського
С. П.,

при
секретарі                                           Шкрабак
В.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 на заочне рішення Суворовського
районного суду м.  Одеси від 17 вересня
2007 року,  у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4,  ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
Одеської міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна,  про встановлення факту
перебування у фактичних шлюбних відносинах та проживання однією сім'єю,  про визнання спадкоємцем за законом четвертої
черги,  про встановлення факту прийняття
спадщини і про усунення від права на спадщину,
третя особа,  що не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Одеська товарна біржа,  та за зустрічним позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_4,  ОСОБА_3,
ОСОБА_5,  ОСОБА_6,  Одеської міської ради про визнання дійсним
договору купівлі-продажу нерухомого майна,
про визнання недійсним договору дарування,  про визнання права власності у порядку
спадкування,  зобов'язання відповідачів
не перешкоджати у здійсненні права власності,
виселення та зняття з реєстраційного обліку,  треті особи,
які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні
відповідача: Одеська товарна біржа,
Восьма Одеська державна нотаріальна контора,  Суворовський районний відділ Одеського
міського управління МВС України в Одеській області,

встановила:

06
квітня 2005 року позивач ОСОБА_3 звернулась із зазначеним позовом,  мотивуючи свої вимоги тим,  що з 1995 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 вона знаходилась
у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7.
Вони спільно господарювали,
проживали однією сім'єю,  мали
єдиний бюджет.

05 липня
1996 року вони за спільні кошти придбали у ОСОБА_4 у власність квартиру
АДРЕСА_1,  згідно договору
купівлі-продажу № 15371,  що був
укладений на Одеській товарній біржі. Вказаний договір був оформлений на
ОСОБА_7,  та був зареєстрований в ОМБТІ
18 липня 1996 року.

Позивач
зазначила,  що цей договір на той час не
був посвідчений нотаріально,  оскільки
обов'язкового нотаріального посвідчення цього договору на той час не
вимагалось,  а в подальшому в зв'язку зі
смертю ОСОБА_7 його нотаріальне посвідчення стало неможливим.

Головуючий
у першій інстанції: Кисельов В.К.                                   Справа
№ 22ц-159/2008 р

Доповідач:
Сегеда С. М.                                                                         Категорія:
ЦПК: 5,  30

2.

25 липня
1997 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_3 1/2 частину зазначеної квартири,  про що був укладений договір дарування та
посвідчений у Восьмій Одеській державній нотаріальній конторі м.  Одеси.

Після
смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1.

Вважаючи
себе спадкоємцем четвертої черги з тих підстав,
що на протязі дев'яти років перебувала у фактичних шлюбних відносинах з
ОСОБА_7,  вела з ним спільне
господарство,  проживала однією
сім'єю,  та після смерті фактично
прийняла спадщину,  так як постійно
проживала в квартирі,  сплачувала
комунальні послуги,  позивач ОСОБА_3
просила усунути від спадщини спадкоємців першої черги ОСОБА_1 та ОСОБА_2,  на підставі п. 5  ст.
1224 ЦК України.

В
обгрунтування своїх вимог вона пояснила,
що зазначені відповідачі - це діти ОСОБА_7,  за життя батька його долею,  а також його станом здоров'я не цікавились,  матеріальної допомоги не надавали,  участь у похованні не приймали.

Посилаючись
на зазначені обставини,  позивач просила
визнати дійсним договір № 15371 купівлі-продажу спірної квартири,  укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7,  посвідченого Одеською товарною біржею 05
липня 1996 року,  встановити факт
перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7,  визнати її спадкоємцем четвертої черги,  встановити факт прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_7 у вигляді 1/2 частини зазначеної квартири,  усунути від права на спадщину ОСОБА_1 та
ОСОБА_2

Відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_3 не визнали,  просили в їх задоволенні відмовити і
звернулись до суду із зустрічним позовом,
який в подальшому уточнювали,  про
визнання договору № 15371 купівлі-продажу спірної квартири дійсним,  визнання недійсним договору дарування 12
частини квартири,  укладеного між ОСОБА_7
та ОСОБА_3,  посвідченого 25 вересня
1997року державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори
Туйск Фаїною Леонтіївною,  визнати за
кожним із них право власності у порядку спадкування на 12 частини спірної
квартири,  усунути перешкоди у здійсненні
права власності шляхом виселення ОСОБА_3,
ОСОБА_5,  ОСОБА_6 із квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення,  а також зняти їх з реєстраційного обліку.

Відповідачка
ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась,
оскільки місце її перебування суду невідоме (т.1,  а.с.
53, 54, 74),  про розгляд справи
була повідомлена через оголошення в друкованих засобах масової інформації
загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження (т. 2,  а.с.
33, 35).

Заочним
рішенням Суворовського районного суду м.
Одеси від 17 вересня 2007 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 було
відмовлено,  а зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_2,  ОСОБА_1 були задоволені
частково та було визнано дійсним договір № 15371 купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1,  укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7,  посвідченого Одеською товарною
біржею та було визнано за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право власності по 14 частці
спірної квартири,  в решті позовних вимог
також було відмовлено.

В
апеляційні скарзі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ставлять питання про скасування судового
рішення і ухвалення нового,  яким
задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі,  а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовити. Мотивують свої вимоги порушенням судом першої інстанції вимог
матеріального і процесуального законодавства,
що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

3.

В
апеляційні скарзі ОСОБА_3 вказує на порушенням судом першої інстанції вимог
матеріального і процесуального законодавства,
а тому ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового,  яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 відмовити,  задовольнити її
вимоги,  у тому числі ті,  які виходять за межі позовних вимог,  оскільки не були нею заявлені в суді першої
інстанції і не були предметом судового розгляду.

Так,  в апеляційній скарзі,  крім вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
ОСОБА_3 ставить питання про зміну черговості одержання права на спадщину
і надання їй права на отримання спадщини разом із спадкоємцями першої
черги,  визнання за нею права власності
на 1/6 частку спірної квартири,
припинення права власності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 13 частки
спірної квартири і зобов'язання ОСОБА_3 сплатити відповідачам компенсацію за
13 частку квартири.

Перевіривши
законність і обгрунтованість судового рішення,  доводи апеляційних скарг,  судова колегія дійшла висновку про
необхідність часткового задоволення апеляційних скарг та зміни судового
рішення.

У
відповідності за  ст.  213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим.

Законним
є рішення,  яким суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом.

Обгрунтованим
є рішення,  ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин,  на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Судом
першої інстанції встановлено,  що 05
липня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був укладений договір № 15371
купівлі-продажу нерухомого майна,  який
був посвідчений Одеською товарною біржею. 18 липня 1996 року цей договір був
зареєстрований Одеським міським бюро технічної інвентаризації. Відповідно до
умов договору у власність ОСОБА_7 перейшла квартира АДРЕСА_1,  (т.1,
а.с.  6-7).

Суд
вірно встановив,  що сторони оформили
вищевказаний договір у письмовій формі,
як того вимагала  ст.  44 ЦК
України,  в редакції 1963 року,  угода відповідала вимогам закону і інтересам
сторін,  оскільки  ст.  15
Закону України „Про товарну біржу" передбачено,  що угоди,
зареєстровані на біржі,  не підлягають
нотаріальному посвідченню..

Згідно
"Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме
майно",  затвердженого Міністерством
юстиції України 07 лютого 2002 року за № 7/5,
договори купівлі-продажу посвідчені на біржі,  не входять до переліку документів,  на підставі яких проводиться реєстрація права
власності. Оскільки вищевказане Положення на час укладення сторонами договору
не існувало,  ОМБТІ на законних підставах
зареєструвало право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру.

Після
смерті ОСОБА_7 стало неможливим нотаріальне посвідчення вищевказаного
договору,  тому суд на підставі  ст.  47
ЦК України,  в редакції 1963 року обгрунтовано визнав його
дійсним.

Судом
також було вірно встановлено,  що 25
вересня 1997 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 1/2
частки спірної та посвідчений державним нотаріусом Восьмої Одеської державної
нотаріальної контори м.  Одеси Туйск Ф.Л.
(т. 1 а.с.  8).

Суд
першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку,  що позовні вимоги позивачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 за зустрічним позовом про визнання вищевказаного договору недійсним не
підлягають задоволенню,  оскільки договір
дарування квартири був укладений відповідно до
ст.  244 ЦК України,  в редакції 1963 року,  посвідчений нотаріально,  волевиявлення ОСОБА_7 на дарування квартири
не викликає сумнівів,  оскільки договір
був укладений в межах мирової угоди між сторонами в договорі (т.1,  а.с. 83, 84).

4.

Більш
того,  ОСОБА_7 за життя не звертався до
суду з вимогами про визнання вищевказаного договору недійсним,  строк позовної давності за вищевказаними
вимогами сплив ще в 2000 році. У зв'язку з цим,
до спадкоємців не перейшло право щодо визнання договору дарування
недійсним,  оскільки це питання не було
порушено спадкодавцем.

З цих
підстав суд правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 про виселення відповідачів ОСОБА_3 зі спірної квартири. Відмовляючи в
задоволенні вимог про зняття їх з реєстраційного обліку,  суд обгрунтовано зазначив,  що ОСОБА_3 у спірній квартирі не зареєстровані
(т.1.,  а.с.  66,
286).

Судом
встановлено,  що після смерті ОСОБА_7
(т.1,  а.с. 18) залишилось спадкове майно
- 1/2 частина спірної квартири,  однак
через посвідчення договору купівлі-продажу квартири на Одеській товарній
біржі,  листом Восьмої Одеської державної
нотаріальної контори за № 229 спадкоємцям було відмовлено у видачі свідоцтва
про право на спадщину (т.1,  а.с.  62).

Оскільки
спадкоємцями першої черги за законом є відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (т.1,  а.с.
65),  котрі у встановленому законом
порядку своєчасно подали заяви щодо прийняття спадщини,  згідно спадкової справи,  заведеної Восьмою Одеською державною
нотаріальною контрою (т. 1,  а.с.
40),  тобто прийняли спадщину у
відповідності з вимогами  ст.  1268-1270 ЦК України в редакції 2003 року,  суд обгрунтовано визнав за кожним із них
право власності на 14 частку спірної квартири.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання її спадкоємцем четвертої
черги,  суд правильно виходив із
того,  що позивач не довела суду факту
проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш ніж п'ять років до часу
відкриття спадщини.

Стосовно
усунення від спадкування відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1,  то суд дійшов також правильного висновку про
те,  що згідно матеріалів справи ОСОБА_7
не потребував опікування,  матеріального
забезпечення або іншого стороннього догляду,
оскільки у безпорадному стані не перебував,  що підтверджено висновком комісійної
судово-медичної експертизи № 213 від 21 серпня 2006 року (т.1,  а.с.
260-271).

Також
позивач ОСОБА_3 не надала суду достатніх доказів того,  що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не
приділяли достатньої уваги своєму батькові,
не надавали йому матеріальної допомоги.

З цих
підстав,  суд вмотивовано зазначив про
неможливість застосування положень п. 5  ст.
1224 ЦК України
і відмовив позивачу ОСОБА_3 в задоволенні даних позовних вимог.

Також
суд першої інстанції вірно встановив,  що
саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як правонаступники мають право ставити питання щодо
визнання дійсним договору № 15371 купівлі-продажу спірної квартири,  укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_7,  посвідченого Одеською товарною біржею 05
липня 1996 року,  та вірно відмовив ОСОБА_3
в задоволені аналогічних позовних вимог.

Враховуючи
той факт,  що ОСОБА_3 належить 1/2 частка
спірної квартири,  а ОСОБА_2 і ОСОБА_1
інша 12 частка квартири,  остання є
об'єктом спільної часткової власності.

Відповідно
до ч. 1  ст.  358 ЦК
України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за
їхньою згодою.

З огляду
на викладене,  колегія суду погоджується
з висновком суду першої інстанції про те,
що позивач ОСОБА_3,  а також
відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 можуть спільно проживати і користуватись
квартирою.

Що
стосується вимог ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про зміну черговості одержання
права на спадщину і надання їй права на отримання спадщини разом із
спадкоємцями першої черги,  визнання за
нею права власності на 1/6 частку спірної квартири,

5.

припинення
права власності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 13 частки спірної квартири
і зобов'язання ОСОБА_3 сплатити відповідачам компенсацію за 13 частку
квартири,  то ці вимоги не були заявлені
в суді першої інстанції.

У
відповідності з ч. 1  ст.  303 ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції.

З цих
підстав вищезазначені вимоги ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не підлягають
задоволенню.

Судова
колегія погоджується з доводами апелянта ОСОБА_3 з приводу незаконності
ухвалення заочного рішення у справі,
оскільки у відповідності з ч. 2
ст.  224 ЦПК України заочне рішення
може бути ухвалене лише у разі неявки до суду всіх відповідачів.

Так,  ОСОБА_3 є позивачем і одночасно відповідачем
по зустрічному позову,  рівно як і
ОСОБА_5,  ОСОБА_6,  ОСОБА_4,
а ОСОБА_2,  ОСОБА_1,  ОСОБА_4 є відповідачами по первісному позову
і позивачами по зустрічному,  тому у суду
не було правових підстав для ухвалення заочного рішення.

Також суд
допустився помилки при розподіленні судових витрат.

Судова
колегія виходить із того,  що вартість
спірної квартири складає 27325 грн.,  а
12 її частина 13663 грн. (т.1,  а.с.
11).

При
зверненні до суду ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 85 грн. (т.1,  а.с. 5),
в той час як повинна була сплатити 136, 63 грн.,  ОСОБА_1 сплатили - 102 грн. (т.1,  а.с. 58, 111),  в той час як повинні були сплатити 281, 75
грн.,  із яких 273, 25 грн. - за вимоги
матеріального характеру і 8, 50 грн. - за вимоги нематеріального характеру.

Всього
по справі було сплачено сторонами судового збору 187 грн.,  в той час як повинно бути сплачено 418, 38
грн.

Так як у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено,
а позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 задоволені частково,  з останніх підлягає стягненню на користь
держави в рівних частках судовий збір у сумі 43, 12 грн.,  а з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір
на користь держави у сумі 188, 26 грн.

Крім
того,  враховуючи те,  що ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом в
квітні 2005 року,  суд безпідставно
стягнув з неї витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у
розмірі 30 грн.

Також
судова колегія вважає за необхідне розподілити між зазначеними сторонами в
рівних частках судові витрати,  пов'язані
з викликом до суду апеляційної інстанції через засоби масової інформації,  так як в матеріалах справи відсутні письмові
докази таких витрат у суді першої інстанції.

Зазначені
витрати несла позивач ОСОБА_3 у загальній сумі 1943, 90 грн. (т.2,  а.с. 142,
236-238),  а тому судова колегія
вважає за необхідне стягнути на її користь з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 12 частку цих
витрат,  що складає 971, 95 грн.

З огляду
на викладене,  суд першої інстанції
правильно з'ясував обставини,  що мають
значення для справи,  ухвалив законне і
обґрунтоване рішення,  проте допустився
помилки в застосуванні норм процесуального права,  у зв'язку з чим рішення суду підлягає
зміні,  в частині розподілу судових
витрат та виключення із його назви слово "заочне".

Керуючись
п. 5 ч.3  ст.  79,
ч.ч. 1,  5  ст.
88,  п.3 ч.1  ст.
307,  п. 4 ч. 1  ст.
309,   ст.  ст.
313,  314, 316, 317, 319 ЦПК
України,  колегія суддів

вирішила:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1,  ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 17 вересня 2007 року змінити. Виключити із назви рішення слово
"заочне".

6.

П. 11. та
п. 12 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

П.11:
"Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 188, 26
грн."

П.12:
"Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави в рівних частках судовий
збір,  з кожного по 21, 56 грн.,  а всього у сумі 43, 12 грн."

Доповнити
резолютивну частину рішення п. 13 наступного змісту: "Стягнути з ОСОБА_1
та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рівних частках судові витрати,  з кожного по 485, 98 грн.,  а всього у сумі 971, 95 грн."

В іншій частині
рішення залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з моменту проголошення.