РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2008 р.                                                                             справа № 2 - 2515 /08

Приморський районний
суд м. Одеси в складі: головуючого - судді
Турецької І.О.,

при секретарі - Скоріній
Т.С.

за участю представників
:

від позивачки
ОСОБА_1 за  первісним позовом
та  відповідачки за зустрічним позовом - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

від відповідача за
зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3

від відповідачки за
первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про
визнання договору дарування
квартири частково недійсним, визнання права власності на дану частку нерухомого майна, стягнення моральної шкоди

та за зустрічним позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод в здійсненні
права власності, шляхом заборони вселяти інших осіб без згоди власника,

до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні
права власності шляхом виселення та
стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Правова позиція відповідачки за
первісним позовом

та
позивачки за зустрічним позовом:

Відповідачка
ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_5 позов не визнали, заперечували відносно його
задоволення, пояснивши суду, що позивачка на момент вчинення спірного договору
дарування повністю розуміла значення своїх дій та могла контролювати їх.

ОСОБА_6
пояснила, що знайома з ОСОБА_1 на протязі 40 років, вони були подругами, а в
останні роки, коли здоров'я
позивачки за первісними позовом суттєво погіршилося, ОСОБА_6 постійно їй
допомагала у побуті, за її рахунок робила необхідні покупки та сплачувала
комунальні послуги. Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 вирішили подарувати їй свою
частину квартири. Для здійснення такої угоди ОСОБА_6 запропонувала їм надати їй
доручення на приватизацію їх квартири, яка була посвідчена нотаріусом 14 серпня
2003 року. Після здійснення приватизації,
07 травня 2004 року на дому у ОСОБА_1 нотаріусом було посвідчено договір
дарування на користь ОСОБА_6 Під час здійснення угоди нотаріус прочитав договір
дарування уголос українською та російською мовами, з боку ОСОБА_1 не було
ніяких заперечень, вона перебувала в нормальному фізичному стані.

Мотив
здійснення дарування з боку ОСОБА_1 відповідачка пояснити не змогла, при цьому
підкреслила, що ніяких додаткових зобов'язань взамін прийнятого дару на себе не
взяла. В період здійснення оскаржуваного дарування ОСОБА_1 постійно читала
книжки, вишивала бісером, після 2006 року стан її здоров'я різко погіршився.

В червні
2006 року представник відповідачки ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 звернувся до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 з зустрічним позовом про усунення перешкод в здійсненні права
власності та просив заборонити ОСОБА_1 надавати можливість проживання іншим
особам без згоди ОСОБА_6, виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути з
нього моральну шкоду в сумі 50000 грн.

В ході
судових засідань зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про усунення
перешкод в здійснені права власності та стягнення моральної шкоди ОСОБА_6 та її
представник - ОСОБА_5 підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Позивачка
за зустрічним позовом зазначила, що після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, до
ОСОБА_1 переїхав її син - ОСОБА_2, його вселення з власником житла узгоджено не
було.

Ігноруючи
вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_2 в спірних кімнатах змінив замок до вхідних дверей та
виконував там ремонтні роботи, що спричиняє перешкоди в володінні, користуванні
та розпорядженні належним ОСОБА_6 майном,що нанесло їй моральну шкоду, яку вона
оцінює в 50000 грн.

Правова позиція відповідача за
зустрічним позовом ОСОБА_2:

ОСОБА_2 заперечував проти
задоволення зустрічного позову, пояснивши суду, що ніколи не вселявся у спірну
квартиру та не мешкав там постійно, у зв'язку з чим, немає предмету спору.

ОСОБА_2
також пояснив суду, що відвідував та відвідує зараз ОСОБА_1, так як є її сином,
та повинен допомагати своїй матері, якій вже 82 роки, та яка страждає тяжкими
психічними розладами та хронічними фізичними захворюваннями, вже не здатна
самостійно піклуватися про себе, потребує сторонньої допомоги, яку крім нього
здійснити нікому.

Правова позиція
позивачки за первісним позовом

та
відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1:

В травні
2006 року ОСОБА_1 та її представники звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6
про визнання договору дарування квартири недійсним, мотивуючи свої вимоги, тим,
що при укладенні 07 травня 2004 року договору дарування 397/1000 частин
квартири спільного заселення під АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 були порушені
конституційні права і свободи позивачки і відповідачка незаконно заволоділа її
майном. Крім того, позивачка просила визнати правочин недійсним на підставі
того, що його було укладено під впливом обману.

В лютому
2007 року позивачка та її представники змінили підставу позову і просили
визнати правочин частково недійсним, визнати право власності на її частку
нерухомого майна та стягнути з ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 50000 грн., на
підставі того, що на момент здійснення договору дарування ОСОБА_1 не розуміла
значення своїх дій та не могла ними керувати внаслідок наявних у неї психічних
захворювань.

В
процесі розгляду справи позивачка та її представники підтримали свої позовні
вимоги, пояснивши суду що 07 травня 2004 року ОСОБА_6 привезла до квартири
ОСОБА_1 державного нотаріуса ОСОБА_15, якою було оформлено документ, який, як
потім з'ясувалося, був договором дарування частини квартири на користь
відповідачки. Обставини вказаної угоди, факт здійснення підпису та сам факт
дарування ОСОБА_1 не пам'ятає. Зміст документа не був нею прочитаний внаслідок
розвинутої вікової катаракти. Через напівсумлінний стан вона не змогла
зрозуміти назви та тексту документа та характер дій, які вчинялися сторонами.

Про
зміст укладеного ОСОБА_1 правочину їй стало відомо лише після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7. Окрім того, починаючи з травня  2006 р. відповідачка разом зі своїм сином
ОСОБА_8 в присутності своєї доньки ОСОБА_9 з незрозумілих підстав почали
виносити речі з квартири позивачки за первісним позовом. Після цього ОСОБА_6 ще
декілька разів здійснювала спробу проникнути до квартири, приводила до неї
незнайомих людей з метою майбутнього її продажу.

Під час
дачі особистих пояснень в суді, ОСОБА_1 підкреслила, що ніколи не мала наміру
та внутрішнього волевиявлення подарувати, іншим способом розпорядитися вказаною
квартирою та будь-яким іншим своїм майном на користь ОСОБА_6 чи будь-кого, окрім
свого сина ОСОБА_2 та онука.

Представники
позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважали, що
укладений від імені ОСОБА_1 ОСОБА_7 договір дарування 397/1000 частин квартири
спільного заселення під АДРЕСА_1 суперечив внутрішній волі позивачки, в момент
укладення договору, вона не розуміла значення своїх дій та не могла ними
керувати. Просили таку угоду згідно зі статтею 225 ЦК України визнати судом
недійсною, повернути сторони у первісний стан та визнати за ОСОБА_1 право
власності на 397/2000 частин квартири АДРЕСА_1. Крім того, наполягали на
стягненні моральної шкоди з ОСОБА_6 на користь позивачки у розмірі 50000 грн, у
зв'язку з тим, що відповідачка цілеспрямовано використала безпорадний стан
ОСОБА_1, з метою заволодіння її частиною квартири шляхом підписання нотаріально
посвідченого договору.

Представники
ОСОБА_1 заперечували відносно задоволення зустрічного позову, пояснивши суду,
що ОСОБА_2 ніколи не вселявся у вказану квартиру та не мешкав там постійно, у
зв'язку з чим не має предмету спору. Крім того, представники ОСОБА_2 та ОСОБА_1
вважають, що зустрічна позовна заява має явно надуманий характер та була
заявлена з метою вчинення тиску на їх сторону, є нічим іншим як процесуальним
засобом, спрямованим на затягування строків розгляду справи.

Мотивувальна
частина рішення:

Суд,
з'ясувавши обставини справи те перевіривши їх доказами, вважає, що первісний
позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову
належить відмовити на наступних підставах.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ОСОБА_7 володіли на праві
власності 397/1000 частин квартири загального користування під АДРЕСА_1.
Зазначена частина квартири належали їм в рівних частках на підставі Свідоцтва
про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської міської ради 20.11.2003 р. ( а.с. 23, 163).

Згідно
довідки про склад сім'ї та прописку № 371 від 15.05.2006 р. та технічного
паспорту на квартиру від 18.04.2006 р. вказана частина квартири складається з 2
кімнат житловою площею 15,9 та 16,0 кв. м. ( а.с. 16-17, 33-35).

Відповідачка
за первісним позовом ОСОБА_6 мешкає в кв. №3 та є сусідкою ОСОБА_1 по будинку
АДРЕСА_1. і протягом 2003-2004 років допомагала їй по господарству, купувала за
її гроші продукти харчування, за  рахунок
позивачки сплачувала комунальні послуги. ( а.с. 153-154, 185-187).

07
травня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали нотаріально посвідчений договір
дарування 397/1000 частин квартири спільного заселення під АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_6 (а.с.15)

ОСОБА_1
багато років працювала лікарем-анестезіологом в МКБ № 1 м. Одеси, а потім у
період з 1989 р. по 2001 р. - лікарем-лаборантом. На підставі
довідки-характеристики з останнього місця роботи, вона була довірливою людиною,
відрізнялась здатністю до необґрунтованих дій, легко засмучувалась, каялась. З
часом працювати їй стало тяжко, поступово погіршувалося здоров'я, стали
знижуватися пам'ять, погіршуватися свідомість та сприйняття навколишніх подій
та явищ, крім того, постійна робота з мікроскопом дуже погано вплинуло на зір,
що примусило її залишити роботу у 2001 р. (а.с. 20).

Відповідно
до довідки міської поліклініки № 12 від 22.05.2006 р., ОСОБА_1 з 1989 року
знаходилась під наглядом вказаної установи з діагнозом: церебральний атеросклероз,
хронічна серцева недостатність II - III ст., дисциркуляторна енцефалопатія III
стадії зі зниженням інтелектуально-мнеститичних функцій. (а.с. 19).

Відповідно
довідки Міської поліклініки № 12 від 16.05.2006 р., ОСОБА_1 знаходилась під
наглядом з основним діагнозом: вікова розвинута катаракта, гіперметропія
слабкого ступеню, ангіосклеротичні застойні диски зорових нервів. (а.с. 180).

Згідно
відповіді Міської поліклініки № 12 від 17.01.2007 р. за № 14 на запит суду
вбачається, що ОСОБА_1 обстежувалася на дому невропатологом ОСОБА_11 та
дільничним терапевтом Головацькою Т.О., окулістом Григоренко Є.І., були
встановлені наступні діагнози: неврапотолог - дисциркуляторна енцефалопатія III
стадії на фоні церебрального атересклероза, зі зниженням інтелектуально
-мнестичних функцій; терапевт: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний
кардіосклероз, атеросклероз аорти і коронарних артерій. Крім того, з 13.09.2006
р. по 19.09.2006 р. лікувалася в МКБ № 1 з діагнозом - виразкова хвороба шлунку
в стадії погіршення. (а.с. 143).

Відповідно
до відповіді № 07-В/251 від 22.01.2007 р. Одеського обласного
психоневрологічного диспансеру на запит суду, ОСОБА_1 була обстежена
лікарем-психіатром ООПНД, яким було встановлено діагноз: психорганічний синдром
складного ґенезу (хронічний алкоголізм, церебральний атеросклероз) по
дементному типу з афективними порушеннями. (а.с. 160).

З
відповіді № 937-В від 18.10.2006 р. Одеського обласного психоневрологічного
диспансеру на адвокатський запит вбачається, що ОСОБА_1 одноразово оглянута
лікарем-психіатром диспансеру. Діагноз: психорганічний синдром складного
ґенезу  (алкоголізм, церебральний
атеросклероз) по дементному типу з афективними порушеннями. (а.с. 67).

При
дослідженні записів лікаря -невропатолога ОСОБА_10 судом встановлено, що він
15.04.2004 р., тобто до моменту укладення договору дарування від 07.05.2004 р.,
здійснив огляд ОСОБА_1 на дому та зафіксував скарги на головні болі,
запаморочення, шаткість, погану пам'ять, плаксивість, пригнічення, безсоння. Зі
слів хворої, вона щоденно зловживає алкоголем, який їй приносить ОСОБА_6 та
сусіди, не пам'ятає поточного року, місяця, дня, пам'ять на поточні події
значно знижена, неохайна, критика к своєму стану знижена. Діагноз:
дисциркуляторна енцефалопатія III стадії складного ґенезу (атеросклеротична,
інтоксикаційна) з вираженим інтелектуально-мнеститичним зниженням, хронічна
недостатність мозкового кровообігу,  з
вираженим вестибуло-атактичним синдромом, астено-депресивний синдром,
алкогольне сп'яніння. 05.05.2004 р., тобто за 2 дні до моменту оскаржуваного
правочину лікар підтверджує діагноз та симптоматику ОСОБА_1, яка і в цей раз
знаходилась у стані сп'яніння. (а.с. 68-73).

З
записів, які були зроблені в амбулаторній медичній карті вбачається, що ОСОБА_1
багато років хворіє виразковою хворобою шлунка, хронічним гастродуоденітом,
лікувалася самостійно, приблизно у 2004 році зверталася к невропатологу
поліклініки № 12 ОСОБА_11, яка діагностувала дисциркуляторну енцефалопатію III
стадії на фоні церебрального атеросклерозу. В подальшому, при обстеженнях в
МКБ № 12 цей діагноз підтверджується. Крім того, в грудні 2006 р. ОСОБА_1
обстежена окулістом, який підтвердив наявність катаракти, ангіосклерозу
сітчатки.(а.с. 111-127).

Наявність
тяжкого психічного розладу у ОСОБА_1 на момент оформлення договору дарування
від 07.05.2004 р. підтверджується наряду з письмовими доказами і поясненнями
свідків, які зазначили наступне.

Так,
свідок ОСОБА_10 пояснив, що він є лікарем - невропатологом поліклініки № 29 м.
Одеси. Він здійснював обстеження та нагляд ОСОБА_1 починаючи з квітня 2004
року, виявив дискуляторну енцефалопатію 3 ступеня, психорганічний синдром
складного ґенезу викликаний церебральним атеросклерозом, порушення
кровопостачання головного мозку незворотного характеру. Він вказав, що ОСОБА_1 постійно
перебувала в стані алкогольного сп'яніння, хоча це було категорично
недопустимим та лише погіршувало її стан. Внаслідок цього, вона погано
усвідомлювала оточуючі явища, постійно забувала свої поточні дії, хоча
пам'ятала події далекого минулого. Крім того, він вважав, що ураження сосудів
головного мозку відповідачки носили незворотний (органічний) характер,
лікування позитивного ефекту не давало. Знаходячись в такому стані ОСОБА_1 не
могла свідомо укладати правочини відносно розпорядження майном. Записи, які
були здійснені при обстеженні ОСОБА_10 були долучені до матеріалів справи.
(а.с. 212-213).

Свідок
ОСОБА_11 пояснила, що вона є лікарем -невропатологом поліклініки № 12 м. Одеси,
у зв'язку з функціональними обов'язками декілька разів відвідувала позивачку.
ОСОБА_1, на її погляд, страждає дискуляторним атеросклерозом, дискуляторной
енцефалопатієй 3 ст. Пояснила суду, що у ОСОБА_1 було виявлено органічне
ураження та загибель нервових клітин мозку. Діагноз базувався на об'єктивних даних
про стан здоров'я
позивачки. У 2003 - 2004 роках позивачка страждала головними болями, у зв'язку
з чим і досліджувалась. Вона перебувала в неадекватному стані, була збуджена,
говорила нісенітниці. Карточка хворої була втрачена,  внаслідок чого ОСОБА_1 була повторно досліджена
комісією лікарів. Медична карта була долучена до матеріалів справи. Крім того,
як дальній родич, свідок відвідувала ОСОБА_1 з початку 90-х років, вже у цей
період вона вела себе неадекватно, ніколи не говорила про господарство, життєві
речі, також ОСОБА_1 разом з ОСОБА_7 постійно держали у себе в квартирі великих
мавп, що на думку свідка є проявом психопатичних рис характеру. (а.с. 214-217).

Свідок
ОСОБА_2, який є сином позивачки, пояснив, що ОСОБА_1 зловживала алкогольними
напоями, які їй цілеспрямовано приносила ОСОБА_6, тримала мавп, після
закінчення роботи стан психічного здоров'я погіршувався, вона не могла
контролювати та нести відповідальність за них.

Свідок
ОСОБА_12, пояснила, що є сусідкою позивачки протягом останніх 17 років.
Позивачка перебувала під постійним впливом ОСОБА_7 Вважає, що позивачка не
могла самостійно приймати важливі та вольові рішення відносно відчуження своєї
власності. За її словами ОСОБА_1 дуже зловживала алкоголем, який їй приносили
ОСОБА_6 та її родичі. Крім того, вказаний свідок підтвердила самовільний, без
згоди ОСОБА_1 винос її речей зі сторони ОСОБА_6 та її родичів після смерті
ОСОБА_7 (а.с. 216-217).

Слід
зазначити, що тяжкі психічні розлади в виді дисциркуляторної енцефалопатії III
стадії у хворої ОСОБА_1 за своїм характером не виключали того, що вона
зовнішньо могла залишатися впорядкованою, зберігати звичні автоматизовані
навички, частково себе обслуговувати, та створювати враження нормальної людини.
Тому, суд критично ставиться до свідчень свідка ОСОБА_13, яка пояснила, що знає
свою сусідку ОСОБА_1 більше 10 років і вказала, що позивачка ніколи не
страждала психічними захворюваннями, правильно відповідала на питання, постійно
читала книги, вишивала бісером, могла відповідати за свої дії та свідка
ОСОБА_14, який пояснив, що знає ОСОБА_1 з 1963 р. так як проживали по сусідству
та стверджував, що позивачка не мала ніяких психічних розладів та подарувала
свою частину квартири ОСОБА_6 внаслідок дружніх відносин між ними та того, що
відповідачка постійно допомагала ОСОБА_1

Допитана
в якості свідка нотаріус ОСОБА_15 не надала свідчень з яких можливо було точно
встановити медичний стан ОСОБА_1, лише зазначила, що в момент укладення угоди
вона для позивачки повністю прочитала текст договору та позивачка погодилася з
його змістом. ОСОБА_1 мала нормальний зовнішній вигляд та її дієздатність не
викликала у неї сумнівів (а.с. 164-167).

14
лютого 2007 р. за клопотанням сторін судом була постановлена ухвала про
призначення судово-психіатричної експертизи для вирішення питання відносно
усвідомлення значення дій зі сторони ОСОБА_1 та можливості їх контролювати під
час укладення нею договору дарування від 07 травня 2004 року, проведення якої
було доручено Одеської обласної психіатричній лікарні № 1.

За
клопотанням сторін по справі на вирішення експертизи були поставлені наступні
питання:

- Які
психічні захворювання чи відхилення має ОСОБА_1 і чи здатні вони впливати на її
інтелектуальні здібності, її можливість правильно оцінювати факти дійсності,
розуміти свої дії та контролювати їх.

- Чи здатна ОСОБА_1 повною мірою вільно та
усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями?

- Чи
здатна ОСОБА_1, усвідомлювати - і в якій мірі - фактичний зміст власних дій та
їх наслідків?

- Чи
здатна була ОСОБА_1 у повній мірі прогнозувати наслідки власних дій під час
укладення договору дарування від 07.05.2004 р.?

- Чи
здатна була ОСОБА_1 у повній мірі усвідомлено приймати рішення, адекватне
ситуації, та в повній мірі усвідомлено реалізовувати його під час здійснення
дій по укладенню договору дарування від 07.05.2004 р.?

- Чи
здатна була ОСОБА_1 повною мірою усвідомлено приймати рішення в частині надання
відповідачки ОСОБА_6 14.08.2003 р. доручення на приватизацію квартири.?

Відповідно
до акту № 1180 комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 19
грудня 2007 р., судово-психіатрична експертна комісія встановила у ОСОБА_1
відповідно міжнародного діагностичного стандарту МКБ-10 - психічний розлад у
вигляді судинної деменції (F.01.0- F.01.09). Експерти прийшли до висновку, що ОСОБА_1
на час підписання оскаржуваного договору дарування страждала хронічним стійким
психічним розладом у вигляді органічного психічного розладу з наростаючим
слабоумством, ускладнене алкоголізацією, у зв'язку з чим була не здатна
усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, усвідомлено приймати рішення
адекватні ситуації, усвідомлено реалізовувати його на момент здійснення дій по
складанню договору дарування від 07.05.2004 р.

Висновок
експертизи є одним із доказів, якому суд повинен надавати оцінку в сукупності з
іншими доказами. Проводячи аналіз всіх доказів, судом встановлено, що пояснення
свідків, висновок експерта, пояснення сторін не суперечать один одному, є
логічними, а тому у суду немає підстав сумніватися в належності та допустимості
даних доказів.

Стаття
16 ЦК України надає кожній особі право звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового права та інтересу і встановлює способи
захисту цивільних прав та інтересів серед яких зокрема передбачені: визнання
правочину недійсним, визнання права, відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Відповідно
до частини першої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства. Частина перша ст. 215 ЦК України встановлює, що підставою
недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Згідно
зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю, у разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Відповідно
до частини першої ст. 225 ЦК України, правочин, який фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Крім
того, згідно з частиною третьою ст. 225 ЦК України, сторона, яка знала про стан
фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй
моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Такі ж
наслідки передбачає частина друга ст. 216 ЦК України, яка передбачає, що якщо у
зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі
завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною
стороною.

Таким
чином, договір дарування  397/1000 частин
квартири спільного заселення під АДРЕСА_1, засвідчений державним нотаріусом
Першої державної нотаріальної контори ОСОБА_15 07.05.2004 р. суперечить ст. 225
ЦК України як такий, що був укладений особою, яка на момент здійснення угоди не
могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За таких
обставин, вказаний договір повинен бути визнаний частково недійсним в частині
397/2000 частин квартири, що до моменту дарування належала у спільній частковій
власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого
Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради
20.11.2003 р.

Відносно
цієї частини правочину суд застосовує правові наслідки, передбачені ст. 216 ЦК
України та спосіб захисту цивільного права ОСОБА_1 в формі визнання права
власності на 397/2000 частин квартири спільного заселення під АДРЕСА_1.

Вимога
позивачки ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_6 підлягає частковому
задоволенню на наступних підставах.

Частина
друга ст. 216 ЦК України передбачає, що у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди,
вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно з
частиною третьою ст. 225 ЦК України, сторона, яка знала про стан фізичної особи
у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду,
завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину.

Нанесення
моральної шкоди доказується поясненнями позивачки ОСОБА_1, свідків ОСОБА_2,
ОСОБА_12 Протягом періоду з 2004 по 2008 рік ОСОБА_1 була незаконно позбавлена
своєї власності у вигляді житлового приміщення у квартирі спільного заселення
під АДРЕСА_1. Слід зазначити, що вона неодноразово була вимушена звертатися до
правоохоронних органів у тому числі до суду з метою поновлення своїх порушених
прав, передбачених ст. 41 та ст. 47 Конституції України (а.с. 48-50).

Відповідачка
ОСОБА_6 категорично відмовилася від добровільного усунення порушень, які
виникли внаслідок укладення договору дарування від 07.05.2004 року, більше
того, вона не погодилася на укладення мирової угоди, запропонованої зі сторони
позивачки. Внаслідок цього, ОСОБА_1 вимушена була неодноразово з'являтися до
суду, до інших правоохоронних органів, до експертних установ (а.с. 173).

Такий
захист своїх прав, ОСОБА_1 була вимушена здійснювати в стані постійного погіршення
свого фізичного і психічного здоров'я, що ще більше погіршувало її моральні
страждання, вона втратила душевний спокій та надію на відновлення своїх прав
(а.с. 19, 111-127,143, 180).

Крім
того, таке відстоювання своїх прав та моральні страждання супроводжувалися
численними конфліктами пов'язаними зі спробами ОСОБА_6 та її родичів проникнути
до житла ОСОБА_1, взяти речі, які в ньому знаходилися. Як вбачається з
постанови Прокурора Приморського району м. Одеси Пімонова Г.П. про порушення
кримінальної справи від 24.10.2007 р. матеріалами перевірки встановлено, що
ОСОБА_6 разом зі своїми дітьми, шляхом вільного доступу проникли в АДРЕСА_1 і
таємно здійснили крадіжку речей ОСОБА_1, у зв'язку з чим нанесли їй значну
матеріальну шкоду.

Відповідно
до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. „Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, моральна
шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або
ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість
продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При
встановленні розміру моральної шкоди, суд визначає характер правопорушення,
глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала
моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування

На думку
суду, розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не більшим, аніж достатнім
для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її
збагачення.

На
підставі зазначеного, суд оцінює розмір моральної шкоди нанесеної ОСОБА_1 з
боку ОСОБА_6 у розмірі 10000 грн.

Зустрічний
позов ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з підстав недоведеності обставин
зазначених в ньому. Так, ОСОБА_2 пояснив суду, що ніколи не вселявся у вказану
квартиру, а лише відвідував свою мати, яка за станом здоров'я та престарілим
віком гостро потребує його допомоги. Допитані в ході судових засідань свідки
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не підтвердили фактів, зазначених в актах, складених за їх
участю.

Таким
чином суд вважає, що зустрічна позовна заява не має фактичних підстав та має
надуманий характер. Крім того, її вимоги порушують права власника ОСОБА_1 та її
право на спілкування з сином ОСОБА_2, передбачене ст. 153 Сімейного кодексу
України.

Також,
зустрічний позов не підлягає задоволенню з тих підстав, що як судом було
встановлено, ОСОБА_1 є належним власником 3972000 частин спірної квартири, а
тому має право, як власник, користуватися, розпоряджатися та володіти ними на
власний розсуд.

Внаслідок
чого, вимоги позивачки за зустрічним позовом про заборону ОСОБА_1 надавати
можливість проживання іншим особам без згоди ОСОБА_6, виселення ОСОБА_2 з
квартири АДРЕСА_1 та стягнення з нього моральної шкоду в сумі 50000 грн. не
підлягають задоволенню.

Керуючись
ст. ст. 8, 10,11, 208, 209, 212 - 215, 216, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири частково недійсним,
визнання права власності на належну їй частку нерухомого майна, стягнення
моральної шкоди -  задовольнити частково.

Визнати
договір дарування в частині відчуження 3972000 частин квартири АДРЕСА_1,
укладеного 07 травня 2004 р. в Першої одеської державної нотаріальної конторі
між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - недійсним.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 3972000 частин квартири АДРЕСА_1.

Стягнути
з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 (десять тисяч) грн.

Стягнути
з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 51 грн. та витрати на
інформаційне забезпечення справи - 30 грн.

Стягнути
з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 119 (сто дев'ятнадцять)
грн.

В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1  про усунення перешкод в здійсненні права
власності шляхом заборони вселяти інших осіб без згоди власника, до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення та стягненні
моральної шкоди -відмовити.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення 10 денного строку на подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.
Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана в 20 денний строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення
цього строку.

У разі
подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заява
про апеляційне оскарження, а також апеляційна скарга подаються до апеляційного
суду Одеської області через Приморський районний суд.

Суддя