У Х В А Л А

Іменем  України

14 березня 2008 року
м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного
Суду України в складі:

суддів:
Григор'євої Л.І.,

Данчука В.Г.,
Барсукової В.М., -

розглянувши
у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_4, ТОВ “Торговий центр” про визнання
договору дарування нежилого приміщення недійсним, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ТОВ “Торговий
центр”, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, за позовом ТОВ “Торговий
центр” до ОСОБА_2, третя особа:ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області
від 3 жовтня 2007 року,

встановила:

У січні 2006 року ОСОБА_5 звернулась в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що нежиле приміщення XIII, під літ.
А-14, А1, загальною площею 413,9 кв. м, яке розташоване за адресою: м.
Запоріжжя, вул. Бочарова, 1, належало товариству з обмеженою відповідальністю
на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року. Згідно із
статутом товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий центр” його
учасниками є ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який також є директором вказаного товариства
“Торговий центр”.

Зазначала, що 5 січня 2006 року їй стало відомо, що ОСОБА_3, діючи згідно
із статутом та протоколом загальних зборів учасників товариства від 27 грудня
2005 року № 6 подарував вищезазначене нежиле приміщення своїй матері ОСОБА_2.

Посилаючись на те, що на загальних зборах учасників товариства вона не була
присутньою, а у протоколі загальних зборів від 27 грудня 2005 року № 6 напроти
її прізвища стоїть не її підпис, вважала, що директор товариства ОСОБА_3 не мав
права розпоряджатися майном, яке належить товариству  на свій розсуд, без належного одержання згоди
учасників товариства, просила суд визнати договір дарування вищезазначеного
нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_4 від 29 грудня 2005 року в реєстрі за № 3127
недійсним.

ОСОБА_2 звернулась в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 14
грудня 2001 року товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий центр” на
підставі договору купівлі-продажу придбало спірне нежитлове приміщення, однак
кошти на його придбання на підставі договору позики від 17 грудня 2001 року
надавала її донька ОСОБА_5, яка в той час працювала директором ДП “Торговий
центр-2” ТОВ “Торговий центр”. Для забезпечення виконання зобов'язань по
поверненню боргу між сторонами було укладено договір застави зазначеного
нежитлого приміщення, хоча право власності на нього було оформлено на
товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий центр», але яким фактично
користувалась і володіла ОСОБА_5

Вказувала,
що на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня      2002 року їй на праві приватної  власності належав об'єкт незавершеного
будівництва по вул. Маршала Чуйкова, 25 «а», яким фактично користувався її син
ОСОБА_3. На сімейній нараді було вирішено провести обмін приміщеннями шляхом
укладання договорів дарування.

Посилаючись
на те, що ОСОБА_3 підтверджуючи право на укладання договору  дарування
нежитлового приміщення, надав нотаріусу фіктивний протокол зборів
учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр», оскільки
збори по даному питанню не проводились, чим ввів її в оману, приховуючи істотні
обставини, які мають  значення для
укладення договору, тому просила суд визнати договір дарування спірного
нежитлового приміщення  та договір
дарування нежитлової будівлі літ. А-3, магазин, загальною площею 937,6 кв. м.
за адресою:  м. Запоріжжя, вул. Маршала
Чуйкова 25«а»  удаваними та визнати
договір міни  зазначених нежитлового
приміщення та нежитлової будівлі недійсним.

В червні
2006 року товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий центр» звернулось в
суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що нежитлова  будівля, розташована за адресою: м.
Запоріжжя,           вул. Маршала Чуйкова
25 «а» була придбана за кошти ОСОБА_3 і на його прохання право власності було
оформлено на ОСОБА_2, при цьому між ними існувала домовленість про
переоформмлення на ОСОБА_3 права власності на об'єкт незавершеного будівництва,
що підтвержується договором дарування від 29 грудня 2005 року.

Посилаючись
на вказані обставини, товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий центр»
просило суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю, розташовану за
адресою: м. Запоріжжя, вул. Маршала Чуйкова, 25 «а» , визнати недійсним
свідоцтво про право власності на зазначену будівлю, видане ОСОБА_2
зареєстрованого в ЗМБТІ - 16 квітня 2004 року.

Рішенням
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 5 грудня 2006 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено. Позов
товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр» залишено без розгляду.

Ухвалою
апеляційного суду Запорізької області від 3 жовтня 2007 року рішення  Шевченківського районного суду м. Запоріжжя
від 5 грудня        2006 року скасовано,
а справу направлено до того ж суду на новий розгляд в іншому складі.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі просить скасувати ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 3
жовтня         2007 року і залишити в силі
рішення апеляційного суду від 5 червня         2007 року, змінивши його в частині, а саме
речення “ Визнати за ТОВ “Торговий центр” право власності на нежиле приміщення XIII, зазначене в
технічному паспорті під літ. А-14, А-1, загальною площею 413, 9 кв. м,
розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Бочарова, буд. 1” виключити;
доповнити реченням наступного змісту: “Зобов'язати Запорізьке міжміське бюро
тенічної інвентаризації зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на нежитлову
будівлю під літ. А-3, магазин, загальною площею 937,6 кв. м розташованої за
адресою: м. Запоріжжя,       вул. Маршала
Чуйкова, 25 а», в іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін,  посилаючись на
порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового
рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної
інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і
не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги та матеріали справи
не дають підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального права  або порушення норм процесуального права, а отже,
відсутні передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України підстави для скасування вказаного
судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 331, 332, 337 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2  відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 3 жовтня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                 Л.І. Григор'єва

В.Г. Данчук

В.М.
Барсукова