Справа №22ц-21 /08                                                       Суддя
першої інстанції Желєзний І.В.
20                                                 Суддя-доповідач
апеляційного суду Козаченко В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17 січня 2008 року колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

головуючої                                                                            Буренкової
К.О.,

суддів:                                                                          Довжук
Т.С. ,  Козаченка В.І.,

при секретарі
судового засідання Гапєєвій Т.В.,

за
участю: позивача ОСОБА_1,  його представника ОСОБА_2 та відповідачів ОСОБА_3 і
ОСОБА_4,

розглянувши в
відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на
рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2007 р.
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,  ОСОБА_3 і
ОСОБА_5 про відшкодування матеріа­льної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

21
серпня 2007 р. неповнолітній ОСОБА_1,  за
згодою своєї матері - ОСОБА_2,  звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_4,  ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 про відшкодування 950 грн. 25 коп. витрат на лікування,  412 грн. 36 коп. транспортних витрат,  пов'язаних з поїздками на лікування,  250 грн. витрат на правову допомогу та 3000
грн. моральної шкоди.

Позивач
вказував,  що 14 листопада 2006 р. в
приміщенні Баштанської ЗОШ №2 від­повідач ОСОБА_4,  ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,  на ґрунті особистих неприя­зних відносин наніс
йому кілька ударів кулаком в обличчя та один удар в живіт. Внаслідок чого
заподіяв легкі тілесні ушкодження,  що
спричинили короткочасний розлад здоров'я.

Кримінальна
справа,  порушена проти ОСОБА_4 за
ознаками складу злочину,  передбаченого
ч. 2  ст.  125
КК України,  постановою Баштанського
районного суду Мико­лаївської області від 15 червня 2007 р. була закрита на
підставі Закону України „Про амні­стію" від 19 квітня 2007 р. зі
звільненням його від кримінальної відповідальності.

Посилаючись
на те,  що внаслідок протиправних дій
відповідача йому завдано мате­ріальну та моральну шкоду,  позивач просив суд задовольнити його позовні
вимоги в ука­заному розмірі.

Рішенням
Баштанського районного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2007 р. в задоволенні
позову відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач,  посилаючись
на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просив рі­шення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення
про повне задоволення позову.

Вислухавши
суддю - доповідача,  пояснення сторін,  дослідивши надані сторонами докази,  перевіривши законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

2

Відмовляючи
в задоволенні позову,  місцевий суд
виходив з того,  що позивач ставив у суді
питання про відшкодування шкоди лише з батьків ОСОБА_4,  а не з їх непов­нолітнього сина. Тому,  на думку суду,  позов не підлягає задоволенню,  оскільки вина бать­ків не встановлена,  а вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди
не підтримувались.

Між
тим,  з такими висновками місцевого суду
погодитися не можна,  оскільки він,  всупереч вимогам  ст.  212 ЦПК
України,  дійшов до них без належної
оцінки наявних у справі доказів,  що
мають суттєве значення для справи,  та як
наслідок - неправильно
засто­сував норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини.

Зокрема,  з матеріалів справи вбачається,  що 14
листопада 2006 р.
ОСОБА_4,  який на той час
був неповнолітнім,  вчинив проти ОСОБА_1
умисний злочин,  передба­чений ч. 2  ст.  125 КК України. В
результаті чого,  заподіяв потерпілому
легкі тілесні ушко­дження,  що спричинили
короткочасний розлад здоров'я у вигляді перелому кісток носа,  гематоми на повіці лівого ока,  крововиливу на спинці носа справа з переходом
на нижню повіку правого ока та подряпини на спинці носа зліва.

Однак,  постановою Баштанського районного суду
Миколаївської області від 15
чер­вня 2007 р.
кримінальна справа була закрита на підставі Закону України „Про амністію"
від 19 квітня 2007 р. зі
звільненням ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих
підстав.

Таке
звільнення від кримінальної відповідальності не позбавляє права
потерпілого,  а в даному випадку
позивача,  на повне відшкодування
завданої йому шкоди. Оскільки,  від­повідно
до  ст.
ст.  49,
50 Кримінально-процесуального кодексу України,  потерпілий від злочину має право на
відшкодування фізичної,  моральної або
майнової шкоди.

Крім
того,  Постановою Пленуму Верховного Суду
України „Про практику застосу­вання судами України законодавства про
відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної злочином,  і стягнення
безпідставно нажитого майна" від 31
березня 1989 р. (з
наступними змінами) роз'яснено,  що у
разі закриття кримінальної справи з передбачених законом під­став вимоги
позивача про відшкодування шкоди можуть бути вирішені в порядку цивіль­ного
судочинства.

За
загальними правилами цивільного законодавства ( ст.  1166
ЦК України) шкода,  за­вдана
потерпілому,  підлягає відшкодуванню
особою,  яка цю шкоду спричинила.

Однак,  на момент скоєння вказаного злочину
відповідач ОСОБА_4 був непов­нолітнім.
Тому,  положення  ст.  1179 ЦК України,  в розвиток вказаних норм
кримінально-процесуального права передбачили,
що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років)
відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

У разі
відсутності у неповнолітньої особи майна,
достатнього для відшкодування за­вданої нею шкоди,  ця шкода відшкодовується в частці,  якої не вистачає,  або в повному обсязі її батьками
(усиновлювачами) або піклувальником,
якщо вони не доведуть,  що шкоди
було завдано не з їхньої вини.

Роз'яснення
такого ж змісту знайшли своє відображення в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику
розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 р. (з наступними
змінами).

Місцевий
суд,  як зазначено вище,  виходив з того,  що підстав (вини) для відшкоду­вання шкоди
батьками ОСОБА_4 немає,  оскільки,  на думку суду,  вони добросовісно виконували свої батьківські
обов'язки.

Судова
колегія ж,  на відміну від місцевого
суду,  вважає,  що у батьків неповнолітньо­го ОСОБА_4 є
вина,  оскільки в порушення  ст.  18 Конвенції про
права дитини,  ч. 1  ст.  150 СК України
та  ст.
59 Закону
України „Про освіту" від 23
травня 1991 р. (з на­ступними
змінами),  які передбачають однакову
відповідальність обох батьків за вихован­ня і розвиток дитини в дусі поваги до
законів,  прав та свобод інших
людей,  їх без посере­днє виховання сина
не досягло повного позитивного результату. Адже він скоїв умисний злочин.

3

Позитивні
характеристики ОСОБА_3 і ОСОБА_5 свідчать про їх відно­шення до роботи та про
дотримання правил моралі,  що в принципі
не заперечується пози­вачем.  Водночас
такі характеристики не може слугувати підставою для спростування обов'язку цих
відповідачів відшкодувати шкоду,  завдану
умисними діями їх неповноліт­нього сина.

Таким
чином,  колегія суддів,  на відміну від суду першої інстанції,  вважає,
що батьки ОСОБА_4 повинні відповідати за шкоду заподіяну неповнолітнім
сином,  як того вимагає  ст.
1179 ЦК України. Така відповідальність носить субсидіарний та дольовий
ха­рактер.

Питання
про визначення кола осіб,  на яких
необхідно покласти обов'язок по відшко­дуванню шкоди позивачу,  ускладнюється тим,  що на час вирішення справи в апеляційно­му
суді неповнолітній ОСОБА_4 досяг повної дієздатності.

Із
матеріалів справи вбачається,  що тепер
ОСОБА_4 є студентом денного відді­ленні Миколаївського державного аграрного
університету. Відповідно,  ніде не
працює,  а отримує стипендію в незначному
розмірі (159 грн.),  за умови успішних оцінок. Тоді як
відшкодування шкоди,  заподіяної
потерпілому злочином,  повинно бути
повним та реаль­ним (

Постанова
Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами
законодавства,  яким передбачені права
потерпілих від злочинів" від 02
липня 2004 p.).

В
зв'язку з чим,  виникає необхідність у
дослідженні питання про покладення вказа­ного обов'язку не тільки на
нього,  а й на його батьків.

Зокрема,  враховуючи вище викладені обставини справи та
виходячи із загальних за­сад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1  ст.  З ЦК України),  судова колегія вважає,  що не буде розумним і справедливим покладення
обов'язку по відшкодуванню завданої позива­чу шкоди лише ОСОБА_4 Оскільки
вбачається,  що у нього немає постійного
заро­бітку та не визначено майно,  яким
він може відповідати.

Також не
є розумною і справедливою поведінка його батьків (відповідачів по справі),  які після скоєння сином злочину протягом
тривалого часу ухиляються від відшкодування шкоди,  завданої ще неповнолітнім сином.  Тоді як,
потерпілий потребував його для згла­джування,  в першу чергу,  моральних страждань,  яких він зазнав від неправомірних дій ОСОБА_4
у присутності учнів свого класу.

Таким
чином,  буде розумним і
справедливим,  якщо відповідальність за
матеріальну та моральну шкоду,  заподіяну
позивачу,  буде покладено на всіх
відповідачів,  як це перед­бачено
загальними засадами цивільного законодавства.

Щодо
вирішення розміру матеріальної шкоди (витрат на лікування,  поїздок до ліка­рень та отримання правової
допомоги),  то такі збитки позивача
(а.с.  3,
7-9,  11,  14,
30-33,  39-43,  61-62) підлягають повному відшкодуванню.

При
визначенні розміру відшкодування моральної шкоди,  колегія суддів враховує критерії,  визначені
ст.  23 ЦК України,  роз'яснення п. 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про
відшкодуван­ня моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами),  обставини справи,  а також ха­рактер,  тривалість і обсяг страждань,  яких зазнав позивач внаслідок неправомірних
дій відповідача. А тому вважає,  що
відповідно до  ст.  1167
ЦК України,  достатнім,  справедли­вим та розумним розміром такого
відшкодування буде 3000 грн.

За таких
обставин та відповідно до  ст.  309 ЦПК України,  рішення суду першої інста­нції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення про повне задоволення позову з
покладення відповідальності по відшкодуванню шкоди на всіх відповідачів
наступним чином.  ОСОБА_4,  зобов'язаний відшкодувати 537 грн. 54 коп. -
матеріальної шкоди та 1000 грн. - моральної шкоди,  а решту заподіяної позивачу шкоди зобов'язані
відшкоду­вати батьки ОСОБА_4 в рівних долях,
що для кожного з них також становитиме 537 грн. 54 коп. матеріальної
шкоди та 1000 грн. - моральної шкоди.

Також,  відповідно до ч.3  ст.  88
ЦПК України,  з відповідачів підлягає
стягненню в доход держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог
судовий збір і витра­ти на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

4

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
308,  313-315 ЦПК України року,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Баштанського районного суду
Миколаївської області від 23
жовтня 2007 р.
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути
з ОСОБА_4,  ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_1 по 537 грн. 54 коп.3 кожно­го - витрат на
лікування,  правову допомогу і
транспортних витрат,  а також по 1000 грн. з кожного - моральної шкоди.

Стягнути
з ОСОБА_4,  ОСОБА_3 і ОСОБА_5 в доход
держави по 34 грн. з
кожного - судового
збору і по 20 грн. з
кожного - витрат
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справу в місцевому та
апеляційному судах.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  але може бути оска­ржено безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців.