АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа
№22-831/08
у 1-й інстанції: Мазур B.C.
Суддя-доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 року                                                    м.  Запоріжжя

Колегія
судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області
у складі:

головуючого
судді      Бондаря М. С.

суддів                              Гончара О.С,  Ломейко В.О.

при
секретарі                  Тахтаул О.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокуратури Запорізької
області,  ЗМУ УМВС України в Запорізькій
області,  Державного казначейства
України,  ОСОБА_1 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 09 лютого 2004 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
прокуратури Запорізької області,  ЗМУ
УМВС України в Запорізькій області,
Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,  -

ВСТАНОВИЛА:

Неодноразово
уточнюючи і доповнюючи свої вимоги позивач звернувся до суду із позовом до
прокуратури Запорізької області,  ЗМУ
УМВС України в Запорізькій області,
Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,  посилаючись на те,  що 07 червня 1989 року мав місце конфлікт між
ним,  його колишньою дружиною,  ОСОБА_4 та співмешканкою ОСОБА_3,  з приводу чого жінки були доставлені до
районного відділу міліції. Інспектор міліції Жовтневого РВВС м.  Запоріжжя ОСОБА_2 вилучив у ОСОБА_3 цінності
на суму 145204 рублів,  які належали
позивачу,  та передав їх колишній дружині
ОСОБА_4 під розписку. При цьому протокол вилучення не складався. 17 липня 1989
року позивач звернувся з цього приводу до Жовтневого РВВС м.  Запоріжжя,
де його образив та побив заступник начальника районного відділу ОСОБА_5 Прокуратура
Жовтневого району м.  Запоріжжя
неодноразово відмовляла в порушенні кримінальної справи за його заявою. У 1993
році за вказівкою Генеральної прокуратури України кримінальна справа була
передана для розгляду в прокуратуру Дніпропетровської області,  де постановою слідчого від 24 лютого 1994
року закрита у зв'язку з перебігом строку притягнення до кримінальної
відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Рішенням
Дніпропетровського обласного суду від 24 червня 1994 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та
ЗМУ УМВС України в Запорізькій області задоволено частково,  стягнуто з відповідачів на користь позивача
33262100 карбованців.

Позивач
вважав,  що крім наведеного,  діями робітників міліції йому заподіяно
моральну шкоду,  яка полягала в
необгрунтованих відмовах в порушенні кримінальної справи та погіршенні стану
його здоров'я. Внаслідок неодноразових незаконних постанов прокуратури про
відмову в притягненні винних у його бідах до кримінальної
відповідальності,  що в кінцевому
результаті призвело до закриття провадження за сплином строку притягнення до
кримінальної відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_6,  які порушили його права,  йому теж заподіяно моральну шкоду.

Крім
того,  позивач вважав,  що моральну шкоду йому також завдано в 1998
році публічною критичною оцінкою прокурором Запорізької області ОСОБА_7
попереднього рішення Орджонікідзевського районного суду по цій справі,  яким було частково задоволено позов ОСОБА_1

Також на
переконання позивача моральну шкоду йому завдано тим,  що 13 липня 1996 року під час чергового
розгляду даної справи представником прокуратури Запорізької області було
виказаний намір про встановлення недієздатності відповідача.

Тому
позивач просив стягнути з прокуратури Запорізької області та ЗМУ УМВС України в
Запорізькій області по 20000 грн. з кожного,
потім уточнив позовні вимоги і додатково просив стягнути з прокуратури
Запорізької області 6000 грн. моральної шкоди та 24538 грн. 88 коп.
матеріальних збитків та ще 2000 грн. з ЗМУ УМВ України в Запорізькій області.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 09 лютого 2004 року позов задоволено частково. З
прокуратури Запорізької області та ЗМУ УМВС України в Запорізькій області на
користь ОСОБА_1 стягнуто
по 5000 грн. моральної шкоди. Управління Державного казначейства України в
м.  Запоріжжі зобов'язано перерахувати по
5000 грн. прокуратурі Запорізької області та ЗМУ УМВС України в Запорізькій
області. В іншій частині вимог відмовлено.

Із
зазначеним рішенням суду прокуратура Запорізької області,  ЗМУ УМВС України в Запорізькій області,  Державне казначейство України,  ОСОБА_1 не згодні,  в зв'язку з чим звернулися до суду з апеляційною
скаргою,  в якій посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права,  просили рішення скасувати.

Вислухавши
доповідача,  дослідивши обставини
справи,  колегія суддів вважає,  що апеляційні скарги прокуратури Запорізької
області,  ЗМУ УМВС України в Запорізькій
області,  Державного казначейства України
підлягають повному задоволенню. Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню.

За
змістом  ст.  ст.
307,  309 ЦПК України у випадку
неправильного застосування норм матеріального права,  за наслідками розгляду апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду
першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Як
встановлено апеляційною інстанцією 07 червня 1989 року мав місце конфлікт між
позивачем,  його колишньою дружиною,  ОСОБА_4 та співмешканкою ОСОБА_3,  з приводу чого жінки були доставлені до
районного відділу міліції. Інспектор міліції Жбвтневого РВВС м.  Запоріжжя ОСОБА_2 вилучив у ОСОБА_3 цінності
на суму 145204 рублів,  які належали
позивачу,  та передав їх колишній дружині
ОСОБА_4 під розписку. При цьому протокол вилучення не складався. 17 липня 1989
року він звернувся з цього приводу до Жовтневого РВВС м.  Запоріжжя,
де його образив та побив заступник начальника районного відділу ОСОБА_5 Прокуратура
Жовтневого району м.  Запоріжжя
неодноразово відмовляла в порушенні кримінальної справи за його заявою.
Прокуратурою УРСР 04 січня 1990 року кримінальну справу таки було порушено.
Прокуратурою м.  Запоріжжя кримінальна
справа неодноразово закривалась з різних підстав. Прокуратурою Запорізької
області неодноразово знову поновлялась і закривалась.

Постановою
Запорізького обласного суду від 19 квітня 1993 року скасовано останню постанову
Прокуратури Запорізької області від 18 лютого 1991 року,  якою було закрито в черговий раз кримінальну
справу за відсутністю в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_6 складу злочину.

У 1993
році за вказівкою Генеральної прокуратури України кримінальна справа була
передана для розгляду в прокуратуру Дніпропетровської області,  де постановою слідчого від 24 лютого 1994
року закрита у зв'язку з перебігом строку притягнення до кримінальної
відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_6.

Отже
незаконні дії співробітників органів внутрішніх справ ОСОБА_2 та ОСОБА_6 мали
місце в 1989 році.

Незаконні
на переконання ОСОБА_1
відмови в порушенні кримінальної справи і закриття справи органами
прокуратури Запорізької області мали місце до травня 1993 року.

Відповідно
до п.5 Постанови №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" Пленуму Верховного
Суду України за правилами,  що були
врегульовані ЦК України
(1963р.),  що діяв на той час,  при вирішенні питання про відшкодування
моральної шкоди необхідно з'ясувати якими законодавчими актами врегульовано
правовідносини,  що виникли між
сторонами,  чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин,  коли набрав чинності законодавчий акт,  що визначає умови і порядок відшкодування
моральної шкоди в цих випадках,  та коли
були вчинені дії,  якими заподіяно цю
шкоду.

В своїй
позовній заяві і в ході судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції
ОСОБА_1 просив
стягнути з відповідачів завдану йому моральну шкоду на підставі  ст.
ст.  440,  440і,
443 ЦК України
(1963р.) та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди,  заданої громадянам незаконними діями органів
дізнання,  попереднього слідства,  прокуратури та суду".

Проте,  стаття 440 ЦК України (1963р.),
якою передбачено можливість відшкодування моральної шкоди,  набрала чинності лише 29 травня 1993 року.

Закон
України "Про порядок відшкодування шкоди,
заданої громадянам незаконними діями органів дізнання,  попереднього слідства,  прокуратури та суду" набрав чинності 26
січня 1995 року.

Більш
того,  за змістом даного закону як і
за  ст.
443 ЦК України
(1963р.) шкода відшкодовується лише особам,
які постраждали внаслідок незаконного засудження,  незаконного притягнення як
обвинуваченого,  незаконного взяття і
тримання під вартою,  незаконного
проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи
обшуку,  виїмки,  незаконного накладення арешту на майно,  незаконного відсторонення від роботи (посади)
та інших процесуальних дій,  що обмежують
права громадян.

Відшкодування
шкоди за зазначеним законом потерпілій особі внаслідок протиправних дій органів
дізнання,  попереднього слідства та
прокуратури не передбачено.

Відповідно
до  ст.
58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі.

Відповідно
до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В ході
розгляду справи як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції позивачем
не доведено факту заподіяння йому моральної (немайнової) шкоди в 1998 році
внаслідок публічної критичної оцінки прокурором Запорізької області ОСОБА_7
попереднього рішення Орджонікідзевського районного суду по цій справі,  яким було частково задоволено позов ОСОБА_1; та 13 липня 1996
року під час розгляду справи,  коли
представником прокуратури Запорізької області нібито було виказано можливий
намір органів прокуратури розпочати дії щодо можливого встановлення
недієздатності відповідача.

Крім
того,  за діючим на той час
законодавством відшкодування моральної (немайнової) шкоди могло мати місце лише
у випадку прямо передбачених законом.
Однак,  закон,  який би передбачав можливість відшкодування
шкоди за наведеними обставинами на той час не діяв.

В
задоволенні позовних вимог,  щодо
відшкодування матеріальної шкоди,  також
належить відмовити,  оскільки заявлена
позивачем сума складається з витрат,  які
ніби-то зазнав відповідач внаслідок оплати своїх поїздок до вищестоящих
правоохоронних органів,  проживання під
час поїздок в готелях,  харчування,  поштові витрати.

Однак на
переконання судової колегії зазначені витрати не є матеріальною шкодою,  завданою відповідачами,  тому відшкодуванню вони не підлягають.

На підставі
викладеного,  керуючись  ст.
ст.  307,  314,
316,  317 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні
скарги прокуратури Запорізької області,
ЗМУ УМВС України в Запорізькій області,
Державного казначейства України задовольнити.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 09 лютого 2004 року у справі скасувати та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя                                     суддя                                          суддя

Бондар
М. С.       Ломейко В.О. Гончар О.С.