АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
2008 року                                                                     м. Хмельницький
Колегія  суддів  судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Хмельницької області
в складі : головуючої - судді Кізюн
суддів: Варвус Ю.Д., Баса О.Г.
при секретарі Липко А.Ю.
з участю: сторін та їх представників
відкритому    судовому    засіданні
справу   № 22ц - 53  за
апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного  суду від 22 жовтня 2007 року за позовом
ОСОБА_2доОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю та
визначення порядку користування нею.
доповідача,  пояснення сторін та їх
представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
В січні 2007 рокуОСОБА_2 звернулась
в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю її та
відповідача трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1та поділ цієї квартири між ними в
натурі. В обґрунтування позову вказувала, що з травня 2002 року проживає однією
сім'єю з відповідачем в незареєстрованому шлюбі. 25.02.2004 року вони придбали
в місті Шепетівці спірну квартиру, в якій проживають. За договором
купівлі-продажу квартира оформлена на відповідача. Оскільки з початку 2006 року
відповідач негативно став відноситися до неї та її дітей, погрожує, що продасть
квартиру і вижене її з дітьми на вулицю, вона змушена звернутися в суд з
означеним позовом про визнання за нею юридичного права на половину спірної
В липні 2007 рокуОСОБА_2 подала
заяву про зміну позовних вимог з огляду на те, що поділ квартири АДРЕСА_1в
натурі є неможливим, тому просила встановити порядок користування цією
квартирою, залишивши в її користуванні жилу кімнату площею 14, 9 кв.м. і
балкон, а відповідачу - жилі кімнати площами 11,8 кв.м. та 7,8 кв.м. Інші
приміщення: коридор, кухню, туалет і ванну залишити в спільному користуванні.
Рішенням Шепетівського
міськрайонного суду від 22 жовтня 2007 року ухвалено позов задоволити. Визнано
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1об'єктом права спільної сумісної власності
ОСОБА_2таОСОБА_1 та встановлено порядок користування цією квартирою. У
користування ОСОБА_2

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій
інстанції -Пічугіної Н.О.                                              Справа №22ц-53

Доповідач -Кізюн
О.Ю.
Категорія № 2,5

виділено житлову
кімнату (по плану квартири №4), площею 14,9 кв.м., вбудовану шафу (по плану
квартири №3) площею 0,4 кв.м., балкон площею 1,0 кв.м.; у користуванняОСОБА_1
виділено житлову кімнату 5 площею 11,8 кв.м., житлову кімнату 6 площею 7,8
кв.м., вбудовану шафу 2 площею 0,4 кв.м.

Коридор
1 площею 4,9 кв.м., кухню 7 площею 5,0 кв.м., ванну 8 площею 1,9 кв.м.,
вбиральню 9 площею 1,0 кв.м., опалювальні системи і санітарно-технічні пристрої
- залишено у спільному користуванніОСОБА_2 та ОСОБА_1 Для часткової ізоляції
зобов'язаноОСОБА_2 демонтувати і замурувати дверний проріз між приміщеннями 4 і
5, ОСОБА_1 зобов'язано обладнати дверний проріз між приміщеннями 5 і 6.

Цим же рішенням ухвалено Шепетівському бюро
технічної інвентаризації провести переоформлення правовстановлюючих документів.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користьОСОБА_2 300 гривень державного мита, 30 гривень
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 600 гривень за
проведення будівельно-технічної експертизи, а всього 930 грн. судових витрат.

В своїй
апеляційній скарзі ОСОБА_1вважає, що рішення суду постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, а справу
направити на новий розгляд. Зокрема, апелянт зазначає, що суд з власної
ініціативи встановив порядок користування спірною квартирою, оскільки позивачка
таких вимог не заявляла, а просила провести розподіл квартири. Вважає, що при
вирішенні спору, суд невірно застосував матеріальне право, зокрема ст.74 СК
України, оскільки спірні правовідносини виникли до введення цього Кодексу в
дію. Визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю сторін, суд дав
невірну оцінку зібраним по справі доказам; не врахував, що позивачка не надала
суду жодного письмового доказу про внесення нею коштів на придбання квартири і
що позивачка не прописана в цій квартирі.

Перевіривши
законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що
підстави для скасування судового рішення відсутні.

Так,
посилання апелянта на те, що  суд першої
інстанції безпідставно визнав спірну квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної
сумісної власності його та позивачки, спростовуються наступним.

Відповідно
до ст. 74 СК України(в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. Згідно прикінцевих положень Сімейний кодекс, який
набрав чинності з 01.01.2004 року, регулює відносини, які виникли починаючи з
дня набрання ним чинності.

З
матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу спірної квартири було
нотаріально посвідчено 25.02.2004 року і за умовами цього договору ОСОБА_1купив
у власність уОСОБА_3 квартируАДРЕСА_1.

Судом
першої інстанції об'єктивно встановлено, що спірна квартира належить на праві
спільної сумісної власностіОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки була придбана сторонами
в період їх спільного проживання однією сім'єю, але без реєстрації шлюбу. При
цьому суд першої інстанції при вирішенні спору підставно керувався положеннями
ст. 74 СК України, оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли після
набрання чинності цим Кодексом.

Ці
висновки суду першої інстанції ґрунтуються на повно й всебічно з'ясованих
обставинах, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень,
і відповідають нормам матеріального права.

Відповідно до положень ст.309 ЦПК України
підставами для зміни рішення є порушення норм матеріального і процесуального
права, які призвели до неправильного вирішення справи. Згідно ч.2 ст.314 ЦПК
України у випадках зміни рішення суду першої інстанції апеляційний суд ухвалює
рішення.

Згідно
роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п.14 постанови №20 від 22
грудня 1995 року „Про судову практику у справах за позовами про захист права
приватної власності” квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною
частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в
натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із
самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які
можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути
встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено
позов.

Як видно
з матеріалів справи, з огляду на те, що поділ квартири АДРЕСА_1в натурі є
неможливим,ОСОБА_2 в липні 2007 року заявила вимоги про встановлення порядку
користування цією квартирою.

Задовольняючи
ці вимоги позивачки, суд першої інстанції разом з цим вказав у резолютивній
частині рішення про здійснення сторонами переобладнання в квартирі  у вигляді демонтажу та обладнання дверних
прорізів. Проте, за загальним правилом (ст. 152 ЖК України) переобладнання
житла може мати місце лише за наявності на це згоди виконавчого комітету
відповідної місцевої ради. Така згода щодо здійснення вказаних судом
переобладнань спірної квартири в справі відсутня.

За таких
обставин колегія суддів вважає, що із резолютивної частини рішення суду першої
інстанції слід виключити вказівку щодо зобов'язанняОСОБА_2 демонтувати і
замурувати дверний проріз між приміщеннями 4 і 5, а ОСОБА_1 зобов'язати
обладнати дверний проріз між приміщеннями 5 і 6. З огляду на ці обставини
безпідставним є стягнення з ОСОБА_1 на користьОСОБА_2 600 грн. понесених нею
витрат на проведення будівельно-технічної експертизи за її клопотанням про
встановлення порядку користування квартирою.

Являється
також зайвою вказівка суду першої інстанції щодо проведення Шепетівським бюро
технічної інвентаризації переоформлення правовстановлюючих документів, оскільки
такі вимоги позивачкою не заявлялись і Шепетівське бюро технічної
інвентаризації участі у справі не брало.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309,
313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в
и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1
задоволити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного
суду від 22 жовтня 2007 року змінити.

Виключити із резолютивної частини
рішення речення: „ Для часткової ізоляції зобов'язатиОСОБА_2 демонтувати і
замурувати дверний проріз між приміщеннями 4 і 5, ОСОБА_1 зобов'язати обладнати
дверний проріз між приміщеннями 5 і 6.
Шепетівському бюро технічної інвентаризації провести переоформлення
правовстановлюючих документів.” Також виключити із резолютивної частини
вказівку про стягнення зОСОБА_1 на користь ОСОБА_2600 (шістьсот) гривень за
проведення будівельно-технічної експертизи, в зв'язку з чим  суму 930 грн. зменшити до 330 грн.

В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді:
/підписи/

Копія вірна: суддя
О.Ю. Кізюн