Справа № 2-258/2008 р.
РІШЕННЯ Іменем         України

8
серпня 2008 року                         Теребовлянський районний суд   в
складі :

головуючого                    МалярчукаВ.В.

при
секретарі                   Зіньковській Н.Д.,

Страхоцькій М.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Теребовлі цивільну справу за позовом приватного
підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої працівником під час виконанням ним своїх трудових
обов'язків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
приватний підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2. про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, завданої працівником під час виконанням
ним своїх трудових обов'язків, у якому
просить стягнути з відповідача в користь позивача 28097 грн. 18 коп. матеріальної
шкоди та 500 грн. 00 коп. моральної шкоди, а також 250 грн. 00 коп. витрат за проведення експертної оцінки досліджень
пошкоджень транспортного засобу,
стягнутих рішенням Тернопільського міськрайонного суду, 256 грн. 02 коп. держмита, стягнутого рішенням Тернопільського
міськрайонного суду та 30 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у Тернопільському
міськрайонному суді, 2553 грн. 86 коп. сплаченого виконавчого збору,
посилаючись на мотиви викладені у позовній заяві.

В судове засідання з'явився
представник позивачки, який повністю підтримав її
позовні вимоги.

В судове засідання з'явився
представник відповідача, який позов визнав частково та пояснив, що ОСОБА_2.
перебував у трудових відносинах з приватним підприємцем ОСОБА_1, а тому відшкодування
заподіяної ним шкоди здійснюється
відповідно до норм трудового законодавства, тобто у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше його середнього
місячного заробітку. Судові витрати,
стягненні з приватного підприємця ОСОБА_1. рішенням Тернопільського
міськрайонного суду, не відносяться до збитків, завданих ним під час виконання трудових обов'язків, а тому і не
підлягають стягненню з нього в порядку
регресу.

Заслухавши пояснення представників
позивачки та відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд
встановив наступне:

10 серпня 2007 року біля 17 год. 15 хв. в м. Тернополі
водій ОСОБА_2., керуючи транспортним засобом
марки Газ-3307, державний номерний знак НОМЕР_1, виїжджаючи з території гуртовні «Джерело», що по вул.
Фабричній, 24, не пропустив автомобіль марки Ауді-Аб, державний номерний
знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3,
який рухався по дорозі та допустив зіткнення, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна дорога.

Постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської
області від 21 вересня 2006 року водія
ОСОБА_2. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та
притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з
накладенням адміністративного стягнення у вигляді
штрафу в дохід держави у розмірі 17 грн.

Згідно висновку
спеціаліста-автотоварознавця № 3680 від 17 серпня 2006 року сума матеріальних
збитків, заподіяних власнику автомобіля Ауді-Аб, реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок його
пошкодження при ДТП становить 24502 грн. 63 коп.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 19 липня 2007 року з приватного підприємця ОСОБА_1.
було стягнуто 24502 грн. 63 коп. матеріальних збитків, 500 грн. 00 коп. моральної
шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, 250 грн. 00 коп. витрат за проведення експертної
оцінки досліджень пошкоджень транспортного засобу, 256 грн. 02 коп. сплаченого судового збору, 30
грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи судом.

На момент скоєння
дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2. перебував у трудових відносинах з приватним підприємцем
ОСОБА_1, працював водієм, що не
заперечували сторони у судовому засіданні, тому відповідно до ч. 1 ст. 1172
Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Так, згідно ст. 130
Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі,
організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і
порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі,
організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника
і не повинна перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Твердження представника позивачки
про те, що на ОСОБА_2. приватним
підприємцем ОСОБА_1 було покладено повну матеріальну відповідальність суд оцінює
критично та вважає даний доказ неналежним, оскільки відповідно до постанови
Держкомпраці СРСР 3 447/24 від 28 грудня 1977 року «Про затвердження переліку посад і робіт,
які залишаються або виконуються робітниками,
з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення збереження
цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску),
перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типовогс договору про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність» посада водія ш входить
у вказаний перелік, так як ОСОБА_2. не належить до категорі працівників, з якими згідно з ст. 135-1 Кодексу
законів про працю може буті укладено
договір про повну матеріальну відповідальність.

Жодний   з
випадків   повної   матеріальної   відповідальності   працівникг встановлений ст.  134 Кодексу законів про працю України, не
поширюється н

ОСОБА_2,   оскільки
трудовим   договором   з
приватним   підприємцем ОСОБА_1 на нього не покладено повну матеріальну
відповідальність.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 1191
Цивільного кодексу України, із врахуванням наведеного, твердження представника
позивачки про те, що приватний підприємець ОСОБА_1, відшкодувавши шкоду,
завдану ОСОБА_2., має право зворотної вимоги (регресу) до нього у розмірі виплаченого відшкодування,
суд оцінює критично,
оскільки відповідно до ст. 132 Кодексу законів про працю України за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких
заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у
законодавстві.

Як вбачається з довідки про доходи
від ЗО травня 2008 року, виданої приватним підприємцем ОСОБА_1, заробітна плата ОСОБА_2. за вересень 2007 року становить 440 грн.
00 коп., за жовтень 2007 року - 460 грн. 00 коп.

Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2. за останні два
календарні місяці становить 450 грн. 00
коп.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що позов
слід задоволити частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 в користь позивачки приватного підприємця ОСОБА_1 450 грн.
00 коп. матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання ним своїх
трудових обов'язків.

Стягнути з ОСОБА_2 4 грн. 50 коп. державного
мита в дохід держави за звернення до суду з
позовом про відшкодування матеріальної шкоди
та 00 грн. 55 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в дохід держави, пропорційно до
задоволених позовних вимог. У решті
позовних вимог - відмовити, у зв'язку з їх безпідставністю. Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_1 8 грн. 50
коп. державного   мита
в   дохід   держави
за   звернення   до
суду   з   позовом
про відшкодування моральної
шкоди.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 179 ЦПК України, ст. 1172, ч. 1 ст. 1192 ЦК України, ст. 130, ч. 1 ст. 132, ст. 135-1 КЗпП
України, Постановою Держкомпраці
СРСР 3 447/24 від 28 грудня 1977 року «Про затвердження переліку посад і робіт,
які залишаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про
повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були
передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі
виробництва, а також типового договору про
повну індивідуальну матеріальну відповідальність», Постановою Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками»суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь приватного підприємця ОСОБА_1 450 грн. 00 коп. матеріальної шкоди, завданої
працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків.

Стягнути з ОСОБА_2 4 грн. 50
коп. державного мита в дохід держави за
звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди та 00 грн. 55 коп.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в дохід держави, пропорційно до
задоволених позовних вимог.

У решті позовних вимог -
відмовити, у зв'язку з їх безпідставністю.

Стягнути з приватного підприємця
ОСОБА_1 8 грн. 50 коп.
державного мита в дохід держави за звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги.

Заява про апеляційне оскарження або
апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційна скарга протягом
20 днів після подання заяви про
апеляційне оскарження до Апеляційного суду Тернопільської області через
Теребовлянський районний суд.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                                          В.В.МАЛЯРЧУК