Справа № 2 - 139/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28 листопада 2008 року Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого -  судді         Малиновського О.М.,

при секретарях -
Стояновій І.О., Дашковській Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Сьома
одеська державна нотаріальна контора - про визнання угоди недійсною, визнання
права власності, вселення, зобов'язання не перешкоджати у користуванні житловим
приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 - про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1. звернулась до суду з позовними вимогами в яких просила визнати за
нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, вселивши її разом з
неповнолітньою дочкою в зазначену квартиру, зобов'язавши відповідача не
перешкоджати у користуванні жилим приміщенням.

Під час розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги в яких просила
визнати за нею право власності на &frac12; частину спірної квартири замість 2/3 частин. Просила
визнати недійсною угоду про внесення
змін до договору купівлі-продажу від 18.03.2003р., реєстровий номер
2-1059, посвідчену державним нотаріусом Сьомої одеської держнотконтори. В іншій
частині позовні вимоги залишала без змін.

Позов мотивований тим, що під час шлюбу між ОСОБА_1. та ОСОБА_2., за їх
сумісні кошти в лютому 2003р. за 9100 доларів США  була придбана квартира АДРЕСА_1. В листопаді
2005 року відповідач ОСОБА_2. вигнав позивачку та їх дитину зі спірної
квартири, посилаючись на те, що дана квартира є його особистою приватною
власністю оскільки була придбана за його власні кошти.  Шлюб між сторонами було розірвано
01.02.2006р. Позивачка зазначала, що відповідачу  на праві особистої власності належала
комунальна квартира АДРЕСА_2. Дана квартира була продана ним за 6900 доларів
США про що свідчить договір про передачу завдатку від 26.01.2003р. та розписка
від 30.01.2003р.  Після продажу
комунальної квартири, відповідач передав своєму рідному дяді 3000 доларів США,
а в них залишалось 3900 доларів США.  На
думку позивачки 3900 доларів США були особистою власністю відповідача, а решта
грошових коштів за які була придбана спірна квартира - 5700 доларів США , є їх спільною
сумісною власністю. Під час розгляду справи позивачці стало відомо, що
державним нотаріусом 18.03.2003 році було посвідчено угоду між ОСОБА_2. та
ОСОБА_3. згідно якої були внесені зміни до договору купівлі-продажу від
30.01.2003р., а саме було визначено, що продаж квартири АДРЕСА_2 було проведено
за 46800 гривень. На думку позивачки дана угода не відповідає вимогам Закону,
так як нотаріус не мала права на її посвідчення. На думку позивачки дана угода
була направлена на збільшення ціни продажу комунальної квартири, яка є
еквівалентною вартості квартири АДРЕСА_1.

Позивачка та її представник посилаючись на зазначені обставини, в судовому
засіданні просили позовні вимоги задовольнити. ОСОБА_1. у судовому засіданні
додатково пояснила, що вона будь-яких грошових коштів для придбання спірної квартири
ОСОБА_2. не давала. На її думку грошові кошти яких не вистачало для придбання
спірної квартири надавала її мати ОСОБА_2. В нотаріальних конторах, при
посвідченні договорів про продаж та придбання квартир вона присутня не була.

Відповідач ОСОБА_2. в судовому засіданні пред'явлені позовні вимоги не
визнав пред'явивши зустрічні позовні вимоги в яких посилаючись на те, що спірна
квартира була придбана ним за його власні кошти, які він отримав від продажу
належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2 та
посилаючись на ст.57 СК України просив визнати за ним право особистої приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні ОСОБА_2. та його представник пред'явлені позовні
вимоги підтримали просили задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3. в судове засідання не явилась без поважних на те
причин. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином
відповідно до ч. 9 ст.74 ЦПК України, через оголошення у пресі газеті
„Чорноморські новини” та „Урядовий кур'єр”.

Представник Сьомої одеської державної нотаріальної контори в судове
засідання не явився надіславши до суду лист з проханням розглядати справу у їх
відсутність.

Суд, заслухавши сторін по справі та їх представників, допитавши свідків,
вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них
правовідносини, прийшов до наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 09.09.2000 році між ОСОБА_2. та ОСОБА_1.
був укладений шлюб, який було розірвано 01.02.2006 році, про що свідчить
свідоцтво про розірвання шлюбу, а/з № 23 від 01.02.2006р. по відділу РАЦС
Біляївського районного управління юстиції Одеської області.  Від шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний час проживає разом з ОСОБА_1. в с. Вигода,
Біляївського району Одеської області.

Судом встановлено та сторони не оспорювали, що ОСОБА_2. на праві особистої
приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло
виданого органом приватизації 12.06.2001р., реєстровий № 0229, належало
496/1000 частин квартири АДРЕСА_2.

Як власник зазначеної вище частини квартири, ОСОБА_2., на підставі договору
купівлі-продажу від 30.01.2003р., посвідченого державним нотаріусом Сьомої
одеської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2-347, продав її
ОСОБА_3. Згідно п.2 даного договору, продаж частини квартири було вчинено за
2611 гривень.

18.03.2003р. ОСОБА_2. та ОСОБА_3. уклали між собою угоду, якою внесли зміни
до договору купівлі-продажу від 30.01.2003р., а саме в п.2 договору,
визначивши, що частина квартири була продана за 46 800 гривень, які продавець
отримав до підписання договору купівлі-продажу. Угода була посвідчена тим же
державним нотаріусом та зареєстрована в реєстрі під № 2-1059. Було додатково
стягнуто державне мито.

Укладена  між сторонами  вищезазначена угода була ними підписана. Її
зміст відповідав внутрішньої волі сторін договору. Угода була вчинена у формі
основного договору (нотаріально посвідчена в письмовій формі) та відповідає
загальним вимогам передбачених для такого виду угод. Тобто, дана угода не є
протизаконною, була направлена на настання реальних наслідків за згодою обох
сторін та відповідає ст.ст.4,162, 228 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

З боку позивачки по справі не доведено та не надано суду жодного належного
доказу, який би вказував на обґрунтованість пред'явлених позовних вимог щодо
визнання угоди від 18.03.2003р. недійсною. Суд відхиляє посилання ОСОБА_1. щодо
умисного збільшення вартості проданої квартири з боку ОСОБА_2. Проте судом
приймається до уваги, що зміна вартості проданої квартири була внесена під час
знаходження ОСОБА_1. та ОСОБА_2. в шлюбних відносинах, майже за три роки до
припинення між ними шлюбних відносин, відношення між якими були добрі, що
підтвердила в судовому засіданні ОСОБА_1.

В  зв'язку з чим, суд дійшов  висновку, що пред'явлені  позовні вимоги ОСОБА_1. в частині визнання
угоди недійсною за ст.58 ЦК УРСР в редакції 1963р. задоволенню не підлягають в
зв'язку з їх безпідставністю.

25.02.2003р. держаним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної
контори, реєстровий номер 7-413, було посвідчено договір купівлі-продажу
відповідно до якого ОСОБА_2. купив квартиру АДРЕСА_1. За умовами п.2 договору,
квартира була придбана за 7991 гривень.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5. - мати ОСОБА_1., показала, що
зі слів дочки їй стало відомо, що ОСОБА_2. продав належну йому комунальну
квартиру за 6900 доларів США, з яких 3000 доларів США він нібито віддав своєму
дяді за сприяння в отриманні ним комунальної квартири. ОСОБА_5. показала, що
передавала своєї дочки 500 доларів США для придбання спірної квартири. Дані
показання суперечать поясненням даним у судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1.,
яка зазначала, що вона не надавала ОСОБА_2. грошових коштів для придбання
квартири.

Показання свідка ОСОБА_6. судом не приймаються до уваги, так як пояснення
свідка ґрунтувалися на відомостях які стали їй відомі зі слів  ОСОБА_1.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7. та ОСОБА_8., які були
присутні у нотаріусів під час продажу комунальної квартири та придбання спірної
квартири ОСОБА_2., показали, що квартира по вулиці Ак. Заболотного в м. Одесі
була куплена ОСОБА_2. за грошові кошти отриманні від продажу комунальної
квартири по вул. Черняховського в м. Одесі. ОСОБА_8. - дядько ОСОБА_2. показав,
що ні яких грошових коштів від ОСОБА_2. за сприяння в отриманні ним комунальної
квартири він не брав та додатково показав, що ОСОБА_2. придбав квартиру по вул.
Ак. Заболотного за грошові кошти отримані від продажу комунальної квартири та
за гроші  позичені у матері ОСОБА_2.

Відповідно до ст.ст.224,227,228 ЦК УРСР в редакції 1963 року суттєвими
умовами договору є: сторони, предмет та ціна предмету договору. Вказані умови
визначаються сторонами договору за їх домовленістю та зазначаються в письмовому
договорі який підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд вважає неспроможними посилання сторін щодо продажу квартири по вул.
Черняховського за 6900 доларів США та придбання квартири по вул. Ак.
Заболотного за 9100 доларів США, оскільки дані суми не збігаються з сумами
грошових коштів визначених сторонами у відповідних нотаріально посвідчених
договорах, відповідно до ст.228 ЦК УРСР в редакції 1963року, яка вказує, що
продаж майна визначається за погодженням сторін. Такі посилання сторін не мають
правового значення, знаходяться за межами договірних та судом до уваги не
приймаються. За тих же самих підстав суд не приймає до уваги договір про
передачу завдатку від 26.01.2003р., розписку від 30.01.2008р. та розписку від
20.03.2003р. (а.с.21,23).

Таким чином, з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів суд
вважає, що при вирішенні виниклого між сторонами спору слідує виходити з сум
вартості проданого нерухомого майна визначених
сторонами та зазначених у відповідних вище нотаріально посвідчених
договорах.

В  зв'язку з чим, суд дійшов до висновку,
що пред'явлені  позовні вимоги ОСОБА_1.

відповідно
до ст.24 КпШС України, яка діяла на час виникнення між сторонами спірних
правовідносин,  майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в
порядку успадкування, є особистою приватною власністю кожного з них. Аналогічні
умови права особистої приватної власності визначені  у ст. 57 СК України.

Факти встановлені  в судовому  засіданні дають суду підстави вважати, що
квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2. за власні кошти отримані від продажу
комунальної квартири АДРЕСА_2  належної
йому на праві особистої власності.

В зв'язку  з чим суд вважає, що
пред'явлені позовні вимоги ОСОБА_1. в частині визнання угоди недійсною та
визнання за нею право власності на &frac12; частину квартири АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають в
зв'язку з їх безпідставністю.

Враховуючи, що позовні вимоги про вселення та зобов'язання не перешкоджати
у користуванні житлом є похідними від виникнення права власності на спірну
квартиру, на чому ґрунтувався позов ОСОБА_1. в задоволені якого було відмовлено
дійсним рішенням, то вони також не підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Не підлягають і задоволенню зустрічні позовні вимоги оскільки у ОСОБА_2.
право власності на спірну квартиру виникло за відповідним нотаріально
посвідченим договором, який на час розгляду справи є дійсним. Визнання права
власності судом в зв'язку з його оспорюванням, статтею 57 СК України, на яку
посилався ОСОБА_2. як на підставу пред'явленого позову, не передбачено. Дана
норма лише визначає перелік майна яке є особистою приватною власністю чоловіка
або дружини.

Керуючись ст.ст. 10,11,57,64,209, 212-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Сьома
одеська державна нотаріальна контора - про визнання угоди недійсною, визнання
права власності, вселення, зобов'язання не перешкоджати у користуванні житловим
приміщенням - відмовити  в повному
обсязі.

В задоволені зустрічних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1- про визнання права
власності - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Одеської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення
заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -