Справа № 2- 380/2008
РІШЕННЯ

Іменем
України

(заочне)

15 лютого 2008 року                                                                       м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі: головуючого - судді Бовчалюк З.А. при секретарі
Захаровій Н.А. з участю представника
позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про встановлення іпотеки на квартиру, розірвання договору позики та
стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення іпотеки на квартиру.

Свій позов
мотивує тим, що 21 жовтня 2005 року позичив відповідачу 187200,00 гривень для
придбання квартири АДРЕСА_1. За умовами
договору позики, позичальник зобов'язувався передати для забезпечення виконання
договору позики в іпотеку позикодавцю квартиру. Однак, оскільки
відповідач не передав квартиру в іпотеку, позивач просить на підставі ст.ст. 1,
3 Закону України «Про іпотеку», встановити іпотеку судовим рішенням.

18 січня 2008
року представник позивача збільшив позовні вимоги, просить встановити іпотеку
на квартиру АДРЕСА_1, розірвати договір позики, укладений 21 жовтня 2005 року
між сторонами, та стягненути з відповідача 187200,00 гривень боргу.

В судовому
засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримав та просив їх
задовольнити.

Відповідач в
судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та
місце розгляду справи.

За погодженням
представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що
відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши
пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд
приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві
таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду
та такої ж якості.

Судом
встановлено, що 21 жовтня 2005 року між сторонами був укладений договір позики,
за яким ОСОБА_1 надав в
позику грошові кошти в розмірі 187200,00 грн. для придбання квартири АДРЕСА_1.
( а.с.6-7). Факт отримання коштів підтверджується п. 2.2 договору, підписом
ОСОБА_2 на договорі, а також визнанням самим ОСОБА_2 цієї обставини. Згідно п.
3.3.1

2

договору позики,
позичальник зобов'язувався передати для забезпечення виконання договору позики
в іпотеку позикодавцю придбану квартиру.

Частина 1 ст.
526 ЦК України
передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або
інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.
2 ст. 651 ЦК України
передбачено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні
договору.

Як встановлено
судом, станом на день розгляду справи відповідач ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку позивачу не передав, таким
чином порушив умови укладеного договору позики. Внаслідок порушення ОСОБА_2
своїх зобов'язань за договором, позивач позбавився можливості отримання
квартири в іпотеку, і, як наслідок- забезпечення виконання грошового
зобов'язання відповідача.

Крім того, як вбачається з довідки КП «Волинське обласне БТІ» від
31.08.2007 р. №1545, ОСОБА_2 подав заяву для отримання витягу з Реєстру на
відчуження квартири, та отримав такий витяг. Це свідчить про недобросовісність
намірів відповідача, який замість передачі квартири в іпотеку чинить дії, які
спрямовані на продаж квартири.

За таких
обставин, суд приходить до висновку, що має місце істотне порушення відповідачем
умов договору позики від 21.10.2005 р.

Враховуючи
наведене, вимога позивача про розірвання договору позики є підставною, і
підлягає до задоволення.

Не підлягає до
задоволення вимога позивача про встановлення іпотеки на квартиру, оскільки
відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК
України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. За
таких обставин, при розірванні договору позики зобов'язання відповідача
передати квартиру в іпотеку припиняється, і тому, оскільки такого обов'язку
відповідача після розірвання договору не існує- суд не вправі своїм рішенням
встановлювати іпотеку.

Частиною 1 ст.
1049 ЦК України
передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (
грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до
ч.2 ст. 834 ЦК України,
позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі.

Враховуючи
вищенаведену норму закону вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2    187200 гривень підлягають до задоволення.

Таким чином,
оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності суд
прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення,
слід розірвати договір позики, укладений 21 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та
стягнути з відповідача 187200 гривень боргу за договором позики.

Як вбачається з
матеріалів справи позивачем було понесено витрати на юридичну допомогу в сумі
2000 гривень.

Відповідно до
ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує
з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог.

З врахуванням
вищенаведеної норми закону, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 слід стягнути 1500 гривень судових
витрат, понесених позивачем з оплатою правової допомоги адвоката. Також
слід стягнутих відповідача сплачені позивачем судовий

3

збір в сумі 8 гривень 50 копійок та  7 гривень 50 копійок витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Крім того,
згідно з вимогами ч.3 ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_2 слід стягнути 1700 гривень
судового збору в дохід держави.

Керуючись
ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213, 214, 215, 218, 226 ЦПК України, ст.ст..526,
527, 533,625, 651, 653, 834,1046,1047,1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов
задовольнити частково.

Розірвати
договір позики, укладений 21 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 суму
боргу за договором позики в розмірі 187200 гривень ( сто вісімдесят сім тисяч
двісті гривень).

Стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати по справі в сумі 1516 гривень ( одна тисяча п'ятсот
шістнадцять гривень).

Стягнути з
ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1700 ( одна тисяча сімсот)
гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення
може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою
відповідача, подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання заяви
про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня його
проголошення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було
подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений статтею 294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи апеляційним судом.