У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

27 лютого 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,    Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (законний представник - ОСОБА_4)
про визнання права власності на &frac12; частину квартири, вселення,
усунення перешкод у користуванні квартирою та реєстрацію місця проживання,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про
визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю,
посилаючись на те, що в 1995 році вона домовилася з відповідачем про купівлю
зазначеної квартири, ОСОБА_5 отримав від неї кошти та видав їй довіреності на
право отримання свідоцтва про право власності на квартиру та на право
розпорядження квартирою, однак укласти договір купівлі-продажу вони не змогли,
так як відповідач від'їжджав за межі країни і пояснив, що загубив свідоцтво про
право власності; у серпні 1995 року вона вселилась у квартиру, проживає в ній
до тепер, проте               ОСОБА_5
приховав, що квартира на праві власності належить йому та неповнолітньому
ОСОБА_3, а прийняті нею заходи щодо розшуку відповідача результатів не дали.

Позивачка на підставі
статті 344 ЦК України просила визнати за нею право власності на квартиру та
зняти з реєстраційного обліку за її адресою ОСОБА_5 і            ОСОБА_3.

Судом до участі у
справі як відповідачів притягнуто правонаступників              ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
- ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Згодом позивачка
уточнила позовні вимоги, посилалаючись на положення статті    220 ЦК України,  зазначала, що в 1995 році фактично придбала у
ОСОБА_5 спірну квартиру, передала йому 5000 доларів США і отримала довіреності
на право розпорядження квартирою, вселилась у неї, тобто договір
купівлі-продажу є дійсним, фактично виконаний, але не був нотаріально
посвідчений, так як вона не знала місця проживання ОСОБА_5, а в жовтні 2006
року він помер.

Позивачка просила
визнати за нею право власності на &frac12; частину квартири АДРЕСА_1, яка
належала ОСОБА_5, зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні
квартирою, вселити її у квартиру.

Рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 31 липня 2007 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 2 жовтня 2007 року, позов задоволено частково,
постановлено визнати за ОСОБА_1 право власності на &frac12; частину квартири АДРЕСА_1, вселити позивачку в квартиру, зобов'язати відповідачів
не чинити їй перешкод у користуванні квартирою; в задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в
інтересах ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності на житло від 14 травня 1993 року квартира
АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та  ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, його спадкоємцями є ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
позивачка в 1995 році отримала від ОСОБА_5 довіреність на право розпоряджатися
зазначеною квартирою і тоді ж вселилась у квартиру.

Задовольняючи частково позов, суд
виходив із положень частини 2 статті 220, статей 386, 391 ЦК України та того,
що факт купівлі ОСОБА_1 квартири підтверджується свідками, дорученням, виданим
їй ОСОБА_5, але позивачка та ОСОБА_5 не мали можливості оформити угоду
нотаріально, так як оригінал свідоцтва про право власності на житло був
втрачений, крім того, факт вселення ОСОБА_1 та її проживання у спірній  квартирі підтверджує те, що вона сплатила
ОСОБА_5 кошти, отримавши їх від продажу іншої квартири.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно
частини 1 статті 227 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних
правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до статті 47 ЦК УРСР
1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове
лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної
форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною
другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково
виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона
ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони,
яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне
оформлення угоди не вимагається.

Правило частини 2 статті 47 ЦК
УРСР 1963 року про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо
сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в
наявності передбачені законом обмеження.

Суд у
порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, у
достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню до них, визнав за ОСОБА_1 право власності на &frac12; частину квартири,  проте не вирішив
питання про правомірність підстав набуття нею такого права, а саме щодо
дійсності угоди купівлі-продажу.

Суд не встановив та не зазначив у
рішенні обставин, фактів та доказів, які свідчать про узгодження між сторонами
угоди усіх істотних її умов, зокрема, щодо об'єкту продажу - квартира в цілому
чи її частина, чи було узгоджено ціну квартири, чи бажав ОСОБА_5 продавати
квартиру (її частину) саме позивачці, чи отримав він кошти, чому договір не
було нотаріально посвідчено тривалий час (з 1995 року до дня смерті ОСОБА_5 у
жовтні 2006 року), чи були в наявності передбачені законом обмеження для
укладення договору з огляду на те, що квартира перебувала у спільній сумісній
власності ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_3.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог статей 303,           315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційних скарг, в ухвалі не зазначив конкретні обставини і
факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без
змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в
інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 липня 2007 року та
ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 2 жовтня 2007 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін