Справа №2-1271/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

06 лютого 2008 року Луцький
міськрайонний суд Волинської області

в
складі: головуючого - судді
Пушкарчук В.П.

при
секретарі                       Шафранюк
І.Ф.,

з участю
позивача - ОСОБА_1,  відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши
у відкритому попередньому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки померлого
із спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно,  -

Встановив:

ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки померлого із спільної
сумісної власності,  а саме
приватизованої квартири АДРЕСА_1
в м.  Луцьку. Вказавши,  що згідно свідоцтва про право власності на
житло вказана квартира належить йому та ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3,  мати позивача,  померла. Після її смерті відкрилась спадщина
на все належне їй майно,  зокрема на 1/2 частину вище
вказаної квартири. Спадкоємцем спадкового майна за законом є позивач ОСОБА_1
Після смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину шляхом спільного
постійного проживання з померлою на час відкриття спадщини. Інших спадкоємців
після смерті матері немає,  оскільки
відповідач ОСОБА_2 -батько позивача - у 1983 році розлучився із ОСОБА_3 і не є
спадкоємцем.  Однак оформити свої
спадкові права позивач не може,  оскільки
не визначені частки співвласників квартири. Просив винести рішення про
виділення частки померлої ОСОБА_3 у спільні сумісній власності квартири АДРЕСА_1м.  Луцьку в розмірі 1/2 частини,  та визнати за ОСОБА_1 право власності
визначивши на спадкове майно,  а саме: на
1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в
м.  Луцьку.

В
судовому засіданні позивач пояснив,  що
при житті ОСОБА_3 ніколи не виникало спору щодо часток в спірній квартирі,  додатково пояснив,  що в нотаріальній конторі відмовили видавати
свідоцтво про право на спадщину,  що
лишилось після смерті ОСОБА_3,  оскільки
формально невизначені частки в квартирі. Просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач
ОСОБА_2 позов визнав,  додатково
пояснивши,  що на спадщину не
претендує,  проти задоволення позову
заперечень не має.

Заслухавши
пояснення позивача,  відповідача,  дослідивши документи справи,  суд прийшов до висновку про підставність
заявленого позову.

Судом
встановлено,  що квартира за АДРЕСА_1м.  Луцьку належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3,  даний факт
підтверджено копією свідоцтва про право власності на житло від 05.01.1998
року,  виданого згідно розпорядження від
05.01.1998 № 286-р та зареєстроване у відділі по приватизації житлового фонду
під № 286-р/82.

2

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,  що стверджується свідоцтвом про смерть,  копія якого знаходиться в матеріалах справи
(а.с.  6) і після її смерті відкрилась спадщина на частину квартири
за АДРЕСА_1 в
м.  Луцьку.

Законом
України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-ХП не
визначено умов,  за яких один із членів
сім'ї може отримати більшу або меншу частку в приватизованому житлі. Частки в
жилому приміщенні кожного з повнолітніх членів сім'ї,  яким передається у власність займана квартира
(будинок),  є рівними.

Згідно
ч.2  ст.
372 Цивільного
кодексу України у разі поділу майна,  що
є у спільній сумісній власності,
вважається,  що частки
співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними,  якщо інше не встановлено домовленістю між
ними або законом.  Спору щодо часток
співвласників у вказаних осіб не виникало,
що ствердив відповідач в засіданні.

Отже,  фактично,
кожному із співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить по 1/2 частині вказаної
квартири.

Оскільки,  ОСОБА_3 померла,  то спадщина відкрилась на 1/2 частину
вищевказаної квартири,  яка належала їй
на праві власності.

Згідно  ст.  319 Цивільного
кодексу України власник володіє,
користується,  розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії,  які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний
додержуватись моральних засад суспільства.

В
судовому засіданні встановлено,  що після
смерті ОСОБА_3 її син,  позивач
ОСОБА_1,  що на час смерті проживав разом
з нею,  являється спадкоємцем першої
черги за законом.  Інших спадкоємців не
має.

Згідно  ст.  1261 Цивільного
кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти
спадкодавця,  той з подружжя,  який його пережив та батьки.

В
судовому засіданні встановлено,  що
ОСОБА_1 являється сином ОСОБА_3,  згідно
копії свідоцтва про народження (а.с.  5).

Згідно  ст.
1268 Цивільного кодексу України спадкоємець,  який постійно проживав разом із спадкоємцем
на час відкриття спадщини,  вважається
таким,  що прийняв спадщину,  якщо протягом строку у шість місяців,  встановленого статтею 1270 цього
Кодексу,  він не заявив про відмову від
неї. Позивач ОСОБА_1 заяву про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної
контори не подавав.

З
пояснень наданих в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 встановлено,  що у 1983
році відповідач із померлою ОСОБА_3 розлучився,  на спадщину не претендує.

Таким
чином,  суд прийшов до висновку,  що спадкоємець ОСОБА_1 спадщину прийняв.

Таким
чином,  оцінивши зібрані та досліджені в
судовому засіданні докази в їх сукупності,
суд прийшов до висновку,  що слід
визначити частки співвласників в спільній сумісній власності,  та визнати за позивачем право власності в
порядку спадкування за законом після смерті матері частки квартири за АДРЕСА_1 в місті Луцьку.

Керуючись  ст.
ст.  10,
11,  58,  60,
83,  130,  213,
214,  215 ЦПК
України,  Законом України "Про
приватизацію державного житлового фонду ",   ст.  ст.  16,
368,  370,  372, 1217,
1222,  1226,  1261, 1267-1270, 1296 ЦК України,  суд,  -

Вирішив :

Позов
задовольнити.

Визначити,  що ОСОБА_1 та ОСОБА_3,  кожному зокрема,  належить по 1/2 частці квартири за АДРЕСА_1
в місті Луцьку.

3

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом,  яке відкрилось після смерті матері - ОСОБА_3,  а саме: на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в місті Луцьку.

Рішення
може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подачі заяви
про апеляційне оскарження рішення протягом 10 (десяти) днів з дня його
проголошення та подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом 20
(двадцяти) днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження,  але апеляційна скарга не
була подана у строк,  встановлений  ст.  294 ЦПК
України,  рішення суду набирає законної
сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги
рішення,  якщо його не скасовано,  набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.