УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2008 року                                                            м.
Івано-Франківськ

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах по розгляду касаційних скарг Апеляційного
суду Івано-Франківської області в складі суддів: Головуючого: Вакарук В.М.,

Суддів:
Бідочко Н.П., Павлишиної А.Т. Меленко О.Є., Шишко А.І.

розглянувши
у судовому засіданні в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до ВАТ "Укртелеком" /в особі Закарпатської філії ВАТ
"Укртелеком" про визнання незаконним наказу про звільнення,
поновлення на посаді водія, виплату середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_1на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 травня 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 липня 2006 року, -

встановила:

У січні 2006 року ОСОБА_1.
звернувся з позовом в суд до ВАТ "Укртелеком", в особі Закарпатської
філії ВАТ "Укртелеком" про визнання незаконним наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди.

Свої
вимоги мотивував тим, що 09.09.2005
року під час керуванням службовим автомобілем скоїв аварію, внаслідок чого
пошкодив автомобіль та спричинив матеріальні збитки на суму 4990  грн.  По
даному факту згідно наказу адміністрації від 14.10.2005 року № 307 йому було
оголошено догану за порушення трудової дисципліни у вигляді самовільного
відхилення від встановленого маршруту, а згідно наказу від 13.01.2006 року №
11-о по цьому ж факту його було звільнено із посади водія 3-го класу Центру
механізації

Справа № 33-ц-265кс/08р.                                     Головуючий
у 1 інстанції
Фазикош Г.В.

Категорія
2                                                                                        Доповідач
Вакарук В.М.

2

Закарпатської
філії ВАТ "Укртелеком" по п.2 ст. 41 КзПП України, за втрату
довір"я через вчинення винних дій, що завдали матеріальних збитків філії,
незважаючи на те, що профком не дав згоди на звільнення з цих підстав. Тому
просив поновити його на зазначеній посаді, стягнути середньомісячний заробіток
за весь час вимушеного прогулу, а також 10000
гривень моральної шкоди, завданої йому незаконним звільненням.

Рішенням
Ужгородського міськрайонного суду від 04.05.2006
року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою
Апеляційного суду Закарпатської області від 04.07.2006 року дане рішення залишено без змін.

В
обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1. посилається на порушення судами норм
матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків судів
фактичним обставинам справи, у зв"язку з чим просив постановлені по справі
рішення скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. про поновлення його на роботі, суд першої
інстанції прийшов до висновку проте, що оскільки з позивачем було укладено
договір про повну матеріальну відповідальність і він, визнавши свою вину, взяв
на себе зобов"язання по відшкодуванню спричиненої підприємству шкоди
тривалий час його не виконував, то при таких обставинах в адміністрації були
правові підстави для звільнення його з роботи по п.2 ст. 41 КзПП України, по
втраті довір"я.

Однак,
такий висновок суду є помилковим і таким, що не ґрунтується на вимогах чинного
трудового законодавства.

Пункт 2 ст. 41 Кодексу
законів про працю України дає право власнику чи уповноваженому ним органу
розірвати трудовий договір у разі скоєння працівником винних дій, що надають
підстав для втрати до нього довіри зі сторони власника чи уповноваженого ним
органу. За цією підставою можуть бути звільнені з роботи лише особи, що
безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, визначення яких
встановлено діючим трудовим законодавством. Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1. працював водієм і використовував службову машину, як транспортний
засіб для виконання своїх службових обов'язків по перевезенню працівників філії
та вантажів, про що зазначено

3

в договорі про
повну матеріальну відповідальність /а.с. 31/. Тому, пошкодивши автомобіль
внаслідок аварії та спричинивши відповідачу матеріальну шкоду, позивач може
нести матеріальну відповідальність відповідно до положень глави IX КзПП
України і при зазначених обставинах він не може бути визнаний таким , що
безпосередньо обслуговує товарні цінності і звільнений у зв"язку з втратою
довір"я по даному факту, оскільки автомобіль, як матеріальна цінність, під
час його використання у процесі праці водія не має ознаки товару. Враховуючи
наведене, висновок суду про наявність правових підстав для звільнення позивача
по п.2 ст. 41 КзПП України не ґрунтується на вимогах чинного трудового
законодавства.

Судом
також не враховано вимог ст. 147 КзПП України про те, що за порушення трудової
дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів
стягнення: догана та звільнення. Із матеріалів справи вбачається, що в наказі №
11-0 від 13.01.2006 року в обґрунтування підстав звільнення позивача по п.2 ст.
41 КзПП України адміністрація посилається також на інші стягнення, зокрема: на
наказ № 39 від 04.08.2005 року, яким його було попереджено за факт зловживань
та недопущення приписки у службовій транспортній документації, а також на наказ
№ 307 від 14.10.2005 року про оголошення йому догани за порушення трудової
дисципліни у вигляді самовільного відхилення від встановленого керівництвом
маршруту руху автомобіля. Оскільки трудовим законодавством передбачено
застосування тільки одного із видів стягнення, то застосоване адміністрацією
розмежування по вищезазначених обставинах справи: догани за порушення трудової
дисципліни та звільнення в подальшому по втраті довіри у зв"язку із
невідшкодуванням спричиненої відповідачу матеріальної шкоди, а також
зарахування при цьому іншого наказу, яким позивача було попереджено про
недопустимість зловживань та приписок, суперечить вимогам чинного трудового законодавства
та не може бути правовою підставою для звільнення ОСОБА_1. по п.2 ст. 41 КзПП
України.

Неналежну
оцінку також дано судом факту відсутності обґрунтування в прийнятому рішенні
виборного органу первинної профспілкової організації ЦІТ і ТЗ з приводу відмови
у наданні згоди на звільнення позивача по вищезазначених підставах, а також
його висновку щодо нелегітимності даного рішення, оскільки дане питання суд не
позбавлений був можливості вирішити відповідно до вимог п.9 ст. 43 КзПП
України.

Таким
чином, суд першої інстанції при розгляді справи невірно з"ясував
обставини, що мають значення для її правильного вирішення, дав неправильну
правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами.

4

Апеляційний суд,
в порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені порушення уваги не звернув
та належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги позивача.

Допущені
порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи
та відповідно до ч.2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених
судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст. ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати в цивільних справах по розгляду
касаційних скарг Апеляційного суду Івано-Франківської області, -

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1задовольнити.

Рішення
Ужгородського міськрайонного суду від 04
травня 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 липня 2006 року скасувати,
а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.