У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

1 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного

Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Джурівської
сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, Агрофірми
"Верховина" про визнання рішень частково недійсними, спонукання до вчинення
дій, визнання права власності та за зустрічним позовом Джурівської сільської
ради Снятинського району Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про поновлення
строку звернення до суду, визнання рішення й державного акта на право
постійного користування земельною ділянкою незаконними, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 2
серпня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 2
жовтня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2005 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом.

Зазначала, що на підставі рішення Джурівської сільської ради Снятинського
району Івано-Франківської області (далі - Рада) від 8 вересня 1996 року про
реконструкцію автостанції в с. Джурів разом із торговими кіосками їй видано
державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,0105
га по вул. Франка, 62 у с. Джурів Івано-Франківської області. Цим же рішенням
їй надано дозвіл на  будівництво магазину
на одне робоче місце та реконструкцію малоцінного приміщення колишньої
автобусної зупинки разом з торговими кіосками на одне робоче місце, покладено
на неї обов'язок при проведенні реконструкції виділити приміщення для каси на
автостанції й зали чекання та провести реконструкцію й благоустрій згідно з
погодженою архітектором проектною документацією.

Реконструкцію автобусної зупинки в торговий павільйон було завершено в 1999
році.

28  вересня  2004
року вона звернулася до Ради із заявою про надання дозволу  на
викуп закріпленої за нею земельної ділянки, однак рішенням Ради від 8
листопада 2004 року їй надано лише дозвіл на підготовку матеріалів попереднього
погодження місця розташування земельної ділянки для обслуговування нежитлового
приміщення на одне робоче місце по вул. Франка, 62 у с. Джурів
Івано-Франківської області площею 0,00525 га, що в 2 рази менше розміру
закріпленої за нею земельної ділянки.

Вважаючи, що це рішення Ради прийнято з порушенням ст. 128 ЗК України,
оскільки відповідачем не вирішено питання про продаж чи про відмову в продажу
земельної ділянки, ОСОБА_1 просила суд визнати це рішення незаконним і
зобов'язати  Раду  винести
рішення  про  продаж їй земельної ділянки площею 0,0105 га.

У квітні 2005 року ОСОБА_1 доповнила позовні вимоги та просила визнати недійсним
рішення Ради від 7 квітня 2003 року "Про поділ приміщення автозупинки в с.
Джурів", посилаючись на те, що приміщення автобусної зупинки було
реконструйоване нею за власні кошти, унаслідок проведення ремонтних робіт
практично побудовано нову будівлю, тому фактично вона є власником новоствореної
речі відповідно до вимог ст. 331 ЦК України.

Рада позов не визнала та пред'явила зустрічний позов про поновлення
строку звернення до суду, визнання рішення й державного акта
на право постійного користування земельною ділянкою незаконними.

Зазначала, що своїм рішенням від 8 вересня 1996 року надала ОСОБА_1 дозвіл
на проведення реконструкції автобусної зупинки разом з торговим кіоском на одне
робоче місце та виділила в постійне користування земельну ділянку, на яку
ОСОБА_1 отримала державний акт.

Під час проведення реконструкції ОСОБА_1 допустила відхилення від проекту
та перекрила вільний доступ до приміщення каси на автобусній зупинці, через що
їй відмовлено в  оформленні права
власності на добудоване торгове приміщення. Оскільки в липні 2000 року
Агрофірма "Верховина" передала приміщення автобусної зупинки на
баланс Ради, остання просила поновити строк звернення до суду, визнати
незаконним її рішення від 8 вересня 1996 року та державний акт на право
постійного користування земельною ділянкою на ім'я ОСОБА_1

У подальшому ОСОБА_1 пред'явила в суді позов до Ради та Агрофірми
"Верховина" (далі - Фірма) про визнання незаконними рішення зборів
уповноважених Фірми від 23 липня 2000 року в частині передачі на баланс Ради
приміщення автобусної зупинки, рішення Ради від 29 вересня 2000 року про
прийняття на баланс цієї будівлі, посилаючись на те, що автобусна зупинка
ніколи не належала Фірмі на праві власності, тому остання не мала повноважень
щодо розпорядження цим майном.

Оскільки Фірма не була власником автобусної зупинки, а під час розгляду
кримінальних справ про обвинувачення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у вчиненні посадових
злочинів було встановлено факт фальсифікації оспорюваних рішень, ОСОБА_1
просила суд визнати за нею право власності на перероблену будівлю автобусної
зупинки; зобов'язати Раду укласти з нею договір купівлі-продажу земельної
ділянки 0,0105 га в межах і розмірах, визначених державним актом на право
постійного користування земельною ділянкою.

Рішенням  Снятинського  районного
суду  Івано-Франківської    області
від 2 серпня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 2 жовтня 2007 року, первісний та зустрічний
позови задоволено частково: визнано за ОСОБА_1 право власності на частину
будівлі реконструйованої автобусної зупинки, а саме магазину на одне торгове
(робоче) місце, що знаходиться по вул. І. Франка, 62 у с. Джурів Снятинського
району Івано-Франківської області; поновлено Джурівській сільській раді
Снятинського району Івано-Франківської області строк для звернення з позовом до
суду; визнано незаконним рішення Ради від 8 вересня 1996 року та державний акт
на право постійного користування земельною ділянкою від 12 листопада 1996 року
в частині виділення ОСОБА_1 земельної ділянки, на якій розташовані приміщення
автобусної зупинки: каса та зала чекання, а в решті вимог позовів відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги
ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та
порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про
скасування судових рішень та ухвалення нового рішення по суті справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позови, місцевий суд, з висновками якого погодився й
суд апеляційної інстанції виходив із того, що право власності на частину
будівлі, а саме магазин на одне торгове (робоче) місце, повинно бути визнано за
ОСОБА_1 з підстав ст.ст. 331, 332 ЦК України; правових підстав для визнання
незаконними рішень Ради від 8 листопада 2004 року, від 7 квітня 2003 року  та
від  29  вересня
2000 року,   рішення   зборів
уповноважених Фірми від 23 липня 2000 року немає; решта приміщень
автозупинки: каса та зала чекання - має залишитися в комунальній власності, а
тому рішення Ради  від 8 вересня 1996
року та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою
площею 0,0105 га по вул. Франка, 62 у с. Джурів Івано-Франківської області на
ім'я позивачки повинні бути визнані частково недійсними.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК
України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших
правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами
іншого судочинства.

Згідно з вимогами п. 34 ч. 1 ст.
26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"
виключно  на  пленарних
засіданнях  сільської,  селищної, міської ради вирішуються питання
регулювання земельних відносин відповідно
до   закону.

Задовольняючи частково зустрічний позов, місцевий суд не визначився з
характером спірних правовідносин; не звернув уваги на те, що оспорювані рішення
Ради  від 8 вересня 1996 року та
державний акт на право постійного користування земельною ділянкою на ім'я
ОСОБА_1 від 12 листопада 1996 року були прийняті та видані самою Радою, а
підстави припинення та порядок вилучення земельних ділянок, наданих у постійне
користування із земель державної  та  комунальної
власності, урегульовано ст.ст. 141, 149 ЗК України, та не вирішив
питання, на захист якого саме порушеного, невизнаного або оспорюваного права
були заявлені Радою вимоги в зустрічному позові.

Згідно з вимогами чч. 1, 2, 3, 5, 10 ст. 128 ЗК України в редакції, чинній
на час виникнення спірних правовідносин, продаж громадянам і  юридичним
особам  земельних  ділянок державної та комунальної власності
для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними
адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами
місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у
власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади
або сільської, селищної, міської ради. У заяві зазначаються бажане місце
розташування земельної ділянки, цільове призначення та її розмір.

До заяви додається:

а) державний акт на право
постійного користування землею або договір оренди землі;

б) план земельної ділянки та
документ про її надання у разі відсутності державного акта;

в) свідоцтво про реєстрацію
суб'єкта підприємницької діяльності.

Рада міністрів Автономної
Республіки Крим, місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська
рада у місячний термін розглядає заяву і приймає рішення про продаж земельної
ділянки або про відмову в продажу із зазначенням причин відмови.

Підставою для відмови в продажу
земельної ділянки є:

а) неподання документів,
необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки;

б) виявлення недостовірних
відомостей у поданих документах;

в) якщо щодо суб'єкта
підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його
діяльності.

Рішення про відмову продажу
земельної ділянки може бути оскаржено в суді.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо визнання незаконним рішенням
Ради від 8 листопада 2004 року, місцевий суд виходив із того, що позивачка не
зверталася до Ради із заявою про надання дозволу на викуп закріпленої за нею
земельної ділянки.

Цей висновок місцевого суду не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки в
справі є копія заяви ОСОБА_1 від 28 вересня 2004 року на ім'я Ради щодо викупу
закріпленої за нею земельної ділянки (а.с. 6).
Таким  чином, у порушення вимог
ст.ст. 213, 214 ЦПК України місцевий суд при розгляді справи не вирішив
питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалася указана позовна
вимога, та які правовідносини випливають із цих обставин.

Згідно з вимогами ст. 331 ЦК України зі
змінами,  внесеними  Законом України № 3201-IV від 15 грудня 2005
року, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ
зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме
майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва
(створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які
були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена
в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного
будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують
право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта
нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що
містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

При вирішенні справи місцевий суд  не
врахував, що норма ч. 4 ст. 331 ЦК України, за якою суд мав повноваження
визнавати за особою право власності на недобудоване нерухоме майно, виключена
на підставі Закону України № 3201-IV від 15 грудня 2005 року, та на час
розгляду справи питання оформлення права власності на новостворене чи
перероблене нерухоме майно, що потребує прийняття його до експлуатації та
відповідної державної реєстрації, належало виключно до компетенції  органу, що здійснює державну реєстрацію прав
на нерухоме майно.

Апеляційний суд, переглядаючи ухвалене рішення, не виконав вимог ст. 303
ЦПК України, не звернув уваги на зазначені порушення та не перевірив належним
чином доводів апеляційної скарги.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Снятинського
районного  суду  Івано-Франківської  області
від 2 серпня 2007 року  та  ухвалу
Апеляційного  суду
Івано-Франківської області від 2 жовтня 2007 року
скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін