У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

5 листопада 2008
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,                             Лященко
Н.П.,  Костенка А.В.,                                Прокопчука
Ю.В., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 у  своїх інтересах та інтересах своїх
неповнолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Корюківської центральної районної
лікарні, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва
про право власності на житловий будинок незаконними, визнання права
користування житлом і визнання особи такою, що втратила право користування
житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Чернігівської області від 11 січня
2008 року,

в с т а н о в и л а :

У липні
2007 року ОСОБА_1 у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей
звернулася в суд з позовом, свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона
виховувалась у багатодітній сім&cent;ї, в якій було шестеро дітей. У 1989 році сім&cent;я,
яка складалася з батьків і шістьох дітей, отримала відомче житло, що перебувало
на балансі Корюківської центральної районної лікарні, - будинок АДРЕСА_1
Будинок надавався батьку згідно з ордером, він був наймачем будинку. Усі члени
сім&cent;ї були зареєстровані в спірному будинку. 22 червня 2000
року вона виписалась із будинку й зареєструвалась у будинку АДРЕСА_2, що
належав на праві приватної власності її чоловіку - ОСОБА_6

Сімейне життя із чоловіком не склалось, шлюб було
розірвано 30 липня 2004 року. У квітні 2004 року вона з двома малолітніми
дітьми повернулась до батьків у будинок АДРЕСА_1. На той час у будинку
проживали батько, мати, брат ОСОБА_7 та брат ОСОБА_8, а також були
зареєстровані сестри: ОСОБА_9, яка перебувала на заробітках у м. Києві, і
ОСОБА_10, яка проживала зі співмешканцем за іншою адресою.

Вона вселилась до житлового будинку за згодою батьків,
братів і сестер та ніхто з проживаючих і зареєстрованих членів сім&cent;ї не
заперечував проти вселення її з дітьми. Вона не зареєструвалась у будинку, бо
мати просила її про це, для економії коштів на оплату комунальних послуг.

У червні 2005 року батьки придбали будинок АДРЕСА_2 і
переїхали у нього, а також переселився брат ОСОБА_7; мати і брат
зареєструвалися в ньому. У будинку АДРЕСА_1 залишилась проживати ОСОБА_1 з
двома своїми дітьми, хоча зареєстрованими в ньому були батько, брат ОСОБА_8
(був на заробітках у м. Києві), сестра ОСОБА_9 та сестра ОСОБА_10 -
відповідачка у справі (обидві були на заробітках у м. Києві).

Проживаючи в будинку АДРЕСА_1, вона сплачувала комунальні
послуги, робила в будинку ремонт. Також батько як наймач будинку був членом
кооперативу з газифікації вулиці та будинку АДРЕСА_1, тому вона частково
оплачувала внески за проведення газифікації їхнього будинку в сумі близько 600
грн.

Згодом із будинку були виписані брат ОСОБА_8 та сестра
ОСОБА_9 й більше року в ньому мешкали тільки вона з двома своїми дітьми. Восени
2006 року приїхала відповідачка і знаходилась на утриманні ОСОБА_1, оскільки
ніде не працювала. Пізніше з будинку виписався батько. Коли вони з
відповідачкою залишились проживати в будинку, то почалися конфлікти і ОСОБА_4
заявила, що є власником будинку, а вона та діти займають її житлову площу.

Через деякий час їй стало відомо, що відповідачка на
підставі розпорядження Корюківської центральної районної лікарні у травні 2007
року приватизувала будинок разом із відповідачем ОСОБА_5  Останній членом сім&cent;ї
ніколи не був і в будинку не мешкав, а тільки зустрічався із ОСОБА_4 Вважає, що
його незаконно зареєстрували для приватизації, оскільки, проживаючи в будинку,
вона згоди на проживання та реєстрацію ОСОБА_5 не давала.

За  таких обставин,
вважаючи, що порушено законодавство про приватизацію житлового фонду,
законодавство про право користування житловим приміщенням, вона вимушена була
звернутись до суду та просила суд визнати за нею й за двома її неповнолітніми
дітьми право користування житловим будинком АДРЕСА_1, визнати протиправним
розпорядження №2 Корюківської центральної районної лікарні  від 21 травня 2007 року про передачу будинку
АДРЕСА_1 в приватну власність відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати ОСОБА_5
таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1, а також
стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від                         23 жовтня 2007 року
позов ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей:
ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано протиправним
розпорядження № 2 Корюківської центральної районної лікарні  про передачу житлового будинку АДРЕСА_1 в
приватну власність. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказаний
житловий будинок. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування цим
будинком. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Чернігівської області від 11 січня
2008 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове,
яким  у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

ОСОБА_1 звернулася з
касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалене у справі рішення суду
апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, апеляційний
суд виходив із того, що  позивачка та і її неповнолітні діти не набули права на
спірний житловий будинок, оскільки їхнє право є похідним від права батьків у
зв'язку з тим, що відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання
неповнолітньої дитини є місце проживання її батьків. Крім того, за їхнім
батьком ОСОБА_11, бувшим чоловіком позивачки, зареєстровано на праві приватної власності
житловий будинок, в якому зберігає за собою право на житло й ОСОБА_1

Відповідно  до  ст. 8
Закону   України  “Про
приватизацію   державного   і житлового фонду”, Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність громадян право  на приватизацію  мають лише члени  сім'ї,
які постійно мешкають у квартирі разом з наймачем або за ним
зберігається право на житло.

Виходячи
з наведеного апеляційний суд дійшов до висновку, що проведення приватизації та вселенням ОСОБА_5 не порушує
прав ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей.

Суд першої інстанції при
ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходив із
того, що 21 травня 2007
року за заявою ОСОБА_4 як наймача будинку АДРЕСА_1, до органу приватизації надано дані, що в будинку № 12 проживають тільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на підставі чого органом
приватизації при Корюківській центральній районній лікарні було видано розпорядження № 2 про передачу будинку
АДРЕСА_1 у приватну
власність ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, який членом сім&cent;ї ІНФОРМАЦІЯ_1 не був, по 1/2 частині кожному.  Позивачка ОСОБА_1 продовжувала з
дітьми проживати спільно з відповідачкою в спірному будинку як член сім&cent;ї та сплачувати комунальні послуги та
витрати з газифікації будинку. Дане розпорядження не підписане керівником органу приватизації та контроль
за виконанням його не
покладено на відповідних осіб, не встановлено органом приватизації осіб, що проживають у будинку, та не
отримано їхню згоду на приватизацію, що суперечить законодавству про приватизацію житлового
фонду.

Відповідно до діючого житлового
законодавства предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського
жилого фонду є окрема квартира
або інше ізольоване жиле приміщення. Члени сім'ї наймача, що проживають разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого
приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
Якщо ці особи перестали бути членами сім'ї, але проживають в займаному
приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки як наймач і члени його сім'ї. Наймачі жилих
приміщень у будинках державного чи громадського жилого фонду можуть за згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними
приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Згідно зі ст. 5 Закону України від
19 червня 1992 року «Про приватизацію державного
житлового фонду» (зі
змінами та доповненнями) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків),
кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та
належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового
фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири
багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де
мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах
найму.

До членів сім'ї наймача включаються
лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем
або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Передача
займаних квартир (будинків) здійснюється органом приватизації в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі (будинку), з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у
власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не пізніше
місяця з дня одержання заяви громадянина, оформляється свідоцтвом про право
власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує
нотаріального посвідчення. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків)
державного житлового фонду, вирішуються судом.

Судом установлено, що ОСОБА_5
зареєструвався в будинку АДРЕСА_1 без згоди позивачки, яка проживає в будинку, членом сім&cent;ї наймача не був, спільного
господарства не вів, будинку не утримував, постійним місцем його проживання спірний будинок не був, а,
зустрічаючись з відповідачкою ОСОБА_4, ночував, на підставі чого судом визнано його таким, що
незаконно вселився в будинок, а тому й утратив право користування даним будинком.

Суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних
вимог про визнання права користування даним будинком ОСОБА_1 слід відмовити,
оскільки при її вселенні в будинок
АДРЕСА_1 з дітьми в 2004 році з батьками не обговорювались умови
їхнього проживання,  батьки, сестри та брати позивачки
вказують на тимчасове її вселення. Питання про виселення позивачки з будинку або визнання її  такою, що втратила право користування
будинком, ніхто в судовому порядку не порушував.

Проте з такими
висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі  в  установленому
порядку  за письмовою згодою всіх
членів сім'ї,  які проживають разом з
ним,  вселити в займане ним жиле
приміщення  свою дружину,  дітей, батьків, а також інших осіб.  На вселення до батьків їх  неповнолітніх
дітей  зазначеної згоди не
потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають  рівного з іншими членами сім'ї
права користування жилим приміщенням,
якщо при вселенні  між  цими
особами,  наймачем  та членами його сім'ї,  які проживають з ним, не було іншої угоди про
порядок користування жилим приміщенням.

Проте у
порушення вказаних норм, письмової згоди на проживання ОСОБА_1 та її дітей у будинку АДРЕСА_1 батько як наймач будинку та члени сім&cent;ї, що на час вселення проживали у
будинку не давали.

Також у матеріалах справи (а.с. 81) містися заява батька позивачки -
ОСОБА_12, з якої убачається, що згоди на вселення ОСОБА_1 до свого будинку він
не давав, що вселялася вона тимчасово. На його прохання виїхати з будинку
обіцяла зробити це через місяць.

Враховуючи те, що
ОСОБА_1 вселилася у будинок з порушенням норм діючого законодавства суд мав з'ясувати чи мала вона суб'єктивне право
оспорювати право ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на приватизацію спірного житлового будинку.

Крім того, як
убачається з матеріалів справи, 15 жовтня 1994 року ОСОБА_1 уклала шлюб з
ОСОБА_11, 30 липня 2004 року шлюб було розірвано. З 2000 року ОСОБА_1
зареєстрована у будинку АДРЕСА_2. Проте судами не з'ясовувалося питання на яких
підставах позивачка зареєструвалася за вказаною адресою, а також де
зареєстровані її діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

При викладених
обставинах ухвалені у справі рішення без змін залишатися не можуть і підлягають
скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції, у ході якого суду слід урахувати наведене та залежно від
установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Чернігівської області від 11 січня 2008 року та рішення Корюківського районного
суду Чернігівської області від 23 жовтня 2007 року скасувати, а справу передати
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є.  Жайворонок

А.В.
Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук