Справа
№22ц-3979/ 07
у 1 інстанції Усатов
Доповідач-Воробйова Н.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 січня 2008
року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі: головуючого - Воробйової Н.С. ,  суддів - Оношко Г.М. ,  Березовенко Р.В. при секретарі   - Бобко О.В.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м.
Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду від 04 жовтня 2007 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  треті
особи - „Агрофірма „Білогородка" ( колишн. - КСП „Агрофірма
„Білогородка") ,  ОСОБА_1 про поділ
спільного спадкового майна,  про
поновлення строків для прийняття спадщини,
визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за
законом,  визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу земельної ділянки, -

встановила :

У  березні
2007 року     позивач звернувся
до  суду з  названим позовом.  Посилався на те,  що він і відповідач ОСОБА_3  - рідні брати. В ІНФОРМАЦІЯ_1 році померла їх мати
ОСОБА_4

За життя
мати подарувала брату - ОСОБА_3  належний
їй будинок АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку,  що знаходилася біля зазначеного будинку.

Після
смерті матері з заявою про прийняття спадщини в установленому порядку не
звертався.

У січні
2006 року позивачу стало відомо,  що
після смерті матері його брат -відповідач по справі одноособово
успадкував,  згідно свідоцтва про право
на спадщину за законом,  земельну частку
(пай),  а також отримав майновий пай
колишнього КСП „Білогородка ( тепер КСП „Агрофірма „Білогородка"),  які належали покійній матері та є спадковим
майном та продав земельний пай розміром 1, 39 га ОСОБА_1

Дії
брата вважає незаконними,  розцінює їх як
спробу збільшити свою частку спадкового майна за його рахунок.

Вважав,  що пропустив строк для прийняття спадщини з
поважних причин оскільки довіряв інформації брата про відсутність спадкового
майна крім того,  з яким ще за життя
розпорядилася мати.

Просив
визначити йому додатковий строк,
достатній для подання заяви про прийняття спадщини,  яка відкрилась після смерті матері і
складається з 1/2

частини
земельного паю та 1/2 частини майнового паю колишнього КСП „Білогородка"
(КСП „Агрофірма „Білогородка" ),  а
також просив визнати за ним,  як
спадкоємцем за законом,  право власності
на 1/2 частину земельного паю та 1/2 частину майнового паю колишнього КСП
„Білогородка" (КСП „Агрофірма „Білогородка"). Просив визнати частково
недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом,  видане на ім"я відповідача,  в частині невірно визначеного розміру
спадщини та визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної
ділянки (паю),  площею 1, 39 га №135 від
20.05.2005 року в частині невірно визначеного розміру спадщини.

Рішенням
Києво-Святошинського районного суду від 04.10.2007 року позов задоволено у
повному обсязі.

У
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду з підстав
невідповідності його нормам матеріального і процесуального права та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволені позову.

Апеляційна
скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Встановлено,  що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача та
відповідача-ОСОБА_4

Ще при
житті,  мати подарувала сину ОСОБА_3  належний їй будинок АДРЕСА_1 та присадибну
земельну ділянку,  що знаходилась біля
будинку.

На
момент смерті,  ОСОБА_4  була власником майнового паю та земельного
паю у розмірі 1, 3932 га бувшого КСП „Білогородка ( тепер-КСП „Агрофірма
„Білогородка".

Спадкоємцями
за законом після смерті ОСОБА_4  були
сини - позивач та відповідач по даній справі.

Відповідно
до  ст. 549 ЦК України ( в
редакції 1963 р.) визнається,  що
спадкоємець прийняв спадщину,  якщо він
фактично вступив в управління або володіння спадковим майном,  якщо він подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідач
ОСОБА_5  звернувся в установленому порядку до нотаріальної контори
та отримав свідоцтво про право на спадщину.

Позивач
після смерті матері ( з ІНФОРМАЦІЯ_1 року) будь-яких дій для прийняття спадщини
не вчиняв,  заяву до нотаріальної контори
про прийняття спадщини в порядку,
передбаченому законом,  не
подавав.

В силу
статті 1272 ЦК України,  якщо спадкоємиць протягом строку,  встановленого Законом ( шести місяців з часу
відкриття спадщини),  не подав заяву про
прийняття спадщини,  він вважається
таким,  що не прийняв її.

ч.3  ст. 1272 ЦК України,
передбачено,  що за позовом
спадкоємця,  який пропустив строк для
прийняття спадщини з поважної причини,
суд може визначити йому додатковий строк,  достатній для подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2,  суд виходив з того,
що останній пропустив строк для прийняття спадщини після померлої у
ІНФОРМАЦІЯ_1 році матері з поважних причин.

Проте,  даний висновок суду не ґрунтується на
матеріалах справи,  згідно яких синам
було відомо про майновий та земельний пай,
що належали матері,  брати та члени
їх сімей спілкувалися між собою,  позивач
неодноразово після смерті матері приїжджав до с. Білогородка.

Колегія
суддів вважає,  що посилання позивача на
те,  що йому було невідомо про належне
матері майно,  а тому він не звертався до
нотаріальної контори для прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску
позивачем строку для прийняття спадщини.

Будь-яких
інших доказів щодо поважності пропуску строку для прийняття спадщини після
померлої у ІНФОРМАЦІЯ_1 році матері позивач не надав.

Колегія
вважає,  що рішення суду в цій частині не
може бути залишеним без змін і підлягає скасуванню.

З
матеріалів справи вбачається також,  що
05.04.2005 року між ОСОБА_3  та ОСОБА_1
був укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки,  у відповідності до якого остання купила
земельну ділянку площею 1, 3932 га,  що
знаходиться на території Білгородської сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області.

Договір було
зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за НОМЕР_1.

На час
укладання договору земельна ділянка належала ОСОБА_3  на підставі Державного акту на право
власності на земельну діляку серії НОМЕР_2,  виданого Києво-Святошинською районною
державною адміністрацією 17.03.2005 року,
на підставі розпорядження цієї ж адміністрації від 11.02.2005 року за
НОМЕР_3.

Акт
зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на
землю за НОМЕР_4.

На момент
укладання договору земельна ділянка під забороною (арештом) та податковою
заставою не перебувала.

За таких
обставин,  договір між ОСОБА_3  та ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

ОСОБА_1
набула право власності на зазначене майно у відповідності до норм цивільного
законодавства України.

При
цьому  ст.  ст. 330,
388 ЦК України
визначені обставини,  за яких власник
вправі витребувати майно у набувача.

Колегія
вважає,  що обставини,  якими позивач обґрунтовує свої доводи щодо
повернення йому частини земельної ділянки,
не входять до переліку випадків,
які надавали б йому право на повернення земельної ділянки з володіння
добросовісного набувача.

На
обґрунтування рішення щодо задоволення вимог позивача у цій частині,  суд не навів жодних підстав для визнання
договору купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_3  та ОСОБА_1 недійсним.

З
урахуванням викладеного,  колегія суддів
вважає,  що рішення суду постановлене з
порушенням норм матеріального і процесуального права,  підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Оскільки
позивач не надав доказів про поважність причин пропуску строку для прийняття
спадщини,  тривалий час не вчиняв жодних
дій для прийняття

спадщини
та подальшого його оформлення,  у
позивача відсутні правові підстави для визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_3
та ОСОБА_1 ,  а також для
повернення йому частини земельної ділянки,
що належить останній,  колегія
суддів вважає,  що у задоволені позовних
вимог ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись  ст.
ст. 307,  309 ЦПК України,  колегія суддів

Вирішила :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Києво-Святошинського районного суду від 04 жовтня 2007 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_2
відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.