У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19 листопада 2008 року                                                                                          м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Гуменюка
В.І.,

суддів:                       Косенка
В.Й.,                                 Барсукової
В.М.,

Балюка М.І.,                                              Луспеника Д.Д., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш енд Кері
Україна», третя особа - ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2008 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2004 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ТОВ
«Метро Кеш енд Кері Україна» про поновлення на роботі, стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи
свої позовні вимоги тим, що з 6 травня 2004 року працювала у відповідача на
посаді асистента директора відділу закупівель товарів продуктової групи. Ввечері
9 серпня 2004 року під тиском адміністрації товариства написала заяву про
звільнення за власним бажанням з 10 серпня 2004 року.

З ранку 10 серпня 2004 року вона усно попередила
директора ОСОБА_2, що відкликає заяву про звільнення, так як  написала її під тиском. В цей же день
написала письмову заяву про відкликання заяви про звільнення. Наказом №232-к
від 10 серпня 2004 року позивачка була звільнена з роботи з 10 серпня 2004 року
за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.

Наказом №233-к від 10 серпня 2004 року на посаду, яку
займала позивачка, була переведена секретар приймальні.

11 серпня 2004 року позивачку не допустили до роботи.
Просила поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу
в сумі 2500 грн., моральну шкоду 5000 грн., та 250 грн. державного мита. Під
час розгляду справи позивачка збільшила свої позовні вимоги і просила стягнути
з відповідача за час вимушеного прогулу 10000 грн.5 коп., моральну шкоду 5000
грн. та 250 грн. державного мита.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13
грудня 2004 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29
березня 2005 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області від 6 серпня 2007 року касаційну скаргу
ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва
від 13 грудня 2004 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 березня
2005 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17
січня 2008 року позов задоволено частково: позивачку було поновлено на роботі,
стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу та частково моральну шкоду.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2008
року, зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове
рішення, яким ОСОБА_1 у позові відмовлено.

Не погодившись
із  зазначеним рішенням апеляційного
суду, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду України касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та
залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення та
відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що
останнім днем роботи позивачки було 9 серпня 2004 року, на момент подання заяви
про відкликання своєї заяви про звільнення, уже був виданий наказ про
звільнення її з роботи і на місце позивачки з 10 серпня 2004 року був прийнятий
іншій працівник. Позивачка надала суду довідки, що з 10 серпня 2004 року по 3
вересня 2004 року знаходилась на амбулаторному лікуванні, що підтверджує доводи
відповідача, що з 10 серпня 2004 року ОСОБА_1 не працювала, тобто відповідно до
ч.2 ст.38 КЗпП України не мала права відкликати заяву про звільнення за власним
бажанням.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин справи, прав і обов'язків сторін у цих
правовідносинах, неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих  обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що позивачка з 6 травня 2004 року працювала
у відповідача на посаді асистента директора відділу закупівель товарів
продуктової групи.

9 серпня 2004 року позивачка написала заяву про
звільнення з роботи за власним бажанням з 10 серпня 2004 року.

10 серпня 2004 року позивачка подала письмову заяву про
відкликання заяви про звільнення.

Наказом №232-к від 10 серпня 2004 року позивачка була
звільнена з роботи з 10 серпня 2004 року за власним бажанням за статтею 38 КЗпП
України.

Наказом №233-к від 10 серпня 2004 року на посаду, яку
займала позивачка, була переведена секретар приймальні.

Відповідно до статі 116 КЗпП України і пункту 2.26
Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, днем звільнення
вважається останній день роботи.

Наказом № 233-3 від 10 серпня 2004 року позивачка була
звільнена з роботи з 10 серпня 2004 року, який є останнім днем її роботи.

Згідно із статтею 38 КЗпП України і частиною 2 пункту 12
Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами
трудових спорів” від 6 листопада 1992 року позивачка мала право відкликати свою
заяву про звільнення і відповідач не вправі був її звільняти за поданою раніше
заявою.

Висновок суду про те, що відповідач мав право звільнити
позивачку, оскільки на місце роботи позивачки з 10 серпня 2004 року був
переведений інший працівник, не ґрунтується на законі з тих підстав, що на цій
посаді працювала ОСОБА_1, це був її останній день роботи, а тому посада
асистента директора відділу закупівель товарів продуктової групи не була
вакантною.

На цю обставину не звернув уваги апеляційний суд, що
привело до прийняття помилкового рішення.

Оскільки обставини справи встановлені апеляційним судом
із порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення не може
залишатися в силі.

Разом з тим судом
першої інстанції повно та всебічно встановлені обставини справи, тому
рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, встановивши, що
апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове рішення апеляційної інстанції і залишає в
силі рішення суду першої інстанції.

За викладених обставин рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2008
року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17
січня 2008 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                В.І. Гуменюк

Судді:                                                                       В.Й.
Косенко

М.І. Балюк

В.М.
Барсукова

Д.Д.
Луспеник