У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Гнатенка А.В.,

Патрюка  М.В.,

Косенка В.Й.,

Мазурка В.А.,

Балюка М.І.,

Костенка А.В.,

Охрімчук Л.І.,

Барсукової В.М.,

Левченка Є.Ф.,

Перепічая В.С.,

Григор'євої Л.І.,

Лихути Л.М.,

Пшонки М.П.,

Гуменюка В.І.,

Луспеника Д.Д.,

Сеніна Ю.Л.,

Данчука В.Г.,

Лященко Н.П.,

Шабуніна В.М.,-

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим будинком,
за  скаргою ОСОБА_1 про перегляд у
зв'язку з винятковими обставинами рішення Рахівського районного суду
Закарпатської області від 1 грудня 2005 року та
ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2008
року,

встановила:

У серпні 2005
року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим
будинком АДРЕСА_1.

Зазначала, що
в будинку, який належав на праві власності її чоловіку, вона проживала з 1986
року як член сім'ї до дня його смерті - 3 квітня 2005 року.

Після смерті чоловіка відповідач, до якого
перейшло право власності на будинок за договором дарування від 3 серпня 1999
року, позбавив її можливості користуватися будинком.

Просила на
підставі ст. 156 ЖК України зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у
користуванні будинком

Рішенням  Рахівського районного суду Закарпатської
області від             1 грудня 2005 року позов ОСОБА_2
задоволено.

Рішенням
апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня   2006 року рішення першої інстанції
скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської
області від 27 березня 2008 року, який діяв як суд касаційної інстанції
відповідно до Закону України від 22 лютого 2007 року №
697- V “Про внесення змін до Закону України “Про судоустрій
України” щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ”,  касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення
апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2006 року скасовано та
залишено в силі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 1
грудня 2005 року.

У травні 2008 року ОСОБА_1  звернувся до суду зі скаргою про
перегляд  у зв'язку з винятковими
обставинами рішення Рахівського
районного   суду   Закарпатської   області
від 1 грудня 2005 року та  ухвали
апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2008 року, з
мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм ст. 156 ЖК
України та ст. 48 Закону України “Про власність”.

На підтвердження
неоднакового застосування зазначеної правової норми скаржник наводить ухвалу
Верховного Суду України від 9 листопада 2005 року, в якій, на думку скаржника,
по-іншому вирішено питання щодо права користування жилим будинком членів сім'ї
власника будинку після припинення його права власності на цей будинок.

Розглядаючи скаргу колегія суддів
Судової палати у цивільних справах встановила, що в цьому випадку має місце
неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права -
ст. 156 ЖК України - щодо збереження права користування жилим будинком членами
сім'ї (колишніми членами сім'ї) власника будинку після припинення його права
власності на цей будинок та зміною власника будинку.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції однієї й тієї самої
норми права, колегія суддів виходить із таких підстав.

У справі, що розглядається,
встановлено, що жилий будинок належав на праві приватної власності ОСОБА_3

Позивачка деякий час перебувала з
ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах, а з 4 жовтня 1986 року - у
зареєстрованому шлюбі.

4 червня 2005 року на вимогу власника будинку
- ОСОБА_1 - позивачка припинила користування цим будинком.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову
ОСОБА_2 - суд першої інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції,
скасувавши рішення апеляційного суду, виходив із того, що відповідно до ст. ст.
64, 109, 156 ЖК України  члени сім'ї
власника будинку користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, не втрачають цього права при переході права
власності на будинок до іншої особи і можуть бути виселені лише з підстав
передбачених законом.

Апеляційний
суд при скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні  нового
рішення  про відмову ОСОБА_2 у
позові на підставі ст. 48 Закону України “Про власність” указав, що у зв'язку з
відсутністю договірних відносин з власником будинку та припиненням права
власності ОСОБА_3 на будинок позивачка втратила право користування цим
будинком, оскільки її права похідні від прав колишнього власника будинку,
членом сім'ї якого вона була. Власник будинку відповідно до ст. 48 Закону
України “Про власність” (чинного на час виникнення спірних правовідносин) може
вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння, а тому за висновком апеляційного суду позов
ОСОБА_2 не підлягав задоволенню.

Зазначений
висновок ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Так, на час
виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про
захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2004
року, Житлового кодексу України та Закону України “Про власність” (останній
втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня
2007 року № 997-V “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких
законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України”).

Конституцією
України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини
і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася  17
липня  1997  року
відповідно   до  Закону України від 17 липня 1997 року  № 475/97-ВР “Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції”,
закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право
власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на
власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,  відповідно
до  закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,
317,  319,  321 ЦК України, ст. 48 Закону України “Про
власність”).

Гарантуючи
захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких
порушень його правё хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням
володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386,
391 ЦК України.

Об'єктом
власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира
(ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника
житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України,
які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання,
проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи
втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно  до  ч.
1 ст.  156 ЖК  України
з    урахуванням    положень
ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту
вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку
(квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права
приватної власності на це майно.

Із зазначеного
слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку
(квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на
користування цим будинком.

Таким чином, є
вірним висновок апеляційного суду про те, що права членів сім'ї власника
будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку
(квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід
прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження
права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього
власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору
найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України) .

Частина ж 4
ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише
для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при
умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при
незмінності власника майна.

Зазначені   висновки не суперечать нормам ст. 47
Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право
на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає
захисту лише у випадку порушення прав особи.

Застосування
судами норми ст. 64 ЖК України до правовідносин сторін є помилковим, оскільки
правове положення членів сім'ї власника будинку визначене ст. 156 ЖК України й
на них не поширена дія ст. 64 ЖК України, тому члени сім'ї власника будинку не
можуть користуватися тими ж правами, які надаються членам сім'ї наймача.

Враховуючи, що
позивачка не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом
(найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК
України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), висновок судів про поширення на неї норми
ст. 64 ЖК України, про порушення її житлових прав та про наявність підстав для
їх захисту є помилковим.

Саме  з таких
позицій  виходив  Верховний
Суд  України  в
ухвалі  від   6 листопада 2002 року та від  4 жовтня 2006 року, визнавши, що з
припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також
втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом
нового власника.

Скасовуючи
законне й обґрунтоване рішення апеляційного суду Закарпатської області та
залишаючи в силі рішення суду першої інстанції апеляційний суд
Івано-Франківської області неправильно застосував норми матеріального права й
дійшов неправильного висновку про те, що в разі припинення сімейних відносин із
власником будинку колишні члени його сім'ї не втрачають права користування
займаним ними жилим приміщенням при зміні власника будинку.

Ураховуючи
вищевикладене,  керуючись ст. ст. 353, 355, 356 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу      апеляційного      суду
Івано-Франківської    області    від
27 березня 2008 року скасувати, залишити в силі рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 16 березня
2006 року.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

А.В. Гнатенко

М.В. Патрюк

Л.М. Лихута

М.І. Балюк

Д.Д. Луспеник

В.М. Барсукова

Н.П. Лященко

Л.І. Григор'єва

В.А. Мазурок

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.Г. Данчук

В.С. Перепічай

В.Й. Косенко

М.П. Пшонка

А.В. Костенко

Ю.Л. Сенін

Є.Ф. Левченко

В.М. Шабунін