Головуючий у 1 -й інстанції: Погрібний C.O.         Справа № 22ц-903/2008 р.
Доповідач: Сегеда С.М.                                                                       Категорія:
УХВАЛА ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

05 лютого 2008 року                                                                                                  м.
Одеса

Колегія судців
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого               Сегеди С.М.,

суддів:                         Виноградової Л.Є.,

Гайворонського С.П.,

при секретарі Карпенко С.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2007 року, у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про розірвання договору довічного
утримання та стягнення майнової шкоди,

встановила:

26 червня 2006
року ОСОБА_2. звернулася до суду із позовом про розірвання договору довічного
утримання від 21 травня 1999 року, укладеного між нею та відповідачкою
ОСОБА_1., за яким вона передала у власність останньої 606/1000 частин квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, стягнення в якості майнової шкоди 20000
гривень.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що
деякий час після укладення договору позивачка отримувала від відповідачки
забезпечення та допомогу, втім, за твердженням позивачки, така допомога носила
епізодичний несистемний характер, не відповідала її потребам та умовами
договору. Починаючи з 2001 року матеріального забезпечення та догляду позивачка
від відповідачки не отримувала, остання змушувала давати їй спочатку по 50
гривень щомісячно, потім - по 100, надалі - по 150 гривень. Останні три роки
відповідачка змушувала, що позивачка надавала їй по 300 гривень щомісячно, а
також зібрати кошти на поховання у розмірі 2000 гривень.

На всі умови
позивачка погоджувалась, але потім стан здоров'я її погіршився, а відповідачка
взагалі не надавала їй належної допомоги, тому вона звернулась до Малиновського
територіального центру управління соціального захисту населення та праці
(надалі Центру соцзахисту), де їй надавали соціальну та матеріальну допомогу на
дому.

Позивачка також
зверталась до зазначеного Центру соцзахисту та до прокуратури Малиновського
району м. Одеси з проханням допомогти їй розірвати договір довічного утримання
з відповідачкою та не розривати договір з
Центром соцзахисту на її соціальне обслуговування на дому.

Відповідачка
ОСОБА_1. позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що протягом існування
договору з позивачкою догляд нею здійснювався належним чином і в достатньому
обсязі. Ініціатором укладення договору довічного утримання була саме позивачка,
яка просила взяти її на довічний догляд, оскільки її родичі не надавали
допомоги. У позивачки складний характер, іноді між сторонами виникали суперечки
та непорозуміння. Відповідачка не заперечила факту забезпечення позивачки на
дому соціальним працівником, однак вказала на те, що ця особа виконувала
переважно функції спілкування з ОСОБА_2, реально не виконуючи функції її
догляду. Також відповідачка вказала, що неодноразово пропонувала позивачці сама
розірвати договір довічного утримання, однак позивачка відмовляла її від цього.

2.

Рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2007 позовні вимоги
ОСОБА_2. були задоволені у повному обсязі.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1. ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення
нового, яким відмовити ОСОБА_2. в задоволенні її позовних вимог, посилаючись на
недоведеність обставин, які суд вважає встановленими та через невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Перевіривши
законність І обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213
ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.

Ухвалюючи судове
рішення про задоволення позовних вимог, суд обґрунтовано виходив із того, що
основною метою укладеного між сторонами договору довічного утримання, є
соціальна допомога, пов'язана з довічним доглядом особи, яка потребує такої
сторонньої допомоги, котра є непрацездатною за віком та за станом здоров'я.

За умовами п. 4
договору ОСОБА_1. зобов'язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_2,
забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також
зобов'язалась зберігати в її безкоштовному довічному користуванні відчужувану
частину квартири, житловою площею 15,4 кв.м. За п. 5 договору вартість
матеріального забезпечення сторонами визначена в розмірі 50 гривень в місяць з
урахуванням інфляції та індексації.

Суд обгрунтовано
дійшов висновку, що згідно змісту правовідносин, що виникли між сторонами, не
слід керуватися виключно правилом п. 5 зазначеного договору щодо визначення
вартості надаваного догляду, оскільки буквальне розуміння цього правила
призведе до невірного тлумачення мети та змісту укладення договору довічного
утримання, визначеної у ст. 425 ЦК
УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, оскільки такий належний догляд
буде здійснити неможливо. Тобто, якщо обов'язки набувача не були конкретно
визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами
матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад
справедливості та розумності.

Таким чином, у
разі погіршення стану здоров'я позивачки ОСОБА_2, відповідачка також повинна
була змінити обсяг допомоги, відповідно до її нових потреб.

Врахувавши
обставини справи, та дослідивши в достатньому обсязі докази, суд дійшов
правильного висновку про те, що відповідачка неналежним чином виконувала свої
обов'язки по утриманню позивачки за час існування між ними договору утримання.

При цьому суд
взяв до уваги, що протягом існування договору позивачка не відмовлялась від
державного соціального обслуговування на дому Центром соцзахисту, працівники
якого виконували доручення та прохання позивачки, та які за змістом договору
відносились до обов'язків відповідачки за договором довічного утримання.

Посилання
ОСОБА_1. на поганий характер ОСОБА_2, часті зміни настрою, є безпідставними,
тому що ці обставини не повинні впливати на взяті нею зобов'язання та виключати
необхідність забезпечення належного догляду і виконання соціальної функції
укладеного договору.

Судова колегія
не погоджується з доводами відповідачки про те, що позивачка ОСОБА_2. до травня
2007 року була задоволена її доглядом, але потім із Республіки Молдови приїхала
її племінниця ОСОБА_3., котра
забажала заволодіти спірною квартирою і з цією метою спонукала позивачку
звернутись до суду. Ці доводи спростовуються тим, що позивачка ще 16 березня
2004 року в заяві на ім'я директора Центру соцзахисту просила не позбавляти її
надомного обслуговування, посилаючись на відсутність належного забезпечення та
догляду зі сторони ОСОБА_1., та на побори і вимагання з неї коштів, що вчиняє
остання (а.с.8).

Суд констатував
неповажне ставлення відповідачки ОСОБА_1. до позивачки ОСОБА_2, погіршення
стосунків між ними, що виключає можливість їх відновлення, а тому дійшов
обгрунтованого висновку про те, що подальше продовження та належне виконання
договору довічного утримання між сторонами є неможливим.

3.

З огляду на
викладене, на підставі положень ст.
ст. 755 756 ЦК України,
суд вмотивовано задовольнив вимоги позивачки про розірвання договору довічного
утримання через неналежне виконання відповідачкою обов'язків за договором, та
повернув набуте майно відчужувачу ОСОБА_2., без повернення витрат, понесених на
її утримання.

Суд також
обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивачки про стягнення на її користь
з відповідачки майнової шкоди в сумі 20000 грн., через недоведеність цих вимог.

У відповідності
зі ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої
інстанції правильно з'ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив
законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і
процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду, у
зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення - без
змін.

Керуючись п.1
ч.1 ст. 307; ст.ст. 308; 313 - 315; 317; 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення
Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з моменту проголошення.