Справа № 22ц-2204/2008                                     Головуючий у першій інстанції-
Категорія - цивільна
Доповідач - Коренькова З.Д.
Апеляційний суд Чернігівської області у складі:
Головуючого:  Коренькової З.Д.
Суддів:     Бобрової І.О., Шевченка В.М.
При секретарі:  Марченко О.О.
участю: відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 23 жовтня 2008 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним заповіту, визнання права власності на спадкове
майно-домоволодіння в цілому ,-
Рішенням Новозаводського районного суду
м. Чернігова від 23 жовтня 2008 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2
про визнання недійсним заповіту, визнання права власності на спадкове майно, а
саме домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Чернігові.

Не погодившись з рішенням суду,
позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його
скасувати, як незаконне і необгрунтоване. Доводи скарги зводяться до того, що
незаконною є відмова суду у позові про визнання за нею права власності на
належний батьку будинок, в тому числі на прибудову „А3”, адже при складанні
заповіту батько заповідав їй добудовану частину будинку після 1988 року, крім
того, про задоволення в цій частині позову не заперечувала і відповідачка.
Невірним є висновок суду і про те, що позивачка пропустила строк позовної
давності, адже перебіг строку позовної давності треба рахувати не з дня
складання заповіту, а з дня, коли вона отримала витяг з реєстру прав власності
на нерухоме майно і коли їй стало відомо, що прибудова не була батьком
зареєстрована, тобто з 19.09.2007 року. Вважає, що суд не дав їй можливості
скористатися своїм правом на правову допомогу з боку фахівця права, а тому такі
питання, як  причини пропуску звернення
її брата до нотаріальної контори  про
прийняття спадщини після смерті їх батька, тощо.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
застосував положення ЦК УРСР (1963 року) та прийшов до висновку, що відсутність
у заповідача на час складання заповіту належним чином оформленого права
власності на певну частину домоволодіння, та маючи при цьому можливість
оформлення цього права у майбутньому, не може бути підставою для визнання самого
заповіту недійсним. Суд зазначив, що позивачка пропустила строк позовної
давності, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників
судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши
матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, виходячи з наступного.

Так, звернувшись до суду у 2008 році
позивачка просила визнати недійсним заповіт, складений 25.07. 2001 році її
батьком, який помер 29.07. 2001 року, посилаючись на те, що батько заповів їй
прибудови, що були добудовані після 1988 року (позначені на плані літерами А`-1, А2 і А3), право власності на які не було оформлено, і
саме тому батько не мав права заповідати таке майно. Про це вона дізналась,
коли отримала витяг з реєстру права власності на нерухоме майно Чернігівського
МБТІ, тобто 19.09.2007 року, і тому, строк позовної давності повинен рахуватися
саме з дня отримання витягу.

Відповідно до Прикінцевих та
перехідних положень чинного Цивільного кодексу України, до цивільних відносин,
які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу
застосовуються лише до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності. Отже, вірним є висновок суду про те, що
до даних правовідносин, що випливають із укладення заповіту у 2001 році
спадкодавцем ОСОБА_3 застосовуються положення Цивільного кодексу УРСР (в
редакції 1963 року).

Стаття 71 Цивільного кодексу УРСР (в
редакції 1963 року) встановлювала загальний строк позовної давності у три роки
для звернення до суду за захистом порушеного права.

Однією із підстав для відмови у позові
є те, що позивачка пропустила строк позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з цим і
вважає, що строк позовної давності для звернення до суду позивачкою дійсно
пропущений, оскільки, необхідно його рахувати з дня складання заповіту - з 2001
року, а не з 19.09.2007 року, оскільки про заповіт ОСОБА_2 знала, так як вона
зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а витяг з
реєстру права власності на нерухоме майно вона могла отримати в Чернігівському
МБТІ в будь - який час після оформлення права на спадщину. Також після смерті
батька позивачка зверталась до нотаріальної контори і діяла від імені своєї
матері ОСОБА_4, яка відмовилась від свого
права на  спадщину обов'язкової
частки, так як була за віком непрацездатна.

Крім того, як встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_3 (батько позивачки) заповідав своєму сину ОСОБА_5 житловий
будинок АДРЕСА_1 в м. Чернігові без добудованої його частини, а ОСОБА_2
позивачкі по справі, - добудовану частину після 1988 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5
помер і спадщину прийняла його дружина - відповідачка по справі ОСОБА_2.

Отже, частину будинку, що була добудована після 1988 року позивачка
отримала у спадщину за заповітом,  а що
стосується частини будинку, який будувався до 1988 року і який був належним
чином зареєстрований за батьком то ця частина не може бути визнана за
позивачкою ОСОБА_2, оскільки рішенням апеляційного суду від 24.07.2006 року за
відповідачкою на нього  визнано право
власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5. Це рішення
суду набрало законної сили і його висновки є обов'язковими для суду при
розгляді даної справи.

З урахуванням вищенаведеного, не можна
брати до уваги доводи позивачки щодо невиконання  ії братом ОСОБА_5 дій по прийняттю спадщини
батька, що в свою чергу надало б позивачці можливість вступу у спадщину та володіння
нею домоволодінням у цілому, адже не зважаючи на те, що за життя ОСОБА_5 не
зареєстрував належним чином своє право власності, він фактично її прийняв.
Зазначені обставини також встановлені рішенням суду від 24.07.2006 року.

Доводи апелянта, що суд навіть не
визнав за нею право власності на добудови, про що відповідачка не заперечувала
в судовому засіданні, апеляційний суд також не може взяти до уваги, так як
такий позов не був заявлений. Добудови до будинку, що були збудовані після 1988
року батько заповів позивачу, вона спадщину за заповітом прийняла і у суду не
було підстав ухвалювати  рішення в цій
частині.

Також апеляційний суд не може взяти до
уваги доводи  апелянта, що вона була
позбавлена можливості отримати в судовому засіданні належної правової допомоги,
так як відсутні докази тому, що позивач уклала будь з ким угоду про надання їй
такої допомоги та не заявляла клопотання суду допустити конкретну особу для
участі у справі в якості свого представника.

Виходячи з викладеного, апеляційний
суд вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, а
апеляційна скарга не містить підстав для його скасування, в зв'язку з чим
підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303,
307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Новозаводського районного
суду м.Чернігова від 23 жовтня 2008 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:                                         Судді: