У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

26 листопада 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного

Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1
до Відкритого акціонерного товариства
“Авдіївський коксохімічний завод”, третя особа відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в  м.
Авдіївка Донецької області, про відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Авдіївського
міського суду Донецької області від 1 листопада 2007 року та рішення
Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
названим позовом.

Зазначав, що, перебуваючи у трудових відносинах із Відкритим
акціонерним товариством “Авдіївський коксохімічний завод” (далі - ВАТ “АКЗ”),
під час виконання трудових обов'язків 8 серпня 2005 року отримав виробничу
травму. Висновком МСЕК від 11 грудня 2006 року йому встановлено 60 % втрати
професійної працездатності та визнано інвалідом ІІІ групи.

Посилаючись на те, що у зв'язку з ушкодженням здоров'я йому спричинено й
моральні страждання, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь            100000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Авдіївського міського суду Донецької
області від 1 листопада 2007 року позов задоволено частково: стягнуто з ВАТ “АКЗ” на користь позивача 10000 грн.
компенсації моральної шкоди та судові витрати, а в решті вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від
13 грудня 2007 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить судові рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі,
посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що заподіяна
позивачу моральна шкода, внаслідок ушкодження його здоров'я під час виконання
трудових обов'язків, повинна бути відшкодована роботодавцем.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд дійшов висновку, що спірні правовідносини врегульовані
Законом України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності” (далі - Закон № 1105-ХІV), дію норм якого, що
передбачають відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей,
зупинено на 2006 рік Законом України “Про Державний бюджет України на 2006
рік”, а тому правові підстави для відшкодування заподіяної працівнику
(застрахованій особі) моральної шкоди за рахунок роботодавця відсутні.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не
можна.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під
час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення  строку  позовної давності тощо),  які мають значення для вирішення справи,  та
докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

При вирішенні справи місцевий суд встановив,
що 8 серпня 2005 року з ОСОБА_1 під час роботи на посаді дверевого у ВАТ “АКЗ”
стався нещасний випадок,  внаслідок  якого
він  отримав виробничу травму. Висновком МСЕК від 11 грудня 2006 року йому встановлено 60 % втрати
професійної працездатності та визнано інвалідом ІІІ групи.

Спеціальним законом, яким врегульовано питання
відшкодування працівникові (застрахованій особі) за рахунок коштів Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України моральної шкоди в разі нещасного випадку на виробництві чи
професійного захворювання, які призвели до втрати працівником працездатності, є
Закон № 1105-ХІV.

Однак, п. 27 ст. 77 Законом України від 20 грудня 2005
року № 3235-IV "Про Державний бюджет України на 2006 рік" дію абзацу
четвертого статті 1, підпункту “е” пункту 1 частини першої статті 21, частини
третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”
в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей на 2006
рік  було зупинено.

Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення
спірних правовідносин, в зв'язку із зміною спеціального закону, не відповідав
за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником виробничої травми чи
професійного захворювання в цей період він набуває права на відшкодування
моральної шкоди на загальних підставах, встановлених законом.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений
ним орган.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що
відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди
працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації свого життя.

У  п. 13 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"
роз'яснено, роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових
зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Однак, переглядаючи рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, та помилково
дійшов висновку про те, що вимоги ч. 2 ст. 153 та 1 ст. 237-1 КЗпП України на
спірні правовідносини не поширюються.

Місцевий суд, повно і всебічно встановивши обставини справи й визначивши
правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосував правові
норми та ухвалив законне й справедливе рішення.

Згідно ст. 339 ЦПК України - установивши, що апеляційним судом   скасовано судове рішення, ухвалене згідно із
законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної  інстанції
і  залишає  в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від
13 грудня 2007 року скасувати, а рішення Авдіївського
міського суду Донецької області від 1 листопада 2007 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М.
Лихута

Л.І.
Охрімчук

Я.М. Романюк