У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19 листопада 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Київської області від 4 вересня 2008 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до
ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої унаслідок
дорожньо-транспортної пригоди. Позивачі зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на 2 км.
автодороги Київ-Рогозів Бориспільського району Київської області внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди загинули батько позивача - ОСОБА_5 та чоловік
позивачки - ОСОБА_6 Посилаючись на те, що автобус “Мерседес-Бенц 609-Д”, водій
якого ОСОБА_4 є винним у дорожньо-транспортній пригоді, належить на праві
приватної власності відповідачці, позивачі вважали, що саме вона і  повинна нести цивільно-правову
відповідальність за завдану їм шкоду. За таких обставин ОСОБА_1 просив стягнути
з ОСОБА_3 6 219 грн. майнової та 250 000 грн. на відшкодування моральної шкоди,
а ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідачки 8 378 грн. 56 коп. матеріальної
та також 250 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 19 травня 2008 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 4 вересня 2008 року
рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6 219 грн.
матеріальної та 60 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а на користь
ОСОБА_2 2 278 грн. 56 коп. матеріальної та також 60 000 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду і
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 441 ЦК Української РСР, який був чинним на час виникнення
спірних правовідносин, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини
її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Судом першої інстанції встановлено, що на час вчинення
дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої позивачам було завдано
матеріальної та моральної шкоди, водій ОСОБА_4 не перебував з ОСОБА_3 в
трудових відносинах, здійснював перевезення пасажирів самостійно, без її відома
та поза межами встановленого маршруту. Оскільки належним відповідачці ОСОБА_3
транспортним засобом ОСОБА_4 керував на підставі довіреності, тобто був
правомірним володільцем джерела підвищеної небезпеки, суд дійшов висновку, що
правових підстав для цивільно-правової відповідальності ОСОБА_3 перед
позивачами немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
часткове задоволення позову, апеляційний суд вказав, що, як встановлено
преюдиційним рішенням суду в іншій справі, водій        ОСОБА_4 перебував з відповідачкою
ОСОБА_3 у трудових відносинах та завдав шкоди позивачам під час виконання ним
своїх трудових обов'язків, а тому відшкодувати їм завдану ним шкоду повинна
ОСОБА_3

Однак, з таким висновком погодитися не можна.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили,
не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як на преюдиційний факт апеляційний суд послався на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 11 січня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2, про
визнання договору оренди транспортного засобу недійсним, залишене без змін
ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України від 4 квітня 2007 року, в якому серед іншого зазначено, що ухвалою апеляційного
суду Київської області від 30 серпня 2005 року встановлено, що фактично ОСОБА_4
перебував у трудових відносинах з ОСОБА_3 відповідно до п. 4 ст. 24 КЗпП
України, їздив по її маршрутах, відповідно до подорожнього листа ( т. 2, а.с.
42-47).

Однак, при цьому суд не звернув уваги та не дав оцінки тій обставині, що
ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2005 року скасовано
рішення суду першої інстанції з передачею справи на новий розгляд та серед
іншого вказано, суд судом першої інстанції не враховано та на порушення вимог
ст. 40 ЦПК України 1963 року належним чином не перевірено доводів позивачів, їх
представників та представника третьої особи про те, що фактично ОСОБА_4
перебував у трудових відносинах з ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 179-181).

За таких обставин посилання апеляційного суду на зазначені судові рішення
як на такі, якими встановлено преюдиційний факт перебування водія ОСОБА_4 у
трудових відносинах з відповідачкою ОСОБА_3 є помилковим.

Таким чином, апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої
інстанції, ухвалене згідно із законом, що відповідно до ст. 339 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 4 вересня
2008 року скасувати і залишити в силі рішення Бориспільського
міськрайонного суду від 19 травня 2008 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І.
Охрімчук

Я.М. Романюк