Справа № 2- 163
РІШЕННЯ

Іменем
України

01 жовтня 2008 року.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у
складі:

головуючого - судді Клименка А.М.,

при секретарі - Полікарпові Є.В.,
Зоріної Н.В., Міняйло В.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа - приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_3, про визнання договору дарування
квартири недійсним та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
ОСОБА_5 17 лютого 2005 року звернулася до суду з позовом до свого племінника -
ОСОБА_2 з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1,
укладеного між нею та відповідачем і посвідченого приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_3 22 січня 2002 року посилаючись на те, що в дійсності вона мала на меті
укласти з ним договір довічного утримання, про що і повідомила приватного
нотаріуса ОСОБА_3, але під час укладання договору її ввели в оману і вона
підписала договір дарування, про що дізналася лише через два роки, коли
відповідач став погано до неї ставитися і вона була вимушена повернутися від
нього жити до своєї квартири. Також позивачка вважала, що діями відповідача їй
було заподіяно моральну шкоду, у відшкодування якої вона просила стягнути з
відповідача на її користь 10000 грн.

В
зв'язку зі смертю позивачки ОСОБА_5 ухвалою суду було допущено до участі в
справі в якості позивача її правонаступника ОСОБА_1 ( т. 1, а.с., 34, 36, т. 2
а.с. 18 - 20).

В
судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала і пояснила, що зі слів
ОСОБА_5 їй відомо, що вона взагалі ніколи не була у приватного нотаріуса
ОСОБА_3 і ніякого договору з ОСОБА_2 не підписувала, вона тільки підписала
якийсь маленький аркуш паперу, після чого в січні 2002 року ОСОБА_2 забрав її
до себе в Росію, щоб вона доглядала його дитину - інваліда дитинства. Там, в
Росії, вона прожила два роки, протягом яких сім'я ОСОБА_2 дуже погано до неї
ставилася: її ображали, били, не давали їсти, виганяли з кухні, їй дуже важко
було доглядати доньку племінника, яка постійно від неї тікала, тому вона
повернулася додому на Україну. ЇЇ перевіз додому ОСОБА_2 і вона зняла з книжки
2000 грн. і віддала їх відповідачу за те, що він її протягом двох років
доглядав. ОСОБА_5 почала шукати, хто б її доглянув, і звернулася з цим
проханням до неї, пообіцявши за це свою квартиру. Вона погодилася і в листопаді
2004 року ОСОБА_5 перейшла до неї жити. В січні 2005 року вона попросила її
поїхати у БТІ та взяти там договір довічного утримання, який вона уклала з
відповідачем, маючи намір його розірвати. Вона поїхала, але їй його не дали,
пославшись на те, що вона не має на це відповідних повноважень. 02 лютого 2005
року ОСОБА_5 зробила на її ім'я довіреність, але ї на підставі довіреності їй в
БТІ нічого не дали. Тоді вона 12 лютого 2005 року привезла саму ОСОБА_5 до БТІ.
Протягом двох годин начальник БТІ не давав їм подивитися договір і, на її
думку, за цей час він зробив цей договір дарування у приватного нотаріуса
ОСОБА_3 В тому договорі, що він тоді їм показав, був інший підпис ОСОБА_5 Після
цього вони звернулися до адвоката, який склав позовну заяву до суду і ОСОБА_5
її підписала, але здати до суду в той же день не змогла, так як у суді був не
прийомний день. В той же день близько 22 години ОСОБА_5 пішла ночувати до своєї
квартири. Вранці вона прийшла до неї додому і побачила, що ОСОБА_5
знепритомніла. Вона викликала „Швидку”, попередній діагноз лікарі поставили -
інфаркт і забрали її до лікарні. Через 3 - 4 дні ОСОБА_5 стало краще і вона
сказала, що все своє майно залишить їй. Наступного дня їй стало гірше і вночі
вона померла. Вона її поховала. Відповідач на похорон навіть не приїхав, він
приїхав ІНФОРМАЦІЯ_1 року і потребував свідоцтво про смерть, але вона йому його
не дала і повідомила, що на підставі виданої ОСОБА_5 довіреності здала її
позовну заяву до суду.

Відповідач
ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був
належним чином повідомлений через свого представника, звернувся до суду з
заявою про розгляд справи в його відсутність за участю його представника
ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 41).

Представник
відповідача ОСОБА_4 позов не визнала і пояснила, що ОСОБА_5 усвідомлювала, що
укладає з відповідачем саме договір дарування, а не довічного утримання, вона з
1985 року постійно жила в м. Харкові і добре розуміла українську мову, хоча
дійсно вона погано бачила, але сліпою не була, про що свідчить її власноручний
напис в заповіті, укладеному на користь позивачки ОСОБА_1 В липні 2004 року
ОСОБА_5 зверталася до Територіального центру Орджонікідзевського району м.
Харкова з питання надання їй сторонньої допомоги, де її узяли на облік як стару
одиноку людину. Ця обставина беззаперечно свідчить про те, що вже на той час
ОСОБА_5 знала, що уклала з відповідачем договір саме дарування, оскільки, якщо
б це був договір довічного утримання, то її на облік би до Територіального
центру не взяли. До самої смерті ОСОБА_5 зберігала гарні стосунки з
відповідачем, вони постійно дзвонили одне одному, спілкувалися. ОСОБА_5 ніколи
не переходила жити до позивачки, оскільки їй постійно надавалася допомога
співробітником Територіально центру, вона постійно була у себе вдома, звідкіля
її і забрала «Швидка» до лікарні.

Третя
особа - приватний нотаріус ОСОБА_5 позов не визнала і пояснила, що 22 січня
2002 року до неї звернулися ОСОБА_5 та її племінник ОСОБА_2 з питання укладання
договору дарування належної ОСОБА_5 на праві власності квартири. Вона
перевірила правовстановлюючі документи, впевнилася в дієздатності сторін і
відсутності заборони на квартиру і роз'яснила правові наслідки договору
дарування, запропонувавши при цьому ОСОБА_5 укласти з племінником договір
довічного утримання, на що ОСОБА_5 впевнено відповіла, що вона не бажає
укладати договір довічного утримання, оскільки раніше вже укладала такий
договір з сторонньою особою, але потім його розірвала. ОСОБА_5 повідомила, що
інших родичів, крім ОСОБА_2 вона не має і після укладання цього договору
дарування ОСОБА_2 забирає її жити до себе до Російської Федерації, тому вона
бажає, щоб її квартира зразу стала належати йому. Нотаріус склала проект
договору, надала сторонам можливість з ним ознайомитися, прочитала його вголос
і на російській мові ще раз роз'яснила сторонам правові наслідки цієї угоди,
після чого сторони повідомили, що їм зміст договору дарування цілком зрозумілий
і підписали договір дарування. Вона його посвідчила, після чого копію договору
видала ОСОБА_5 та один примірник договору - обдарованому ОСОБА_2 При цьому
ОСОБА_5 зазначила, що ОСОБА_5 була громадянкою України, тривалий час жила на
України і під час укладання договору повідомила, що вона досить добре розуміє
українську мову. ОСОБА_5 дійсно мала поганий зір, але сліпою не була і в
окулярах самостійно і впевнено підписала договір дарування, тому ніяких підстав
для складання письмово перекладу договору на російську мову чи запрошення інших
осіб для участі в його посвідчені - не було.

Вислухавши
позивачку, представника відповідача, третю особу, свідків, вивчивши матеріали
справи, оцінив надані сторонами докази, суд вважає, що позов задоволенню не
підлягає.

Судом
установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

22
січня 2002 року між ОСОБА_5 та її племінником - відповідачем ОСОБА_2 було
укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і зареєстровано в реєстрі
нотаріальних дій за реєстровим № 2 - 223 (т.1, а.с. 12). Відповідно до цього
договору ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1. Договір
було підписано особисто ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчено приватним нотаріусом
ОСОБА_3, після чого один його примірник було видано відповідачу ОСОБА_2, а
копію договору було видано ОСОБА_5, про що є відповідна відмітка з особистим
підписом ОСОБА_5 в реєстрі нотаріальних дій приватного нотаріуса ОСОБА_3

Після
укладання цього договору відповідач ОСОБА_2 забрав ОСОБА_5 жити до себе додому
в с. Паралель Томської області Російської Федерації. Навесні 2004 року на
прохання ОСОБА_5 відповідач перевіз її назад до спірної квартири. Після цього
вони продовжували підтримувати добрі стосунки, відповідач постійно телефонував
їй, цікавився її справами та станом здоров'я.

18
червня 2004 року ОСОБА_5 звернулася до Територіального центру соціального
обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян
Орджонікідзевського району м. Харкова, де її було взято на обслуговування.
Допомога їй надавалася соціальним робітником ОСОБА_6 до 18 лютого 2005 року (т.
1, а.с. 60), коли ОСОБА_5 померла (т. 1, а.с. 24).

Наведені
обставини встановлені судом на підставі зібраних по справі письмових доказів та
пояснень допитаних в судовому засіданні свідків.

Свідок
ОСОБА_6 пояснила суду, що з 2004 року вона працює соціальним робітником
Територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких
непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова і протягом 2004
року та до лютого 2005 року вона обслуговувала одиноку пенсіонерку ОСОБА_5 Вона
приходила до неї двічі на тиждень, купувала продукти та ліки, прибирала,
платила комунальні платежі, оформляла 50% пільги на оплату квартирної плати та
комунальних послуг, носила аналізи до лікарні. ОСОБА_5 розповідала, що до неї
ходить сусідка - ОСОБА_6, яка також їй допомагає прибирати, прала її постільну
білизну. Невдовзі ОСОБА_5 стала вимагати, щоб вона ходила частіше, оскільки їй
більше майже ніхто, крім цієї сусідки, не допомагає. ОСОБА_5 просила її
перерахувати та забрати собі 1000 грн., які вона мала на ощадній книжці, щоб її
потім за них поховали. Просила після її смерті забрати собі її речі, оскільки
квартиру вона вже подарувала своєму племіннику, збиралася його викликати до
себе, розповідала, що жила в нього в Росії, відгукувалася про нього гарно,
хвалила. Грошей ОСОБА_5 на їжу не жаліла, на її прохання вона купувала їй гарні
та дорогі продукти. Жила і ночувала ОСОБА_5 виключно в себе вдома, в окулярах
вона читала, дивилася телевізор, на вулиці гуляла сама без сторонньої допомоги.
Коли ОСОБА_5 у лютому 2002 року потрапила до лікарні, то вона її там відвідала.
ОСОБА_5 лежала біля реанімації, була «мокра». Разом з медсестрою вона її помила
та переодягла. Медсестра розповіла, що приходила якась жінка, спробувала
підписати у ОСОБА_5 якісь папірці. З ОСОБА_1 вона познайомилася за місяць до
смерті ОСОБА_5, коли черговий раз прийшла до неї додому, а двері квартири
відкрила ОСОБА_1 Після цього, вона її в квартирі ОСОБА_1 більше не бачила.
Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_1 просила її розповісти в суді, що начебто вона з
ОСОБА_5 їздила до БТІ.

Свідок
ОСОБА_7 пояснила суду, що вона була сусідкою ОСОБА_5 і багато років
підтримувала з нею гарні стосунки, допомагала їй по господарству. До ОСОБА_5
ходила з Територіального центру ОСОБА_6 (ОСОБА_6), вона її неодноразово
зустрічала в квартирі. В січні 2005 року вона (ОСОБА_7) викликала їй «Швидку» в
цю квартиру. В неї були ключі від квартири, але наприкінці січня 2005 року
ОСОБА_5 в неї їх забрала пояснивши, що тепер до неї буде ходити якась жінка з
«Червоного Хреста». ОСОБА_5 ніколи не казала, що племінник її ошукав,
розповідала, що подарувала йому квартиру, гарно про нього відгукувалася,
говорила, що він якось приїздив, а останній раз дзвонив у грудні, поздоровляв
її з Днем народження. ОСОБА_5 прожила на Україні 20-ть років, українську мову
розуміла, телевізор дивилася, прочитати в окулярах могла.

Свідок
ОСОБА_8 пояснила суду, що вона була сусідкою ОСОБА_5 До 2002 року вона кожний
рік їздила до свого племінника в Росію, декілька разів і він приїздив до неї. В
2002 році ОСОБА_5 розповіла їй, що подарувала квартиру племіннику, віддала їй ключі
від квартири і поїхала жити до нього в Росію. Назад повернулася в 2004 році,
сказала, що хоче деякий час пожити вдома. Після цього племінник постійно
телефонував їй або іншій сусідці, і вони кликали ОСОБА_5 до телефону. Вони
спілкувалися гарно, поганого про племінника вона ніколи нічого не казала.
ОСОБА_5 сама писала, читала, дивилася телевізор, сама гуляла, українську мову
розуміла. До того часу, поки в лютому 2005 року її не забрала «Швидка», вона
постійно жила в своїй квартирі, нікуди ночувати не ходила, про ОСОБА_1 їй не
розповідала, але наприкінці січня 2005 року вона перестала з нею спілкуватися,
з якої причини, їй не відомо.

Допитана
в якості свідка приватний нотаріус ОСОБА_5 пояснила суду, що 22 січня 2002 року
до неї звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з приводу укладання договору дарування і
надали документи на квартиру. Їй були надані договір довічного утримання і
угода про його розірвання. ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_2 її племінник і єдиний
її родич та спадкоємець. Вона запропонувала ОСОБА_5 укласти в державній
нотаріальній конторі договір довічного утримання, від чого вона категорично
відмовилася пояснивши, що вже раніше робила на чужих договір та заповіт. Тоді
вона роз'яснила ОСОБА_5 та ОСОБА_2 усі правові наслідки договору дарування, на
що ОСОБА_5 відповіла, що їй все це відомо і зрозуміло. Заборони БТІ не було.
Підготували проект договору, набрали його крупним шрифтом, щоб було легше
читати, оскільки ОСОБА_5 погано бачила на одне око. ОСОБА_5 та ОСОБА_2 разом
довго читали договор, після чого на її запитання відповіли, що мова про договір
довічного утримання не йде, оскільки ОСОБА_5 їде жити до нього в Росію. ОСОБА_5
особисто підписала договір, заяву про те, що вона не знаходиться в шлюбі, та
реєстр. Вона була зряча, щоб хтось за неї підписував - мова не йшла. Підписи
зроблені нею особисто, написано рівно - літера до літери. Під час посвідчення
договору вона розмовляла з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 російською мовою, перед
підписанням читала їм текст договору. ОСОБА_5 не заявляла, що не володіє українською
мовою, вона її добре розуміла. За послуги нотаріуса та витяг з БТІ сплачував
ОСОБА_2 Раніше ОСОБА_5 вже зробила заповіт на ОСОБА_2 і ініціатором укладання
цього договору однозначно була виключно сама ОСОБА_5, яка складала враження
дуже вольової людини. До укладання цього договору дарування ОСОБА_5 раніше вже
неодноразово укладала та розривала договори, складала та скасовувала заповіти,
тобто вчиняла не менше чотирьох нотаріальних дій, що свідчить про те, що вона
гарно усвідомлювала їх зміст. Після цього, вже в 2005 році вона робила
довіреність, заповіт на користь позивачки, в якому особисто писала цілу
фразу.

Проаналізувавши
вищенаведені пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 суд вважає
їх пояснення об'єктивними і такими, що відповідають дійсним обставинам справи,
оскільки ці свідки нічим не зацікавлені в результатах розгляду справи, підстав
для давання неправдивих свідчень не мають, їх пояснення послідовні і гармонійно
співвідносяться між собою та іншими письмовими доказами по справі, а саме:

-     копією
договору дарування, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який 22 січня 2002 року
було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу
ОСОБА_3 і зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за реєстровим № 2 - 223,
відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру
АДРЕСА_1. Договір було підписано особисто ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (т.1, а.с. 12);

-     копією угоди
від 05 листопада 1994 року про розірвання договору довічного утримання,
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 12 березня 1994 року (т.1, а.с. 14);

-     копією
реєстраційного посвідчення Харківським міським бюро технічної інвентаризації
довідки ЖБК «Круг - 1» про право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 (т.1,
а.с. 15);

-     копією довідки
ЖБК «Круг - 1» про те, що ОСОБА_5 належить квартир АДРЕСА_1 і пай за неї
повністю внесений (т. 1, а.с. 16);

-     довідкою
приватного нотаріуса ОСОБА_3 про те, що згідно Єдиного реєстру заборон квартира
ОСОБА_5 за станом на 16 годин 46 хвилин 19 секунд 22 січня 2002 року під забороною
не перебувала (т. 1, а.с. 17);

-     особисто
підписаною ОСОБА_5 заявою 22 січня 2002 року про те, що вона на час придбання
квартири в шлюбі не перебувала (т.1, а.с. 19);

-     копією
свідоцтва про шлюб ОСОБА_5, яка свідчить про те, що відповідач по справі є її
племінником (т.1, а.с. 95);

-     актом ЖБК
«Круг - 1» від 27 січня 2004 року, відповідно до якого ОСОБА_5 не жила в своїй
квартирі з 01 лютого 2002 року до 25 січня 2004 року, квартира увесь цей час
стояла опечатана (т.1, а.с. 111);

-     листом
Територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких
непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова, з якого
вбачається, що ОСОБА_5 знаходилася на обслуговуванні з 18 червня 2004 року до
18 лютого 2005 року і допомога їй надавалася соціальним робітником ОСОБА_6 (т.
1, а.с. 60);

-     копією журналу
за 2004 рік та січень, лютий 2005 року відвідування ОСОБА_5 за місцем її
проживання соціальним працівником Територіального центру ОСОБА_6 з якого
вбачається, що з 01 липня 2004 року до 31 грудня 2004 року ОСОБА_6 відвідувала
її двічі на тиждень (т. 1, а.с. 78 - 80, 112);

-     копією
свідоцтва про смерть ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 24);

Суд
критично оцінює пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та
допитаної в якості свідка позивачки ОСОБА_1 щодо обставин укладання спірного
договору дарування і не може прийняти їх в якості об'єктивних та покласти в
основу рішення по справі, оскільки пояснення цих свідків не ґрунтуються на
обставинах, безпосередніми свідками яких вони були, а відомі їм виключно зі
слів інших осіб, а крім того, вони мають в собі великі внутрішні протиріччя, а
саме: усі наведені свідки пояснили, що зі слів ОСОБА_5 їм відомо, що племінник
та нотаріус ОСОБА_5 її ошукали, оскільки замість договору довічного утримання,
нею було підписано з ОСОБА_2 договір дарування, і, одночасно, ці ж самі свідки
пояснюють, що ОСОБА_5 взагалі ніколи не була у приватного нотаріуса ОСОБА_3, з
нею не спілкувалася і ніяких договорів з ОСОБА_2 взагалі не підписувала.

Крім
того, пояснення цих свідків щодо обставин укладання спірного договору
спростовуються наступним…

Так,
посилання позивачки та цих свідків на те, що ОСОБА_5 була введена в оману щодо
правових наслідків укладеного нею договору дарування, оскільки вважала, що
укладала з відповідачем договір довічного утримання, спростовується тією
обставиною, що раніше - 12 березня 1994 року вона вже укладала у державній
нотаріальній конторі договір довічного утримання зі сторонньою особою, який
потім за згодою сторін 05 листопада 1994 року було ними розірвано (а.с. 14), що
беззаперечно свідчить про те, що вона була обізнана з порядком укладання та
розірвання такого договору і впевнено могла відмежувати його від договору
дарування, а також тією обставиною, що відповідно до Інструкції про вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції
України 18 червня 1994 року № 18/5 з подальшими змінами договори довічного
утримання можуть посвідчуватися тільки державними нотаріусами. При укладанні
договору ОСОБА_5 не могла не розуміти, що вона знаходиться не в державній
нотаріальній конторі за місцем свого проживання, а у приватного нотаріуса,
розташованого у в приміщенні КП «Харківське міське бюро технічної
інвентаризації».

Посилання
позивачки та свідків на те, що 12 лютого 2005 року, коли вона привезла ОСОБА_5
до БТІ, протягом двох годин начальник БТІ не давав їм подивитися договір і за
цей час зробив цей договір дарування у приватного нотаріуса ОСОБА_3, так як в
тому договорі, що він тоді їм після цього показав, був інший підпис ОСОБА_5,
спростовується тією обставиною, що під час посвідчення договору дарування 22
січня 2002 року приватним нотаріусом ОСОБА_3 було складено довідку про те, що
згідно Єдиного реєстру заборон квартира ОСОБА_5 за станом на 16 годин 46 хвилин
19 секунд 22 січня 2002 року під забороною не перебувала (т. 1, а.с. 17), що
безумовно свідчить про те, що спірний договір було укладено і посвідчено саме
22 січня 2002 року, а не 12 лютого 2005 року, як повідомляє позивачка.

Посилання
позивачки та свідків на те, що ОСОБА_5 стало відомо про те, що в дійсності вона
уклала з відповідачем договір дарування, а не довічного утримання, лише 12
лютого 2005 року - не відповідає дійсності і спростовується тією обставиною, що
18 червня 2004 року ОСОБА_5, за її заявою, було взято на облік у
Територіальному центрі соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких
непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова, що було б
взагалі неможливим у разі укладання нею з відповідачем договору довічного
утримання, оскільки в цьому випадку ОСОБА_2 був би тією особою, яка повинна
була піклуватися нею, і в цьому разі Територіальній центр ОСОБА_5 б на
обслуговування не взяв. Виходячи з цієї обставини та з того, що після
повернення додому навесні 2004 року ОСОБА_5 до КП «Харківське МБТІ» чи
приватного нотаріуса ОСОБА_3 з приводу отримання копії чи інформації щодо
укладеного нею 22 січня 2002 року договору не зверталася, слід дійти висновку,
що про укладання нею саме договору дарування, а не довічного утримання, їй було
відомо ще до того, як вона поїхала на початку 2002 року жити до відповідача до
Росії.

Відповідно
до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

За
наведених обставин суд вважає, що позивачкою не тільки не доведені обставини,
на які вона посилається як підстави свого позову, а навпаки, уся сукупність
зібраних по справі доказів безумовно спростовує викладені в позовній заяві
обставини, і тому суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову і
визнання договору дарування спірної квартири від 22 січня 2002 року -
недійсним.

В
зв'язку з відмовою в задоволенні позову в частині визнання договору дарування
недійсним, суд вважає за необхідне також відмовити в задоволенні позову і в
частині відшкодування моральної шкоди, оскільки ніяких протизаконних дій
відповідачем у відношенні позивачки вчинено не було і ніякої моральної шкоди їй
також не заподіяно.

Відповідно
до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 230, 717, 719 ЦК
України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1
у задоволенні її позову до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус ХМНО
ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідченого 22 січня 2002 року приватним
нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за реєстровим № 2 - 223, та
відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20-ти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: