У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28 травня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною, заінтересовані особи
- Вінницький міськвиконком, ОСОБА_2, ОСОБА_3, за касаційними скаргами ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 грудня  2007 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 9 лютого 2008 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2000 року
ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про визнання її чоловіка ОСОБА_4
недієздатним. Заявниця зазначала, що ОСОБА_4перебуває на обліку в диспансерному
відділенні Вінницької обласної психоневрологічної лікарні з 1985 року з приводу
хронічного психічного захворювання і є інвалідом ІІ групи, він неодноразово
перебував на стаціонарному лікуванні і постійно отримує амбулаторне лікування.
Оскільки, знаходячись у стані загострення психічної хвороби ОСОБА_4 почав
вчиняти дії не на користь сім'ї, зокрема, роздавати нажиті за час спільного
життя кошти, видав довіреність на право розпорядження майном, чим завдав сім'ї
збитків на суму 100 000 доларів США, заявниця, посилаючись на те, що чоловік не
може розуміти значення своїх дій та керувати ними, просила про задоволення
заяви.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 грудня 2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 9
лютого             2008 року,  заяву ОСОБА_1 задоволено. ОСОБА_4 визнано
недієздатним                      з 1996
року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви
відмовити. ОСОБА_2 у поданій ним касаційній скарзі просить скасувати
оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши
матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення повністю, а касаційна скарга ОСОБА_3 частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним в
період, за який заявниця просить визнати ОСОБА_4 недієздатним, громадянин може
бути визнаний судом недієздатним, якщо внаслідок душевної хвороби або
недоумства він не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови “Про судову практику в
справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним” від 28
березня 1972 року № 3 роз'яснив, що за загальним правилом громадянин вважається
недієздатним з часу набрання законної сили рішенням суду про визнання його
недієздатним. У тих випадках, коли від часу виникнення недієздатності залежать
певні правові наслідки, суд на прохання осіб, які беруть участь у справі, з
урахуванням висновку судово-пихіатричної експертизи й інших даних про психічний
стан громадянина в рішенні може зазначити, з якого часу громадянин є
недіздатним.

Ці положення знайшли своє відображення і в ст.ст. 39, 40 ЦК України 2003
року.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви та визнаючи ОСОБА_4 недієздатним з 1996 року суд
першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того із
зазначеного часу ОСОБА_4внаслідок
хронічного, стійкого психічного розладу не здатен усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними. Такий висновок суд обґрунтував актом комісійної судово-психіатричної
експертизи № 3/00 від 25 жовтня 2000 року, проведеної за ухвалою суду по даній справі
експертами Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії
та наркології.

Однак, з таким висновком погодитися не можна.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду
наперед  встановленого значення. Суд має
оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також
достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до акту судово-психіатричної експертизи від 17
червня 2004 року, проведеної експертною комісією Вінницької обласної
психоневрологічної лікарні імені академіка О.І.Ющенка на підставі ухвали суду в
іншій справі, ОСОБА_4 на хронічне психічне захворювання не страждає, а виявляє
розлади особистості та поведінки, обумовлені органічним ураженням головного
мозку травматичного ґенезу, з незначними змінами психіки у психопатичної особи.
Згідно з висновками зазначеної експертизи ОСОБА_4 може розуміти значення своїх
дій та керувати ними (т. 1, а.с. 91-93). В цьому ж акті експертизи зазначено,
що у 1998 році  ОСОБА_4 після скоєння ним
злочинів у вигляді шахрайства, розкрадання державного майна в особливо великих
розмірах, порушення правил про валютні операції, підробки документів та
зайняття забороненими видами підприємницької діяльності притягувався до
кримінальної відповідальності, у зв'язку з чим проходив стаціонарну
судово-психіатричну експертизу, де йому експертною комісією на той час був
встановлений діагноз “Без психічних розладів. Психопатичні риси характеру.”

Визнаючи цей акт експертизи недопустимим доказом через
те, що він одержаний з порушенням встановленого законом порядку і в іншій
справі, та не давши оцінки тому факту, що в період з 1996 року ОСОБА_4
неодноразово вчиняв дії, спрямовані на набуття, зміну та припинення цивільних
прав та обов'язків, не викликаючи при цьому сумнівів в своїй дієздатності в
інших учасників цивільних відносин, суд необґгрунтовано не призначив повторної
експертизи у справі, адже на підставі ч. 2 ст. 150 ЦПК України така
призначається в разі, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи
або викликає сумніви в його правильності.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 235 ЦПК України справи
окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Оскільки від часу виникнення недієздатності ОСОБА_4
залежить визнання недійсними цілого ряду укладених за його участю правочинів,
суду з метою захисту прав інших учасників цих правочинів слід було встановити
їх коло та залучити до участі у справі.

Таким чином, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального
права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст.
338 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та передачі справи на
новий розгляд. Оскільки зазначене порушення було допущено судом першої
інстанції і не було усунено апеляційним судом справу слід передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
повністю, а касаційну скаргу ОСОБА_3 - частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13 грудня  2007 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 9 лютого 2008 року скасувати і передати
справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін