У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 грудня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю “Варліта” до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 треті
особи: приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6
ОСОБА_7, державний нотаріус Двадцять першої Київської державної нотаріальної
контори Ніколіца В.Ф., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та
витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_5
на рішення апеляційного суду м. Києва від 3 вересня               2008 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2003 року товариство з обмеженою відповідальністю “Варліта” (далі
- ТОВ “Варліта”) звернулося до суду з позовом про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу нежитлового приміщення, що
розташоване в будинку АДРЕСА_1, та його витребування з чужого
незаконного володіння. Позивач зазначав, що зазначене приміщення належало йому
на праві власності. 11 грудня
1998 року ОСОБА_8. без належних повноважень від імені товариства уклав
договір купівлі-продажу цього приміщення, за яким продав його ОСОБА_1. Рішенням
Оболонського районного суду м. Києва від 9 серпня 2002 року зазначений договір
визнано недійсним. Однак 13 вересня                   2001 року ОСОБА_1 через
довірену особу - ОСОБА_2. - продав приміщення ОСОБА_3., яка 17 червня 2002 року
продала його  ОСОБА_4., а той 1 жовтня
2002 року продав приміщення ОСОБА_5. Будучи законним володільцем спірного
приміщення, яке вибуло з його володіння поза його волею, позивач просив визнати
незаконними всі наступні договори відчуження спірного приміщення й витребувати
його з незаконного володіння ОСОБА_5

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Оболонського районного суду м. Києва                            від 21 лютого 2008
року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 3 вересня 2008 року рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового  приміщення в будинку АДРЕСА_1 загальною
площею 105,2 кв.м, укладеного 13 вересня 2001 року ОСОБА_1. з ОСОБА_3.,
посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу
ОСОБА_7. та зареєстрованого за
реєстровим номером 5456. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 105,20 кв.м, укладеного 1 жовтня
2002 року між ОСОБА_4. та ОСОБА_5 та посвідченого державним нотаріусом Двадцять
першої Київської державної нотаріальної контори Ніколіца В.Ф. та
зареєстрованого за реєстровим номером 4708. Зобов'язано ОСОБА_3. повернути
ОСОБА_4111 900 грн., а ОСОБА_4 - повернути ОСОБА_5., 160 тис. грн., одержаних
за зазначеними договорами. Зобов'язано ОСОБА_5звільнити та передати у володіння
ТОВ “Варліта” нежитлове приміщення, розташоване в будинку               АДРЕСА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм матеріального й процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції виходив із
того, що позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України не надав суду належних
доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Скасовуючи зазначене рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове
рішення про задоволення позову, апеляційний суд указав, що суд першої інстанції
у своєму рішенні не зазначив мотиви, з яких він вважав установленими наявність
чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, та не зазначив
установлені обставини справи. Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку,
що позовні вимоги ТОВ “Варліта” про визнання оспорюваних договорів недійсними
та витребування майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, є
підставними, підтверджені доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Однак повністю погодитися з такими висновками не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 145 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на
час виникнення спірних правовідносин, якщо майно за плату придбане у особи, яка
не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати
(добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача
лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було
передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їх
володіння іншим шляхом поза їх волею. Таким чином, від добросовісного набувача
власником може бути витребуване лише майно, яке належало власнику і вибуло з
його володіння поза його волею.

Судом установлено, що позивачу на праві власності належало нежитлове
приміщення площею 99,4 кв.м по АДРЕСА_1, яке за відплатним договором вибуло з
його володіння поза його волею та в подальшому на підставі договорів
купівлі-продажу кілька разів переходило у володіння інших осіб.

Також судом установлено, що на час розгляду справи нежитлове приміщення по
АДРЕСА_1 площею 105,2 кв.м перебувало у володінні відповідача ОСОБА_5., яке
перейшло до нього за відплатним договором.

Ухвалюючи рішення у справі, суд не звернув уваги на те, якої саме площі
приміщення належало позивачу та вибуло з його володіння поза його волею, та
якої площі приміщення перейшло за відплатним договором у володіння відповідача
ОСОБА_5.; чи є у зв'язку із цим правові підстави для витребування від ОСОБА_5як
добросовісного набувача всього приміщення на користь позивача.

Зазначене має значення для правильного вирішення справи, а тому ухвалення
судом рішення без врахування зазначених обставин є помилковим.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2                  ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду з передачею справи на новий розгляд.
Оскільки зазначене порушення, допущене судом першої інстанції, не було усунено
апеляційним судом, справу слід передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого                   2008 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 3 вересня 2008 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.І.
Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л.
Сенін