УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2008р.                                                                       м.
Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах по розгляду касаційних скарг
Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі суддів:

Павлишиної
А.Т.,  Вакарук В.М. ,  Меленко О.Є.

розглянувши
у попередньому судовому засіданні в м. Івано-Франківську справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від
29.04.2004р. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від
30.09.2004р.,  -

встановила:

В травні
2003р. ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом
до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,  свідоцтва про право на спадщину за законом та
рішення Діловецького сільвиконкому від 29.09.2001р. в частині визнання за ним
та ОСОБА_3  права власності на будинок АДРЕСА_1 та визнання за
ним права власності на будинок АДРЕСА_2.
Мотивує вимоги тим,  що він на підставі
заповіту,  посвідченого 1.11.1989р.
Діловецькою сільською радою,  успадкував
після смерті ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3,  однак,
22.02.1994р. свідоцтво про право власності на весь будинок видано
дружині померлого,  а його,  позивача,
матері - ОСОБА_5
Остання 25.03.1994р. незаконно подарувала 1/2 частину будинку ОСОБА_6,  після смерті якої свідоцтво про право
власності на

Справа № 33-ц-11-кс/08р.          Головуючий в 1-й інстанції:
Пересунько B.C.

Категорія     34                                                            Доповідач:
Павлишина А.Т.

2

спадщину
( 1/2 частину
спірного будинку) 15.11.2001р.
знову таки незаконно отримала відповідачка ОСОБА_2 Крім того,  рішенням виконкому Діловецької с/ради від
29.09.2001р. незаконно за ним та його дружиною - ОСОБА_3,  в рівних
долях визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Реально існує будинок
АДРЕСА_2,  в якому він проживає,  і цей будинок,  як він вважає,  належить тільки йому на праві особистої
власності і не являється подружнім майном,
так як будинок хоч і відбудований в 1975-1978р.р.,  тобто в період шлюбу з ОСОБА_3 ,  однак,
на будівництво використано будівельні матеріали з будинку,  подарованого йому матір"ю  20.02.1974р.

Рішенням
Рахівського районного суду від 29.04.2004р. та додатковим рішенням від
21.07.2004р. позов задоволено: визнано незаконним рішення Діловецької с/ради
від 29.09.2001р. в частині визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1  та ОСОБА_3
в рівних долях та визнано за ОСОБА_1
право власності на будинок АДРЕСА_2; а
також поновлено ОСОБА_1  строк позовної
давності ,  визнано недійсними
довіреність від 22.03.1994р.,  посвідчену
Діловецькою сільською радою,  договір від
25.03.1995р. дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_6,  свідоцтво від 15.03.2001р. про право ОСОБА_2
на спадщину за законом,  зобов"язано
ОСОБА_2 звільнити будинок АДРЕСА_3
без надання іншого житла.

Ухвалою
Апеляційного суду Закарпатської області від 30.09.2004р. рішення суду першої
інстанції залишено без зміни.

Не
погоджуючись з судовими рішеннями,
ОСОБА_2 подала касаційну скаргу,
в якій,  посилаючись на порушення
судом норм процесуального і матеріального права та неправильну оцінку обставин
справи,  просила судові рішення скасувати
та направити справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Колегія
суддів вважає,  що касаційна скарга
підлягає до задоволення з таких  підстав.

Відповідно
до ч.1. ст. 338 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню з
передачею справи на новий судовий розгляд,
якщо судом вирішено питання про права та обов"язки осіб,  не притягнутих до участі в справі.

3

З
матеріалів справи вбачається,  що
ОСОБА_1  звертався в суд з позовом до
ОСОБА_2 про визнання недійсними договору дарування частини будинку АДРЕСА_3,  укладеного

між ОСОБА_5та ОСОБА_6,                          свідоцтва
про право на спадщину за

законом,  виданого Рахівською держнотконторою
15.11.2001р. ОСОБА_2 на цю ж частину будинку і усунення перешкод в користуванні
будинком АДРЕСА_1 зі
сторони ОСОБА_2 Також ОСОБА_1  було
подано суду додаткову позовну заяву про визнання незаконним рішення виконкому
Діловецької сільської ради від 29.09.2001р. про визнання права власності на
будинок АДРЕСА_2 за
ним,  ОСОБА_1 ,  та ОСОБА_3
в рівних долях,  та визнання за
ним права власності на будинок АДРЕСА_2.

Судом
першої інстанції додаткову позовну заяву було не тільки прийнято,  а й розглянуто та постановлено по її вимогах
рішення,  незважаючи на те,  що позивачем не було вказано відповідачів по
даному майновому позову рівно як не було вирішено питання про відповідачів і
самим судом.

Крім
того,  судом першої інстанції
постановлено рішення про виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового
приміщення. Однак,  в матеріалах справи
відповідна позовна заява відсутня і така позовна вимога судом не
досліджувалася,  та в порушення вимог  ст. 214 ЦПК України з цього приводу судом
першої інстанції постановлено додаткове рішення .

Апеляційним
судом допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права не
усунуто,  а тому постановлені рішення
суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Керуючись  ст.
ст.  336, 338 ЦПК
України,  колегія суддів судової палати в
цивільних справах по розгляду касаційних скарг Апеляційного суду
Івано-Франківської області,  -

У X В А
Л И ЛА   :

Касаційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

4

Рішення
Рахівського районного суду від 29.04.2004р. та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 30.09.2004р. скасувати,  а справу направити на новий розгляд в суд
першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.