Справа № 2-13/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 червня 2008 року                         Ізюмський
міськрайонний суд Харківської області у складі:

судді
Піддубного І.А.,

при секретарі
Гордаковій С.В.

представник позивача                                  Корніенко
Г.Т.

представник відповідача                              Гаврилюк А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у
залі суду в місті Ізюм Харківської області цивільний позов Приватного
підприємства «Золота Нива-1» до першого відповідача - газети «Обрії Ізюмщини»,
другого відповідача ОСОБА_1 про захист ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

Приватне
підприємство «Золота Нива-1» подало позовну заяву до першого відповідача -
газети «Обрії Ізюмщини», другого відповідача ОСОБА_1 про захист ділової
репутації, в якій зазначає, що 29.09.2006р. в газеті «Обрії Ізюмщини» від
29.09.2006 року було опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_1». Позивач вважає, що
інформація викладена та розміщена першим та другим відповідачем у цій статті, є
неправдивою, не відповідає дійсності, та така, що порочить ділову репутацію ПП
«Золота Нива-1».

Перший
відповідач - газета «Обрії Ізюмщини», позов не визнав. В своїх поясненнях
зазначив, що згідно ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» №2657-XII від
02.10.1992р. «Нiхто не може бути притягнутий до вiдповiдальностi за висловлення
оцiночних суджень. Оцiночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, якi не мiстять фактичних даних, зокрема критика, оцiнка дiй, а
також висловлювання, що не можуть бути витлумаченi як такi, що мiстять фактичнi
данi, з огляду на характер використання мовних засобiв, зокрема вживання
гiпербол, алегорiй, сатири. Оцiночнi судження не пiдлягають спростуванню та
доведенню їх правдивостi. Особа звiльняється вiд вiдповiдальностi за
розголошення iнформацiї з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця
iнформацiя є суспiльно значимою. Додатковi пiдстави звiльнення вiд
вiдповiдальностi засобiв масової iнформацiї та журналiстiв визначаються
законами "Про друкованi засоби масової iнформацiї (пресу) в Українi",
"Про телебачення i радiомовлення", "Про iнформацiйнi
агентства" та "Про державну пiдтримку засобiв масової iнформацiї та
соцiальний захист журналiстiв".

Перший
відповідач пояснив також, що статею 42 Закону України №2782-XII від 16.11.1992
(редакція на 11.05.2004) "Про друковані засоби масової інформації (пресу)
в Україні" встановлені підстави звільнення вiд вiдповiдальностi, а саме:
редакцiя, журналiст не несуть вiдповiдальностi за публiкацiю вiдомостей, якi не
вiдповiдають дiйсностi, принижують честь i гiднiсть громадян i органiзацiй,
порушують права i законнi iнтереси громадян або являють собою зловживання
свободою дiяльностi друкованих засобiв масової iнформацiї i правами журналiста,
якщо: 1) цi вiдомостi одержано вiд iнформацiйних агентств або вiд засновника
(спiвзасновникiв); 2) вони є дослiвним вiдтворенням офiцiйних виступiв
посадових осiб державних органiв, органiзацiй i об'єднань громадян.

Засновником
газети «Обрії Ізюмини» є Ізюмська райдержадміністрація. ОСОБА_1 надав цю статтю
для опублікування в газеті як уповноважена особа - депутат Ізюмської районної
ради, член постійно діючої комісії з земельних питань. Публікацію статті перший
відповідач вважає законною та обґрунтованою.

Другий
відповідач  - ОСОБА_1 та його представник
позов не визнали і пояснили суду,  що
згідно ч. 1, 2 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу
думки i слова, на вiльне вираження своїх поглядiв i переконань.
Кожен має право вiльно збирати, зберiгати, використовувати i поширювати
iнформацiю усно, письмово або в iнший спосiб - на свiй вибiр.

Згідно
п. 3 Постанови Верховного суду України №7 от 28.09.1990р. "Про
застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової
репутації громадян та організацій" «При розглядi цивiльних справ,
порушених у порядку ст.7 ЦК, суди повиннi з'ясувати, чи поширенi вiдомостi, про
спростування яких пред'явлений позов, порочать вони честь, гiднiсть або дiлову
репутацiю позивача та чи вiдповiдають дiйсностi.»

В абзаці
4 п. 11 Постанови Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. (редакція на
25.05.2001р.) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" вказано: «Критична оцiнка певних фактiв i недолiкiв,
думки та судження, критичнi рецензiї творiв не можуть бути пiдставою для
задоволення вимог про вiдшкодування моральної (немайнової) шкоди. Однак якщо
при цьому допускаються образа чи порушення iнших захищених законом прав особи
(розголошення без її згоди конфiденцiйної iнформацiї, втручання в приватне
життя тощо), то це може тягти за собою вiдшкодування моральної шкоди. (Абзац
четвертий пункту 11 в редакцiї Постанови Верховного суду N 5 вiд 25.05.2001 )».

В
Постанові №12 від 03.12.1997р. (редакція на 11.02.2005р.) "Про внесення
змін і            доповнень у деякі
постанови Пленуму Верховного Суду України" вказано, що пiд образою слiд
розумiти нецензурнi чи брутальнi висловлювання.

В
оскаржуваній статті відсутні нецензурні чи брутальні висловлювання щодо  позивача, протилежного позивач не довів.

Аналогічні
спори неодноразово розглядалися і Європейським судом з прав людини.

Зокрема
в Рішенні Європейського суду від 20.07.2004 (редакція на 20.07.2004) «У справі
"Гріко проти Словаччини"" суд зазначив, що ст. 10 Конвенцiї
захищає не лише погляди, якi є образливими чи якi шокують, але також i такi,
котрi мiстять певнi перебiльшення.

Згідно
ст. 10 (1) Конвенція про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950
(редакция на 04.11.1950), яка ратифікована Законом України №475/97-ВР від
17.07.1997 (редакція на 09.02.2006) "Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів
N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено: «Свобода вираження поглядiв. 1.
Кожен має право на свободу вираження поглядiв. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядiв, одержувати i передавати iнформацiю та iдеї без
втручання органiв державної влади i незалежно вiд кордонiв. Ця стаття не
перешкоджає державам вимагати лiцензування дiяльностi радiомовних, телевiзiйних
або кiнематографiчних пiдприємств. 2. Здiйснення цих свобод, оскiльки воно
пов'язане з обов'язками i вiдповiдальнiстю, може пiдлягати таким формальностям,
умовам, обмеженням або санкцiям, що встановленi законом в iнтересах нацiональної
безпеки, територiальної цiлiсностi або громадської безпеки, для охорони порядку
або запобiгання злочинам, для охорони здоров'я або моралi, для захисту
репутацiї або прав iнших осiб, для запобiгання розголошенню конфiденцiйної
iнформацiї або для пiдтримання авторитету i безсторонностi суду i є необхiдними
в демократичному суспiльствi».

В п.п.
(e) п. 41 Рішення Європейського суду з прав людини №21040/02 від 10.08.2006
(редакція на 10.08.2006) у справі “Ляшко проти України” вказано: «Бiльше того,
повинно бути зроблене чiтке розмежування мiж констатацiєю фактiв та оцiночними
судженнями. У той час як наявнiсть фактiв може бути продемонстровано,
достовiрнiсть оцiночних суджень не пiддається доведенню. Вимогу доводити
достовiрнiсть оцiночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки
як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (див. Lingens,
cited above, p. 28, п. 46)».

В п. 3
розділ «рішення суду» у справі Європейського суду від 27.05.2004 (редакція на
27.05.2004) "Рішення Палати у справі "Відес Айзсардзібас Клубс"
проти Латвії" зазначено: «…Суд постановляє, що критика мера за полiтику
всього органу мiсцевої влади не може вважатися зловживанням правом на свободу
вираження поглядiв».

Зміст
таких понять як гіпербола, алегорія та сатира є в словнику літературних
термінів (автори: В.М. Лесин, О.С. Пулинець).

Алегорія
- інакомовлення; троп, у якому абстрактне поняття яскраво передається за
допомогою конкретного образу.

Гіпербола
- різке перебільшення якихось рис людини, предметів або явищ, їх кількості,
розмірів, сили тощо, щоб надати зображуваному виняткової виразності,
загостреності, з метою виявлення емоційності, захоплення або презирства.

Сатира -
художні твори різних жанрів, у яких різке викриття зображуваного поєднане з
гострим осміянням, глумлінням.

Тобто
такі вислови як: «левова частина доходів», «на території яких панує «Золота
Нива», «злидарюють», «хитруни-керівники», «грабують людей»  можуть відноситись виходячи з наведених
понять як до алегорії так і до гіперболи.

Але ч. 2
ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» містить також інші кваліфікуючі ознаки
за яких може бути обмежена дія ст. 47-1 Закону, як то: за винятком образи чи
наклепу.

Діюче
законодавство не містить точного визначення таких понять як образа чи наклеп. У
будь-якому разі, якщо особа і отримала в свою адресу образу чи наклеп, то така
особа мала б перенести сильне душевне хвилювання, в результаті якого ця особа у
зв'язку зі своїм психічним станом мала б звернутися за допомогою до лікаря.

Таким
чином 2-й відповідач не може згідно наведеної норми закону бути притягнутий до
відповідальності, спростовувати цю інформацію та доводити її правдивість, бо
значна частина суджень 2-го відповідача в оскаржуваній статті є оціночними
судженнями у вигляді гіпербол, алегорій, сатири та критики.

Заслухавши
пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає цивільний позов
таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно
ч. 1, 2 ст. 34 Конституції України: «Кожному гарантується право на свободу
думки i слова, на вiльне вираження своїх поглядiв i переконань.  Кожен має право вiльно збирати, зберiгати,
використовувати i поширювати iнформацiю усно, письмово або в iнший спосiб - на
свiй вибiр».

Згідно
п. 2 ст. 49 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"
№280/97-ВР від 21.05.1997  (редакція на
28.12.2007), депутат ради представляє iнтереси всiєї територiальної громади,
має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь у дiяльностi ради та
утворюваних нею органiв, несе обов'язки перед виборцями, радою та її органами,
виконує їх доручення. Депутат, крiм секретаря ради, повинен входити до складу
однiєї з постiйних комiсiй ради.

В п. 10
цієї ж статті також зазначено, що депутат має право знайомитися з будь-якими
офiцiйними документами, якi зберiгаються у вiдповiдних органах мiсцевого
самоврядування, та робити виписки, копiювання цих документiв.

В
оскаржуваній статті 2-й відповідач констатує лише ті факти, які він, як депутат
районної ради висвітлює і розглядає на засіданнях районної ради.

Позивач
також не вказав в поясненнях та не надав документального підтвердження, що
документи надані представником 2-го відповідача до матеріалів суду є
конфіденційною інформацію.

В ст.
47-1 Закону України «Про інформацію» № 2657-XII від 02.10.1992р. вказано:
«Нiхто не може бути притягнутий до вiдповiдальностi за висловлення оцiночних
суджень. Оцiночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання,
якi не мiстять фактичних даних, зокрема критика, оцiнка дiй, а також
висловлювання, що не можуть бути витлумаченi як такi, що мiстять фактичнi данi,
з огляду на характер використання мовних засобiв, зокрема вживання гiпербол,
алегорiй, сатири. Оцiночнi судження не пiдлягають спростуванню та доведенню їх
правдивостi. Особа звiльняється вiд вiдповiдальностi за розголошення iнформацiї
з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця iнформацiя є суспiльно
значимою. Додатковi пiдстави звiльнення вiд вiдповiдальностi засобiв масової
iнформацiї та журналiстiв визначаються законами "Про друкованi засоби
масової iнформацiї (пресу) в Українi", "Про телебачення i
радiомовлення", "Про iнформацiйнi агентства" та "Про
державну пiдтримку засобiв масової iнформацiї та соцiальний захист
журналiстiв". ( Закон доповнено статтею 47-1 згiдно iз Законом N 676-IV
вiд 03.04.2003)».

Статтею
ст. 42 Закону України №2782-XII від 16.11.1992 (редакція на 11.05.2004)
"Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні"
встановлені підстави звільнення вiд відповідальності. Редакцiя, журналiст не
несуть вiдповiдальностi за публiкацiю вiдомостей, якi не вiдповiдають
дiйсностi, принижують честь i гiднiсть громадян i органiзацiй, порушують права
i законнi iнтереси громадян або являють собою зловживання свободою дiяльностi
друкованих засобiв масової iнформацiї i правами журналiста, якщо: 1) цi
вiдомостi одержано вiд iнформацiйних агентств або вiд засновника
(спiвзасновникiв); 3) вони є дослiвним вiдтворенням офiцiйних виступiв
посадових осiб державних органiв, органiзацiй i об'єднань громадян.

Засновником
газети «Обрії Ізюмини» є Ізюмська райдержадміністрація. ОСОБА_1 надав цю статтю
для опублікування в газеті як уповноважена особа - депутат Ізюмської районної
ради, член постійно діючої комісії з земельних питань. Таким чином перший
відповідач не може бути відповідальним за публікацію цієї статті оскільки.

Згідно
ст. 10 (1) Конвенція про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950
(редакция на 04.11.1950), яка ратифікована Законом України №475/97-ВР від
17.07.1997 (редакція на 09.02.2006) "Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів
N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено: «Свобода вираження поглядiв. 1.
Кожен має право на свободу вираження поглядiв. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядiв, одержувати i передавати інформацію та iдеї без
втручання органiв державної влади i незалежно вiд кордонів. Ця стаття не
перешкоджає державам вимагати лiцензування дiяльностi радiомовних, телевiзiйних
або кiнематографiчних пiдприємств. 2. Здiйснення цих свобод, оскiльки воно
пов'язане з обов'язками i вiдповiдальнiстю, може пiдлягати таким формальностям,
умовам, обмеженням або санкцiям, що встановленi законом в iнтересах
нацiональної безпеки, територiальної цiлiсностi або громадської безпеки, для
охорони порядку або запобiгання злочинам, для охорони здоров'я або моралi, для
захисту репутацiї або прав iнших осiб, для запобiгання розголошенню
конфiденцiйної iнформацiї або для пiдтримання авторитету i безсторонностi суду
i є необхiдними в демократичному суспiльствi».

Відповідно
до ст. 60 ЦПКУ, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В
порушення цієї статті позивач не довів суду і не надав жодних письмових
доказів, що після прочитання оскаржуваної статті він зазнав сильне душевне
хвилювання, в результаті якого він змушений був звернутися за медичною
допомогою до лікаря.

Позивач
також не надав суду документально підтверджених доказів, які б підтверджували б
позовні вимоги викладені на стор. 4 позовної заяви за 7 пунктами.

Так, встановлення факту завдання (отримання)
шкоди діловій репутації особи можливе за наявності висновку судової експертизи,
результати якої були б належним доказом у цій справі.

Таких
доказів позивач не надав, письмових або усних клопотань щодо проведення такої
експертизи в судовому засідання не заявляв, та до матеріалів справи не надавав.

Наявні в
матеріалах справи докази сторін свідчать про безпідставність позовних вимог.

На
підставі викладеного, керуючись ч. 1, 2 ст. 34, ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст. 47-1 Закону України
«Про інформацію» № 2657-XII від 02.10.1992р., ст. 42 Закону України №2782-XII
від 16.11.1992 (редакція на 11.05.2004) "Про друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні", ст. 10 (1) Конвенції про захист прав людини та
основних свобод від 04.11.1950 (редакція на 04.11.1950), яка ратифікована
Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 (редакція на 09.02.2006) "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції",

ВИРІШИВ:

В позові
Приватного підприємства «Золота Нива-1» до першого відповідача - газети «Обрії
Ізюмщини», другого відповідача ОСОБА_1 про захист ділової репутації, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному
порядку до апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний
суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення
рішення заяви про апеляцiйне оскарження і поданням після цього  протягом 20 днiв апеляційної скарги, з
подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст.95 ЦПК
України.

Суддя
І.А.
Піддубний