листопада   2008 року                                                                 м.
Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:
суддів:
розглянувши в судовому засіданні справу
за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання договору купівлі-продажу &frac12; частини будинку дійсним за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 14 листопада 2006 року й
ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2006
року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в
червні 2004 року вони з відповідачкою домовилися про відчуження останньою на
його користь частини будинку  АДРЕСА_1 за
8 000 грн., але  після того, як він
допоможе вирішити  в суді спір,
пов'язаний з указаним будинком.

Він свої
зобов'язання виконав, оплатив послуги адвоката з ведення справи в суді, сплатив
заборгованість по платі за газопостачання спірного приміщення, дав на поховання
свекрухи відповідачки, ОСОБА_3,  500
доларів США - з домовленістю щодо врахування вказаних коштів у рахунок вартості
майбутньої купівлі будинку.

Рішенням
Соснівського районного суду м. Черкас від 14 листопада 2006 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 13 лютого 2007 року,  позов задоволено, ухвалено визнати дійсним
договір купівлі-продажу &frac12; частини будинку, укладений 10 червня 2004 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за 40 720 грн.; визнати за позивачем право власності на &frac12; частину будинку; стягнути з
позивача на користь відповідачки 33 414 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_1  ставить
питання про скасування судових  рішень і
передачу справи на новий розгляд до  суду
першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам
справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивач частково виконав
договір купівлі-продажу частини будинку та це підтверджується
відповідними доказами. У зв'язку із цим, суд дійшов висновку, що сторони
домовилися щодо всіх істотних умов цього договору.

Проте з такими
висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Згідно зі ст.
213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, яким суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до
ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні
наявних у справі доказів.  Жоден доказ не
має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу
окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви
їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 1 ст.
58 ЦПК України передбачено, що  належними
є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2
ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до
ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або
часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Отже, у силу
наведеного можна дійти висновку, що при вирішенні справи про визнання дійсним
договору купівлі-продажу для суду має першочергове значення з'ясування питання,
чи була  наявна між сторонами  домовленість щодо всіх істотних умов
договору, у тому числі щодо ціни майна (товару). При цьому допустимими  доказами такої домовленості  можуть бути лише письмові докази, якими відповідно
до ч. 1 ст. 64 ЦПК України є будь-які документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про
обставини, які мають значення для справи.

Проте жодного
посилання в рішенні на наявність і оцінку письмових доказів  підтвердження домовленості між сторонами щодо
укладення договору купівлі-продажу частини спірного будинку та стосовно всіх
істотних умов цього договору, у тому числі ціни, районний суд не навів.
Відсутні такі докази й у  матеріалах
справи.

Крім того, як
убачається зі змісту рішення суду першої інстанції, останній вважав належними й
допустимими доказами часткового виконання договору квитанцію від 26 жовтня 2005
року та розписку чоловіка відповідачки - ОСОБА_4

Так, згідно з
наявною у справі квитанцією  від 26
жовтня 2005 року             № 25/206
ОСОБА_2 сплатив 4 761 грн. 12 коп. заборгованості по платі за послуги з
газопостачання будинку АДРЕСА_1 (а.с. 48). Разом з тим зі  змісту цієї квитанції не вбачається, що  ці кошти сплачені саме в рахунок оплати
вартості частини будинку, тому такий доказ не можна визнати належним.

Як убачається
з розписки чоловіка відповідачки - ОСОБА_4, останній підтверджує, що його
дружина, ОСОБА_1, отримала від ОСОБА_2 500 доларів на поховання його матері,
які повинні бути враховані в рахунок вартості частини будинку (а.с. 8).

Разом з тим у
силу ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши 500 грн. у рахунок оплати вартості
частини будинку від  ОСОБА_2,
відповідачка повинна була особисто видати йому
розписку про отримання нею коштів із зазначенням їх статусу. Проте така
розписка в матеріалах справи відсутня. У
зв'язку з наведеним зазначену розписку ОСОБА_4, яка видана не кредитором
(продавцем), не можна  визнати допустимим
доказом.

Апеляційний
суд на вказані порушення норм процесуального права судом першої інстанції уваги
не звернув і залишив рішення цього суду без змін.

За таких
обставин ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними й
обгрунтованими, вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338
ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої  інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення
Соснівського районного суду м. Черкас від 14 листопада  2006 року й ухвалу Апеляційного суду
Черкаської області від 13 лютого 2007 року скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.  Ярема

Судді Верховного Суду України:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук   Я.М. Романюк