УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

5 листопада 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,

Лященко  Н.П.,

Костенка А.В.,

Перепічая В.С.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування та визнання права власності в порядку спадкування за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області
від 22 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від
25 січня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 пред'явив у
суді позов до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку
АДРЕСА_1, укладеного 30 листопада 2005 року між його батьком,
ОСОБА_3, і відповідачкою та посвідченого приватним нотаріусом Старовижівського
районного нотаріального округу Волинської області.

Зазначав, що він є спадкоємцем за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_3 Ще за життя батька відповідачка оформила договір
дарування належного йому жилого будинку на себе, в якому сама поставила підпис
від імені батька.

Просив визнати недійсним зазначений договір і визнати за
ним право власності на будинок.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської
області від                     22
листопада 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 25 січня 2007 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності
та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 25 квітня 1978
року “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

На порушення вимог ст. 213 ЦПК України в рішенні суду не
зазначено, на підставі якої норми матеріального права вирішено спір.

Відповідно до ст. ст. 119, 31, 212 ЦПК
України визначення підстав і предмета позову належить виключно позивачу і суд
сам за власною ініціативою їх визначити не може.

Проте прийнявши від ОСОБА_1  позовну заяву, яка за змістом не відповідає
вимогам ст. ст. 119 ЦПК України, суд і в судовому засіданні не усунув її
недоліків та належним чином не з'ясував у позивача підстави заявленого ним
позову.

Як убачається з протоколу судового засідання,
ОСОБА_1, підтримуючи свої
позовні вимоги, посилався також на те, що батько під час укладення договору не
міг розуміти значення своїх дій і керуватися ними, був недієздатним, не
підписував спірний договір.

Кожна із зазначених обставин є відповідно до
ЦК України окремою підставою для визнання угоди недійсною та повинна бути
підтверджена належними доказами, яким суд відповідно до ст. 212 ЦПК України
повинен дати належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи, що для встановлення ідентичності
підпису необхідні спеціальні знання, суд безпідставно відмовив позивачу в
проведенні почеркознавчої експертизи.

Крім того, судом не перевірено, чи прийняв
позивач у встановленому порядку спадщину та чи має відповідно до ст. 3 ЦПК
України право вимоги.

На зазначені порушення вимог закону не
звернув уваги й суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене судові рішення не можна
визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від                         22 листопада 2006 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської області від                   25 січня 2007 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай