Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
Перепічая В.С., Данчука
В.Г., Косенка В.Й., -
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2про визнання заповіту недійсним, визнання права
власності на будинок і грошовий
вклад, відшкодування витрат по догляду та моральної шкоди; за
позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1 про визнання право власності на спадщину за заповітом
і законом та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про усунення від права на спадкування
за законом за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Староміського
районного суду м. Вінниці від
31 березня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області
від         1 липня 2008 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на будинок і
грошовий вклад. В обґрунтування позову посилався на те, що з 1973 року він
перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3, зареєстровано їх шлюб було
22 квітня 1975 року, дітей від шлюбу немає. 15 серпня 1973 року за його кошти
ними було придбано будинок АДРЕСА_1 договір купівлі-продажу будинку було оформлено
на ОСОБА_3 Під час сумісного проживання на спільні кошти в будинку були
проведені будівельні роботи.
З 1993 року ОСОБА_3 важко хворіла, була визнана інвалідом першої групи
та потребувала стороннього догляду. Він надавав їй допомогу і догляд в силу
свого здоров'я, оскільки сам є інвалідом першої групи, а тому був вимушений
наймати для догляду дружини сторонніх людей.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді
1/2 частки вказаного будинку та грошового вкладу в розмірі 6151 грн. 89 коп.
Після смерті дружини він дізнався, що 10 червня 1986 року вона склала заповіт,
згідно якого заповіла 1/2 частку належного їм будинку своєму онукові - ОСОБА_2
Він, позивач, вважає, що 1/2 частка спірного будинку належить йому як
частка в спільному сумісному майні подружжя, а також він має право на
обов'язкову частку в спадщині як інвалід. Однак ОСОБА_2. добровільно вирішити
питання поділу спадкового майна не бажає. Тому ОСОБА_1 просив визнати заповіт
ОСОБА_3 від 10 червня 1986 року частково недійсним, виділити йому у власність
весь будинок і вклад зі стягненням на користь ОСОБА_2 грошової компенсації
вартості 3/8 частки спірного будинку.
У березні 2006 року ОСОБА_2. та ОСОБА_4 звернулись з позовом до ОСОБА_1 про
визнання права власності на спадщину за заповітом і законом, зазначаючи про те,
що їх мати ОСОБА_5 померла раніше від своєї матері ОСОБА_3 (спадкодавця), якій
належав весь спірний будинок згідно з договором купівлі-продажу. Просили
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку будинку в порядку спадкування
за заповітом та на 1/8 частку будинку в порядку спадкування за законом, а за
ОСОБА_4 визнати право власності на 1/8 частку будинку в порядку спадкування за
У квітні 2006 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про
усунення їх від права на спадкування за законом, посилаючись на те, що вони не
доглядали і не надавали матеріальної допомоги своїй важко хворій бабусі, яка
перебувала в безпорадному стані.
Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 10 жовтня 2006 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 5 грудня
2006 року, позови ОСОБА_1 задоволено частково, визнано за ним в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку спірного будинку та на 1/2 частку
грошового вкладу. В задоволенні решти позовних вимог            ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2
задоволено, визнано за ним в порядку спадкування за заповітом і законом після
смерті            ОСОБА_3 право власності
на 3/4 частки спірного будинку та на 1/2 частку грошового вкладу. В задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів з розгляду цивільних справ у касаційному порядку
апеляційного суду Львівської області від 30 липня 2007 року рішення Староміського
районного суду м. Вінниці від 10 жовтня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 5 грудня 2006 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 скасовано, а справу в цій частині
передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході нового розгляду справи ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та просив
визнати за ним право власності на весь спірний будинок, грошовий вклад, визнати
недійсним заповіт ОСОБА_3 від 10 червня 1986 року, усунути ОСОБА_2 від права на
спадкування за законом, стягнути з останнього витрати по догляду за ОСОБА_3 за
3 роки по 40 грн. за добу та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 31 березня 2008 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 1 липня
2008 року, позови ОСОБА_1 задоволено частково, визнано за ним в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_3 право власності на 5/12 часток спірного будинку та на 3/4 частки
грошового вкладу. В задоволенні решти позовних вимог            ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2
задоволено, визнано за ним в порядку спадкування за заповітом і законом після
смерті            ОСОБА_3 право власності
на 7/12 часток спірного будинку та на 1/4 частку грошового вкладу.

У обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається
на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування
судами норм матеріального права, порушення норм
процесуального права та ставить питання про скасування судових рішень й передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку про
те, що підстави для скасування  судових
рішень відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно з
вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції
норм  матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Матеріали
справи та доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те,
що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.
332 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Староміського
районного суду м. Вінниці від 31 березня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 1 липня 2008 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.С. Перепічай   В.Г. Данчук   В.Й. Косенко