Справа №2-826/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

16 липня 2008 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді  Хомика А.П.

про секретарі -           Кіндратишин
Л.Р.

з участю адвокатів -  ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Дрогобицького
районного нотаріального округу - Спариняк Любові Володимирівни про визнання
договору довічного утримання недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про розірвання договору довічного утримання у зв'язку з неможливістю його
подальшого виконання набувачем та визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила розірвати
договір довічного утримання від 19.08.2004 року, укладений між нею і її наданий
час покійним чоловіком - ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої,
посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу -
Спариняк Л.В., реєстровий №2003, з тих підстав, що ОСОБА_4 неналежно виконував
свої обов'язки згідно укладеного договору, не забезпечив їй довічного утримання
у вигляді щоденного триразового калорійного харчування, не забезпечував одягом,
не надавав побутових послуг, не забезпечував потреб відпочинку (прогулянки,
теле- і радіозв'язок), ліками, не сплачував комунальних платежів, хоча і став
власником належної їм з чоловіком на праві власності квартири АДРЕСА_1, не
займався похоронами її чоловіка. Судові витрати просить покласти на
відповідача.

В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги і просила визнати недійсним
оспорюваний договір з часу його укладення, визнати недійсною реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідачем в Державному реєстрі правочинів від
19.08.2004 року за реєстровим №43883, визнати за нею право власності на спірну
квартиру, посилаючись на те, що відповідач разом із сім'єю обманули її:
обіцянками про допомогу відповідач схилив її та її покійного чоловіка укласти оспорюваний
договір, хоча після укладення такого жодної допомоги, пов'язаної з їхнім
утриманням, наміру надавати не мав.

В подальшому позивачка знову уточнила позовні вимоги і просила визнати
оспорюваний договір нікчемним та повернути їй у власність її квартиру АДРЕСА_1
з тих підстав, що згідно вимог п. 5 ст. 36 Закону України "Про
нотаріат" приватний нотаріус не мав права посвідчувати договір довічного
утримання, а вона є єдиним спадкоємцем на &frac12; частини квартири, що належала її покійному чоловікові ОСОБА_5 після смерті
останнього.

Відповідач ОСОБА_4, не погодившись із первісним позовом, звернувся до суду
з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання у
зв'язку з неможливістю його виконання набувачем та визнання права власності на
майно. В позові посилається на те, що саме позивачка та її чоловік були
ініціатором укладення оспорюваного договору і кожен самостійно, маючи на праві
власності по &frac12; частині квартири, розпорядився нею на свій розсуд. Після
укладення договору він належним чином виконував взяті на себе зобов'язання
згідно договору: забезпечував подружжя ОСОБА_5 продуктами харчування,
необхідними медичними препаратами. З часу укладення договору до часу подання
позовної заяви до суду позивачка та її покійний чоловік не висловлювали
невдоволення з приводу неналежного утримання з його боку, а лише в даний час
ОСОБА_3 відмовилася від матеріального забезпечення від нього. Ця обставина
робить неможливим для нього подальше виконання умов договору, а тому такий
договір повинен бути визнаний недійсним. Разом з тим, оскільки за життя ОСОБА_5
жодного разу, з часу укладення оспорюваного договору до дня смерті яка сталася
ІНФОРМАЦІЯ_1, не пред'являв до нього вимоги про розірвання договору, то договір
в цій частині вважається виконаним і він є правомірним власником його
майна.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала свої позовні вимоги, уточнивши, що
просить визнати договір довічного утримання недійсним з часу укладення з
підстав, викладених у позовній заяві, а зустрічний позов не визнала. Пояснила
суду, що приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу
Спариняк Л.В., всупереч вимогам ст. 36 Закону України "Про нотаріат",
посвідчено договір довічного утримання. А отже такий слід визнати недійсним з
часу укладення. Крім цього, відповідач ОСОБА_4, укладаючи оспорюваний договір
довічного утримання, свідомо допускав, що не зможе виконувати його вимоги,
оскільки на той час був студентом і навчався стаціонарно у м. Львові. Його
батьки дійсно один раз в рік приїжджали до неї з покійним чоловіком привітати
останнього з релігійним святом Петра і Павла. Жодної матеріальної допомоги вони
не надавали, а якщо і привозили продукти харчування, то це було виключно для їх
доньки, а сестри відповідача, яка стаціонарно навчалась в Дрогобицькому
педагогічному університеті і безкоштовно проживала у неї протягом навчання.
Покійний чоловік отримував достатню пенсію, їх відвідував працівник соціальної
служби м. Дрогобича, вони самі оплачували всі комунальні послуги, купували собі
продукти харчування, ліки, одяг, що свідчить про те, що з боку відповідача
договір довічного утримання не виконувався взагалі. Просить позов
задоволити

Відповідач первісного позову не визнав, підтримавши зустрічний, і суду
пояснив, що вважає позов ОСОБА_3 безпідставним з таких міркувань.

Згідно ст. 7 Закону України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року
№3425-ХІІ Нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у
своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради
України, Указами і розпорядженнями Президента України...". Отже, у своїй
роботі нотаріуси повинні керуватись як законами України, так і Указами
Президента України.

Згідно ст. 106 Конституції України Президент України на основі та на
виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є
обов'язковими до виконання на території України.

Згідно п. 2 Указу Президента України Про врегулювання діяльності нотаріату
в "Україні" від 23.08.1998 року №932/98 приватні нотаріуси мають
право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі
інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі
свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна.
Даний Указ Президента України був прийнятий відповідно до п.4 розділу ХУ
Перехідних положень Конституції України і набрав чинності в порядку
передбаченому п.4 Р.ХУ Перехідних положень Конституції України.

Згідно п. 4 Перехідних положень Конституції України Президент України
протягом трьох років після набуття чинності Конституцією України мав право
видавати схвалені Кабінетом Міністрів України і скріплені підписом
Прем'єр-міністра України укази з економічних питань не врегульованих законами.

Отже, Конституція України надала право Президенту України видавати Укази з
врегулювання суспільних відносин. До даного часу Верховна Рада України не
приймала законів з питань, зазначених в Указі, а отже Указ Президента є чинним.

Крім того, Глава 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України
03.03.2004 року №20/5, надає право приватним нотаріусам посвідчувати договори
довічного утримання.

Згідно ст. 4 п. 3 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватись актами
Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. В даному
випадку саме Конституція України надала право Президенту України регулювати
суспільні відносини в діяльності нотаріату.

Отже, приватний нотаріус мав право укладати і посвідчувати договір
довічного утримання.

Договір довічного утримання був укладений між подружжям ОСОБА_5 та ним
19.08.2004 року. З цього часу про укладення такого договору в приватного
нотаріуса сторони (відчужувачі) знали, з ним погоджувались і цей договір
виконувався сторонами. Жодна із сторін до теперішнього часу не заявляли
претензій щодо його припинення. Таким чином такий договір сторони визнавали і
його виконували, а тому такий договір слід визнавати дійсним.

Однією із сторін відчужувачів за договором був ОСОБА_5 Він знав про
укладений договір, про його виконання ОСОБА_4 і погоджувався з порядком
переходу до ОСОБА_4 його майна в порядку виконання договору довічного
утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Згідно ч. 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання припиняється із
смертю відчужувача.

За життя ОСОБА_5 не порушував спір щодо договору довічного утримання, і
погоджувався з ним. Беручи до уваги, що відчужувач, ОСОБА_5, помер, то згідно
ст. 755 ЦК України договір довічного утримання, в частині виконання ОСОБА_4
зобов'язань щодо його утримання вважається повністю виконаним.

А отже, ОСОБА_4 на даний час є правомірним власником майна ОСОБА_5, яке він
передав за договором довічного утримання, який станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 є
повністю виконаний, а саме &frac12; частини житлової
квартири, що знаходиться АДРЕСА_1.

Згідно ст. 3 ЦПК України право на звернення до суду має право особа за
захистом своїх порушених прав. Позивачка, ОСОБА_3, має право звернутись і
вимагати захисту лише її порушених прав. Згідно договору довічного утримання
вона передала відповідачу лише &frac12; частину житлової
квартири АДРЕСА_1 і лише в цих межах вона має право вимагати захисту порушеного
права.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення
свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачка знала про укладення договору довічного утримання 19.08.2004 року
у приватного нотаріуса і погоджувалася з таким порядком укладення договору та
його подальшим виконанням.

А тому, саме з 19.08.2004 року слід обчислювати перебіг трирічного строку
позовної давності, протягом якого позивачка могла звернутися до суду з вимогою
оскарження порядку укладення такого договору. Однак, у встановлений строк
позовної давності позивачка не оспорювала правомірність укладеного договору, а
тому такий строк пропустила.

Вважає позовні вимоги ОСОБА_3 безпідставними, а тому просить задоволити
свій позов про розірвання договору довічного утримання в частині укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання та
залишити за ОСОБА_4 право власності на &frac12; частину житлової
квартири АДРЕСА_1 в порядку припинення виконання договору довічного утримання
укладеного між ним та ОСОБА_5 19.08.2004 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В.
зареєстрованого в реєстрі за №2003.

Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу - Спариняк
Л.В. в судове засідання не з'явилась, подавши письмові заперечення проти
позову, в яких посилається на те, що нею 19.08.2004 року посвідченого Договір
довічного утримання,по якому ОСОБА_3, ОСОБА_5 були відчужувачами, а ОСОБА_4 -
набувачем квартири АДРЕСА_1.

До неї для посвідчення договору звернулися громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з
проханням укласти договір довічного утримання на квартиру з громадянином
ОСОБА_4, підготувавши всі необхідні документи.

Вона, як нотаріус, виконала всі необхідні процесуальні дії при посвідченні
спірного договору. При посвідченні договору довічного утримання між громадянами
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вона, як нотаріус, керувалась:

-    ст. 2 Закону України "Про нотаріат" - правовою
основою діяльності нотаріату є Конституція України;

-    ст. 7 Закону України "Про нотаріат", в якій надається перелік
законодавчих актів, у тому числі Указ Президента України;

-    ч. 3 ст. 1 Закону України "Про нотаріат", що відмічає
"документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову
юридичну силу";

-    Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами;

-    Указом Президента України №932/98 від 23.08.1998 року. Саме відповідно до
п. 4 розділу ХУ "Перехідні положення "Конституції України прийнято
Указ Президента України від 23.08.1998 року №932/98 "Про врегулювання діяльності
нотаріату в Україні".

Відповідно до Конституції, Указ набирає чинності та діє, якщо на протязі 30
днів він не відмінений Верховною Радою, діє до прийняття Верховною Радою Закону
з цього питання. Це дає підстави стверджувати, що видані відповідно до п. 4
розділу ХУ "Перехідні положення" Конституції України Укази Президента
України мають силу Закону.

Зазначений Указ набрав чинності, був доведений до відома населення /газета
"Урядовий кур'єр"  від 27
серпня 1998 року №164-164) і до цього часу не був скасований у встановленому
Конституцією України порядку і тому на день вчинення дії на сьогодні, є
обов'язковим до виконання, що й надалі відмічено Листом Міністерства юстиції
України №31-40-38 від 04.09.2006 року.

Громадяни, які звертаються за вчиненням нотаріальних дій, мають повне право
самостійно визначатися до якого нотаріуса звернутися: державного чи приватного.
Це право їм надає ст. 32 Конституції України: "ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте життя, крім випадків, передбачених Конституцією
України".

Вважає, що ст. 36 Закону України "Про нотаріат", на яку
посилається позивач, вона не порушувала, оскільки в силу частини першої ст. 36
та частини другої ст. 34 Закону України "Про нотаріат" законодавством
України на приватних нотаріусів може бути покладено вчинення й інших
нотаріальних дій, що доведено нею вище, а тому просить в позові відмовити.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, перевіривши
матеріали справи, суд приходить до переконання, що первісний позов підлягає до
часткового задоволення, а в задоволенні зустрічного слід відмовити, виходячи з
наступних міркувань.

Як встановлено матеріалами справи,
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира
АДРЕСА_1 (копія свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого
16.08.1996 року Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового
фонду згідно розпорядження від 16.08.1996 року за №240-р та зареєстрованого в
Дрогобицькому ДК МБТІ та ЕО за №5862).

Відповідно до копії договору довічного утримання, укладеного 19.08.2004
року між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом
Дрогобицького районного нотаріального округу - Спариняк Л.В., ОСОБА_3, ОСОБА_5
передали у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_4
зобов'язався надати подружжю ОСОБА_5 довічне матеріальне забезпечення у
вигляді: безоплатного пожиттєвого проживання у квартирі, забезпечення щоденного
триразового калорійного харчування, забезпечення одягом, надання побутових
послуг, забезпечення потреб відпочинку (прогулянки, теле- і радіозв'язок,
телефонний зв'язок), забезпечення послугами адвокатів, нотаріусів, забезпечення
ліками.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7,ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пояснили суду, що ОСОБА_4
бачили лише на похоронах ОСОБА_5 і можуть ствердити, що останній жодної
матеріальної допомоги подружжю ОСОБА_5 не надавав, не доглядав за ними і не
відвідував їх. Батьки останнього деколи приїжджали в гості до подружжя ОСОБА_5,
однак жодної допомоги останнім не надавали.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про нотаріат", приватні
нотаріуси не вправі посвідчувати договори довічного утримання.

Посилання відповідача та приватного нотаріуса Спариняк Л.В. на ту підставу,
що Указом Президента України "Про врегулювання діяльності нотаріату в
Україні" від 23 серпня 1998 р. № 932/98 встановлено: "Приватні
нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне
значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами,
за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони
спадкового майна" є безпідставними.

Суд при вирішенні справи керується насамперед законом (ст. 129
Конституції). Відповідні положення вищезгаданого Указу не увійшли до норм
Закону, в Указі Президента йде посилання на п. 4 Перехідних положень
Конституції, але у цій самій нормі чітко окреслено повноваження Президента:
"Президент України протягом трьох років після набуття чинності
Конституцією України має право видавати схвалені Кабінетом Міністрів України і
скріплені підписом Прем'єр-міністра України укази з економічних питань, не
врегульованих законами, з одночасним поданням відповідного законопроекту до
Верховної Ради України в порядку, встановленому статтею 93 цієї
Конституції".

Крім того, це питання врегульоване законом, тому Президент не міг змінювати
дію Закону своїм Указом, в якому немає посилань на те, що його схвалено
Кабінетом Міністрів України, він не скріплений підписом Прем'єр-міністра України.

Також суд не бере до уваги посилання на Інструкцію про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки вона суперечить чинному Закону
України "Про нотаріат".

При таких обставинах позов ОСОБА_3 в частині визнання недійсним
оспорюваного договору довічного утримання з часу його укладення підлягає до
задоволення.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на пропуск позивачкою
встановленого трирічного строку позовної давності, оскільки, як пояснила
позивачка, дізналась вона про своє порушене право лише після смерті свого
чоловіка в грудні 2007 року.

Разом з тим не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_3 в частині визнання за
нею права власності на &frac12; частини квартири АДРЕСА_1, як спадкоємиці першої черги,
оскільки питання прийняття спадщини в даному випадку повинно вирішуватись
відповідно до вимог закону (звернення з відповідною заявою до нотаріальної
контори, встановлення кола спадкоємців тощо).

Враховуючи вище наведене, позов ОСОБА_4 є безпідставним та задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212. 214-215 ЦПК України, ст. 129
Конституції України, ст. ст. 203, 209, 216, 257, 261, 744, 755, 756 ЦК України,
ст. ст. 34, 36 Закону України "Про нотаріат", суд, -

в и р і ш и в:

Первісний позов задоволити частково.

Визнати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 19.08.2004 року та посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького
районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстрований в реєстрі за
№2003, - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 316,00 грн. судових витрат.

В решті позову - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору
довічного утримання у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання
набувачем та визнання права власності на майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду
Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя