Головуючий у першій інстанції Журавель П.І.                               Справа № 22ц-564/08
Доповідач Артеменко І. А.                                                                     Категорія ЦП: 13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2008 року                                                                                              м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого   Артеменка І. А.,

суддів                Градовського Ю.М.,

Суворова В.О.,

при секретарі Велич О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1в інтересах ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 5 жовтня
2007 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійсним, поновлення права власності, -

встановила:

У червні 2006 року ОСОБА_3., ОСОБА_4звернулись до суду із позовом до
ОСОБА_2 про визнання договору дарування 1/2 частини квартириАДРЕСА_1, укладеного між ними та відповідачкою недійсним та поновлення права власності на спірну квартиру,
посилаючись на те, що дійсно мали намір укласти договір довічного
утримання.

Відповідачка позов не визнала, пояснивши суду, що проживала однією сім'єю з
сином позивачів по вулиці АДРЕСА_2. У цей період вона доглядала позивачів, які мешкали по вулиціАДРЕСА_1,
надавала допомогу у їх лікуванні, забезпечувала продуктами харчування. Договір
дарування був укладений відповідно до вимог закону та у присутності позивачів
та за їх згодою.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 5 жовтня 2007
року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити
позивачам у позові у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів
зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні
здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися
обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає, необхідним скаргу залишити
без задоволення, рішення суду без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3., ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що фактично між позивачами та відповідачкою був
укладений договір довічного

2 утримання, а
договір дарування був укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне
утримання.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції
повно і всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, що позивачі були співвласниками 1/2
частини квартири АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право власності на житло. Також співвласниками іншої 1/2 частини квартири
є ОСОБА_3 М.І. та ОСОБА_3 В.М. (а с. 14,67,68).

30.12.2004 року ОСОБА_3., ОСОБА_4подарували ОСОБА_21/2 частину квартириАДРЕСА_1, при цьому
домовились з відповідачкою, що вона буде їх доглядати, забезпечувати матеріально
оскільки є людьми похилого віку та хворими.

За правилами ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій
стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність, а у частині
другої зазначеної статті вказано, договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є
договором дарування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_3., ОСОБА_41928 року народження, проживають у спірній квартирі з червня 1968
року (а с. 15, 16), в силу похилого віку потребують стороннього догляду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що
дійсно позивачі мали намір укласти договір довічного утримання, а не здійснити
безкоштовне відчуження частини квартири сторонній особі.

Підставою всякого договору є згода
сторін, тобто їх воля.

Воля є внутрішнім психічним моментом і для виникнення договору, як і будь -якого юридичного акту, необхідна не тільки воля, а й
волевиявлення, тобто воля виявлена.

На думку колегії суддів у даному випадку мав місце розлад між волею дійсною
і волею виявленою, а саме: між внутрішньою волею позивачів і їх волевиявленням,
яке виразилось у вчиненні позивачами підпису на
договорі дарування, у наслідок їх похилого віку та
неможливості самостійно здійснювати за собою догляд.

За правилами ч. 1 ст. 229 ЦК України , якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилась щодо обставин які мають
істотне значення може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін.

У доводах апеляційної скарги апелянти посилаються на порушення судом норм
права. На думку колегії суддів, викладені у скарзі доводи не дають підстав для
висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права, яке
призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Крім того, оскільки судом першої інстанції достовірно встановлено, що даний
договір дарування був укладений з метою приховати
дійсний правочин про довічне утримання, то к спірним правовідносинам не могуть бути застосовані строки
позовної давності, передбачені ст. 728 ЦК України.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні обставини по
справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213,215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.
303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

3

Апеляційну скаргу ОСОБА_1в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 5 жовтня 2007 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом
двох місяців з дня проголошення до Верховного Суду України.