АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем   України

14 січня
2008 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі суддів:

Буренкової
К.О.,  Довжук Т.С. ,  Козаченка В.І.,  Кутової Т.З. Мурлигіної О.Я.,

розглянувши
в судовому засіданні в м.  Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України,  третя особа -відділ державної виконавчої
служби Олесандрівського районного управління юстиції Кіровоградської області,  про стягнення матеріальних збитків за
касаційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення
апеляційного суду Кіровоградської області від 25 січня 2006 року,

встановила:

В жовтні
2004 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відділу державної виконавчої
служби Олександрівского районного управління юстиції Кіровоградської області
відділ ДВС) про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди.

Позивачка
зазначала,  що 11 грудня 2002 р. відділом
ДВС було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення
Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2002 р.
про стягнення на її користь з ОСОБА_1 13625 грн. у рахунок вартості Vi частини
жилого будинку,  який являвся їх спільною
сумісною власністю. 11 грудня 2002 р. було відкрито виконавче провадження на
виконання вказаного рішення суду,  в
зв'язку з чим боржник ОСОБА_1 12 грудня 2002 р. вніс на депозитний рахунок
відділу ДВС 13625 грн. 13 лютого 2003 р. вона отримала листа відділу ДВС про
відкриття вказаного виконавчого провадження.

Проте,  звернувшись в лютому 2003 р. до відділу ДВС
за отриманням вказаних коштів,  вона
дізналася від останнього,  що 14 січня
2003 р. вони були списані відділом Державного казначейства в Олександрівському
районі з депозитного рахунку відділу ДВС на користь юридичної особи на підставі
відповідного рішення та наказу Господарського суду Кіровоградської області. В
виплаті зазначених коштів їй було відмовлено.

Посилаючись
на наведені обставини та неналежне виконання державними виконавцями відділу ДВС
своїх обов'язків,  позивачка на підставі
положень статей З,  55,  56 Конституції України,  статей 11,
15,  16,  1166,
1167 ЦК України просила стягнути на її користь 13625 грн.,  а також моральну шкоду,  компенсацію якої оцінила в 5000 грн.

Справа судами
розглядалася неодноразово.

Справа№
33ц- 16 кс/08                                      Головуючий
у першій інстанції: Отян О.В.

Категорія:
36                                                       Суддя-доповідач:
Буренкова К.О.

Ухвалою
Олександрівського районного
суду від 7 червня 2005 р. проведена заміна відповідача - відділу ДВС,  на відділ Державного казначейства України в
Олександрівському районі,  а відділ ДВС
визначено третьою особою по даній справі.

Ухвалою
цього ж суду від 14 вересня 2005 р. задоволено заяву ОСОБА_1 про залишення без
розгляду її позовних вимог до відділу ДВС в частині стягнення моральної шкоди.

Останнім
рішенням Олександрівського районного суду від 15 вересня 2005 р. на користь
ОСОБА_1 з Єдиного казначейського рахунку Державного казначейства України було
стягнуто 13625 грн. у рахунок відшкодування шкоди,  заподіяної внаслідок бездіяльності відділу
ДВС.  На користь держави стягнуто 12 грн.
75 коп. мита.

Рішенням
апеляційного суду Кіровоградської області від 25 січня 2006 р. рішення
місцевого суду скасовано і ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні
вимог ОСОБА_1 до Державного казначейства України про стягнення матеріальної
шкоди.

Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь держави 128 грн. мита.

В
касаційній скарзі ОСОБА_1,  посилаючись
на порушення апеляційним судом норм матеріального й процесуального права,  просить рішення суду апеляційної інстанції
скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши
наведені у скарзі доводи та перевіривши матеріали справи,  колегія суддів дійшла висновку,  що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню,  виходячи із наступного.

Відповідно
до загальних підстав цивільно-правової відповідальності ( ст.  440 ЦК 1963 p.,  яка була чинною на момент виникнення спірних
правовідносин) обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування
матеріальної шкоди підлягають,  а саме:
наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність
причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні.

Статтею
56 Конституції України визначено,  що
кожен має право на відшкодування коштом держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю органів державної влади,  органів місцевого самоврядування,  їх посадових і службових осіб при здійсненні
ними своїх повноважень.

Постановляючи
рішення,  районний суд виходив з
доведеності вини відділу ДВС в спричиненні ОСОБА_1 матеріальних збитків
внаслідок неправомірної бездіяльності його посадових осіб,  які,
на думку суду,  повинні були
оскаржити рішення та наказ Господарського суду Кіровоградської області,  на підставі яких відділом Державного
казначейства України в Олександрівському районі 14 січня 2003 р. з депозитного
рахунку відділу ДВС на користь ТОВ «Діагональ і К» були списані грошові
кошти,  в т. ч.1 13625 грн.,  які підлягали виплаті позивачці.
Вважаючи,  що спричинені ОСОБА_1
матеріальні збитки підлягають відшкодуванню за рахунок держави,  суд на підставі  ст.
440 ЦК 1963 p.,
положення якої були чинними на момент виникнення спірних
правовідносин,  ч.3  ст.  11
Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) стягнув на її користь
з Єдиного казначейського рахунку Державного казначейства України 13625 грн.

Проте з
таким висновком в повній мірі погодитися не можна,  оскільки районний суд дійшов його з порушення
вимог процесуального закону.

Так,  права та обов'язки державних виконавців при
примусовому виконанні судового рішення врегульовані статтями 5,  5-1 Закону.

Із
матеріалів справи вбачається,  що 11
грудня 2002 р. відділом ДВС було відкрито
виконавче    провадження       щодо
примусового    виконання   рішення

Олександрівського
районного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2002 р. про стягнення на
користь позивачки з ОСОБА_1 13625 грн. у рахунок вартості 1/2 частини
майна,  придбаного ними в період шлюбу.
11 грудня 2002 р. відділом ДВС було відкрито виконавче провадження,  в зв'язку з чим на виконання згаданої ухвали
12 грудня 2002 р. на депозитний рахунок останнього боржник ОСОБА_1 вніс 13625
грн.,  що підтверджується квитанцією від
12 грудня 2002 p.,  виданою
державним виконавцем.

Звернувшись
в лютому 2003 р. до відділу ДВС за отриманням вказаних коштів,  вона дізналася,  що 14 січня 2003 р. належні кошти в сумі
13625 грн. були списані відділом Державного казначейства України в Олександрівському
районі з депозитного рахунку відділу ДВС на користь юридичної особи. В виплаті
зазначених коштів позивачці було відмовлено,
а тому вона звернулася до суду з даним позовом до відділу ДВС.

Вирішуючи
даний спір,  суд першої інстанції не
звернув належної уваги на вказані обставини та всупереч ч.3  ст. 215 ЦПК в рішенні не зазначив,  які норми Закону порушили посадові та
службові особи відділу ДВС при здійсненні виконавчих дій стосовно примусового
виконання рішення Олександрівського районного суду від 22 жовтня 2002 p.,
яким на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_1 було стягнуто 13625
грн.,  та не навів переконливих мотивів
доведеності вини відділу ДВС в спричиненні позивачці матеріальних збитків,  наявність причинного зв'язку між заподіяною
шкодою і протиправними діями чи бездіяльністю відділу ДВС як заподіювача
шкоди,  хоча це має суттєве значення для
правильного вирішення спору.

Суд
залишив поза увагою ту обставину,  що
згідно ухвали суду від 7 червня 2005 р. відділ ДВС являється третьою
особою,  а відповідачем по даній справі
притягнуто відділення Державного казначейства України в Олександрівському
районі Кіровоградської області.

Всупереч
вимогам  ст.  33 ЦПК 1963 р. суд також не вирішив питання
про притягнення Державного казначейства України до участі в справі,  хоча в рішенні зазначив його
відповідачем,  а також не уточнив вимог
позивачки щодо Державного казначейства України чи його територіального
відділення та не зазначив в рішенні про наявність чи відсутність факту порушення
останніми її майнових та особистих (немайнових) прав,  що є порушенням вимог  ст.
214 ЦПК.

Між тим
на а.с. 85 є постанови прокуратури Олександрівського району Кіровоградської
області від 15 листопада 2004 р. та від 16 листопада 2004 р. про відновлення
провадження досудового слідства та прийняття кримінальної справи до
провадження,  порушеної стосовно
начальника відділення Державного казначейства України в Олександрівському
районі ОСОБА_2  за ознаками злочину,  передбаченого ч.1  ст.
367 КК України. В указаних

постановах
зазначено про незаконне списання ОСОБА_2
14 січня 2003 р. грошових коштів з депозитного рахунку відділу ДВС,  на якому акумулювалися кошти стягувачів за
рішеннями суду,  в т.ч.1 ОСОБА_1

В
порушення вимог  ст.  212 ЦПК даному доказу суд першої інстанції
правової оцінки не дав та не з'ясував наявність чи відсутність протиправних дій
посадових осіб відділення Державного казначейства в спричиненні шкоди
позивачці.

Згідно  ст.  30
ЦПК стороною у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи,  а також держава.

Положенням
«Про Державне казначейство України» (п. 13 ),
затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 липня 1995 р.
№590,  передбачено,  що статус юридичної особи мають лише Державне
казначейство України та його територіальні управління.

Проте в
порядку,  передбаченому цивільним
процесуальним законом,  ні Державне
казначейство України,  ні відповідний
його територіальний орган до участі у справі притягнуті не були.

Скасовуючи
рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення,  апеляційний суд не звернув уваги на зазначені
обставини та допущені судом першої інстанції порушення процесуального
закону,  які є суттєвими для вирішення
даного спору. Разом з тим суд другої інстанції безпідставно та передчасно вважав,  що посадові особи відділення Державного
казначейства при списанні 14 січня 2003 р. з депозитного рахунку відділу ДВС
грошових коштів,  які призначалися для
ОСОБА_1 в порядку виконання судового рішення,
діяли в межах своїх повноважень і на підставі діючого
законодавства,  тоді як рішення суду
першої інстанції не містить висновку щодо цих обставин.

Крім
цього,  не можна погодитися з висновком
апеляційного суду і про те,  що обов'язок
по відшкодуванню спричинених ОСОБА_1 матеріальних збитків не може бути
покладено на державу в особі державного органу,
уповноваженого на розпорядження державними коштами,  оскільки він суперечить положенням  ст.  56
Конституції України.

Оскільки
суд касаційної інстанції згідно зі
ст.  335 ЦПК не може встановлювати
обставини,  що не були встановлені судами
чи відкинуті ними,  то рішення судових
інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись  ст.
ст.  336,  ї ЦПК України та Законом України від 22
лютого 2007 p. № 697-V "Про внесення змін до Закону України "Про
судоустрій України" щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних
справ",  колегія суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 15 вересня 2005 р.
та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 25 січня 2006 р.
скасувати,  а справу повернути на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.