Справа № 22ц/42                                       Головуючий у 1
інстанції   Котік Т.С.
41                                                Доповідач:
УХВАЛА

Іменем України

9 січня
2008 року колегія суддів   судової палати
в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області у складі:

головуючого  Рафальської І.М. ,

суддів  Зарицької Г. В.,   Балашкевича С. В.,

при секретарі
Сухоребрій Т.А.,

з участю
ОСОБА_1  представників сторін,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до приватного підприємцяОСОБА_2про стягнення зарплати,  компенсації за невикористану відпустку,  середнього заробітку за час затримки
розрахунку,  середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,  вихідної
допомоги,  повернення трудової
книжки,  внесення змін до трудової
книжки,  відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою позивачки на рішення Корольовського райсуду м. Житомира від 1
жовтня 2007 року,

встановила:

У лютому
2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом,  у якому зазначала,  що з 1.10.2004р. по 16.09.2006р. фактично
перебувала в трудових відносинах з відповідачкою як приватним підприємцем,  але лише 15.01.2005р. з нею був укладений
трудовий договір. Незважаючи на те,  що
відповідно до трудового договору зарплата передбачена в розмірі 262 грн.,  їй була обіцяна зарплата 900 гри. Жодного
разу вона вказаної зарплати не отримувала,
а тому просила стягнути на її користь 21180 грн. заборгованості по
зарплаті з 1.10.2004р. по 16.09.2006р. та 1800 грн. компенсації за
невикористану відпустку. Зазначала,  що
16.09.2006р. її не було допущено до роботи та незаконно звільнено за п.1  ст. 40 КЗпП України,  тому просила стягнути вихідну допомогу у
розмірі 2700 грн.; крім того,  просила
стягнути 3060 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 3060 грн.
за затримку у видачі трудової книжки,
оскільки трудову книжку не повернуто,
зобов'язати відповідача повернути трудову книжку,  внести зміни до неї,  вказавши що вона прийнята на посаду продавця
з 1.10.2004р. та звільнена з посади продавця 16.09.2006р. за п.1  ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням
чисельності працівників. ОСОБА_1 просила також стягнути з відповідачки на
відшкодування моральної шкоди 20000 грн.,
оскільки пережила психічний дискомфорт,
так як розуміла,  що відповідачка
порушує її законні права та інтереси. В подальшому збільшила розмір цього
відшкодування до 40000 грн. та просила стягнути із ОСОБА_2. 4200 грн. на
виконані надурочні роботи.

Рішенням
Корольовського райсуду м.
Житомира від 1 жовтня 2007 року позов задоволено частково.

Стягнуто
з приватного підприємця ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1. 5144 грн. середнього
заробітку за час затримки видачі трудової книжки та 400 грн. на відшкодування
моральної шкоди. Всього стягнуто 3544 грн. без врахування податків та інших
обов'язкових платежів. У решті позовні вимоги залишено без задоволення.

У
апеляційній скарзі позивачка просить рішення райсуду скасувати в частині
відмови у задоволенні позовних вимог і в цій частині ухвалити нове рішення;
посилається на порушення райсудом норм матеріального і процесуального
права,  на невідповідність висновків суду
обставинам справи; зазначає,  що з
1.10.2004р. трудові відносини між сторонами існували на підставі усної
домовленості. Зазначає,  що суд не дав
належну оцінку доказам по справі,
зокрема,  свідоцтву про державну
реєстрацію фізичної особи як підприємця,
записам у медичній книжці позивачки,
довіреності від 6.12.04р. від імені ОСОБА_2.

Розглянувши
матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не підлягає задоволенню
з таких підстав.

Як видно
з матеріалів справи,  15.01.2005р. між
позивачкою та відповідачкою -приватним підприємцем ОСОБА_2.,  був укладений трудовий договір (у
послідуючому зареєстрований у Житомирському центрі зайнятості),  відповідно до якого ОСОБА_1 була прийнята на
посаду продавця з матеріальною відповідальністю за вручені цінності (а.с. 6).

Доказів
того,  що позивачка перебувала у трудових
відносинах з відповідачкою саме з 1.10.2004р. суду не надано. Відповідачка була
зареєстрована як приватний підприємець 2.12.2004р.(а.с. 51),  а тому не могла укладати згаданий трудовий
договір до вказаної дати.

З грудня
2004р. між відповідачкою та спільним українсько-американським підприємством
«Південно-західна промислова компанія» почали укладатися договори оренди на
користування приміщеннями у торговому комплексі по АДРЕСА_1 (а.с. 47-48).

Трудовий
договір від 15.01.2005р. був укладений представником відповідачки,  який діяв на підставі відповідної довіреності
від 6.12.2004р.(а.с. 85).

Відповідно
до змісту трудового договору від 1.04.2006р.,
який був оглянутий в судовому засіданні райсуду (а.с. 37),  ОСОБА_1
перебувала у трудових відносинах з приватним підприємцем ОСОБА_3 У цьому договір
зазначено: «останнє місце роботи - приватний підприємецьОСОБА_3Тому посилання
позивачки на те,  що вона одночасно
працювала у двох приватних підприємців є безпідставним,  оскільки зміст договорів та час виконання
робіт за вказаними договорами позбавляв її такої можливості (а.с. 6,  37).

Тому райсуд не прийняв до уваги
твердження позивачки,  що вона до
16.09.2006р. перебувала у трудових відносинах з відповідачкою по справі і
правильно відмовив у стягненні заборгованості по зарплаті за період з
1.10.2004р. по 16.09.2006р.

Щодо
вимоги про стягнення зарплати за період з 15.01.2005р. по 1.04.2006р.,  тобто за період,  коли позивачка перебувала у трудових
відносинах з відповідачкою,  то нею не
доведено,  що така заборгованість існує.
У судовому засіданні райсуду вона ствердила,
що зарплата виплачувалася їй з січня 2005р. включно до липня 2006р.
спільним українсько-американським підприємством «Південно - західна промислова
компанія» та вона ніде не розписувалася за отримання цих коштів (а.с. 36,  36зв.).

Оскільки
доказів про те,  що позивачка одночасно
перебувала в трудових відносинах з СУАП «Південно - західна промислова
компанія» не було надано,  то висновок райсуду про те,  що відповідачка саме таким чином виплачувала
зарплату позивачці,  на думку
колегії,  є вірним.

Довідку
про заборгованість по зарплаті від 18.09.2006р. суд правильно не взяв до
уваги,  так як відповідно до висновку
судово-почеркознавчої експерти від 17.08.2007р. ця довідка підписана не   ОСОБА_2.,
а іншою особою (а.с. 67,
144-146).

Отже,  райсуд правильно вважав,  що вимоги як про стягнення зарплати,  так і про стягнення компенсації за
невикористані відпустки,  стягнення
середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є
необгрунтованими і не підлягають задоволенню.

Відповідно
до  ст.  10 ЦПК
України,  кожна сторона повинна довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків,  встановлених цим
Кодексом.

ОСОБА_1
не надала відповідних доказів про те,  що
нею виконувалися надурочні роботи,  тому
суд правильно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення 4200 грн.

Вірним є також висновок райсуду
про відмову у задоволенні вимоги про стягнення

вихідної допомоги (за  ст. .44 КЗпП
України),  оскільки питання законності
звільнення та

підстави звільнення позивачки не були предметом розгляду в судоврму
засіданні - справа

розглянута в межах заявлених позовних вимог.

З тих же
підстав не підлягали задоволенню і позовні вимоги щодо обов'язку відповідачки
внести зміни до трудової книжки про звільнення позивачки з посади продавця з
16.09, 2006р. за п.1  ст. 40 КЗпП
України. При огляді трудової книжки на ім'я ОСОБА_1. встановлено,  що запис про звільнення відсутній (а.с.
52зв.).

Оскільки
судом було встановлено,  що позивачка
перебувала в трудових відносинах з відповідачкою з 15.01.2005р.,  то вимога про обов'язок відповідачки внести
зміни в трудову книжку про прийняття
позивачки на роботу з 1.10.2004р. також не підлягала задоволенню.

Трудова
книжка повернута позивачці у квітні 2007 року,
тому суд вірно залишив без задоволення і цю позовну вимогу.

Суд задовольнив
вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі
трудової книжки (рішення щодо цього не оскаржується) і,  у зв'язку з цим,  виходячи з тривалості порушеного права
позивачки,  на думку колегії,  правильно визначив розмір у 400 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Посилання
у апеляційній скарзі на різні номери та серії свідоцтва про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця у трудовому договорі та на а.с. 51,  не береться судом до уваги,  оскільки свідоцтво,  зазначене у трудовому договорі,  видане відповідачці як суб'єкту
підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму.

Інші доводи
апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають.

Рішення райсуду відповідає
вимогам закону і матеріалам справи,
підстав для його скасування немає.

Керуючись  ст.
ст.  303,  304,
307,  308, 313-315 ЦПК
України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення
Корольовського райсуду м.
Житомира від 1 жовтня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала
набирає чинності з дня проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців.