У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

26 листопада  2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Лященко Н.П.,

суддів:

Жайворонок Т.Є,    Костенка
А.В.,

Перепічая В.А.,  Прокопчука
Ю.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби
м.Тернополя, ОСОБА_2,  треті особи -
закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ЗАТ
«ПриватБанк»), акцонерно-комерціний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк»
(далі АКБ «Укрсоцбанк»), про виключення майна з акту опису, за касаційною
скаргою ОСОБА_1  на рішення   апеляційного суду    Тернопільської  області від
3 квітня   2008 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2007 року ОСОБА_1 звернувся в суд з указаним
позовом, посилаючись на те, що під час шлюбу з ОСОБА_2 на ім'я останньої
придбали квартиру АДРЕСА_1, меблі та побутову техніку, яка знаходиться в ній.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 6 вересня 2004 року з ОСОБА_2
та ОСОБА_3 в солідарному порядку стягнуто кошти за договором поруки. 17.05.2006
року на підставі виконавчого листа державний виконавець описав  наклав арешт на вказану квартиру та майно.
Так як квартира та майно є спільною сумісною власністю подружжя, а договір
поруки ОСОБА_2 уклала не в інтересах сім'ї, просив виключити квартиру та майно
з акту опису.

Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2007 року позов
задоволено. Постановлено виключити квартиру та інше майно з акту опису та
арешту майна.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської  області від
3 квітня  2008 року рішення   суду першої інстанції скасовано  та ухвалено нове, яким у задоволенні позову
відмовлено.

ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду України з
касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення  апеляційного суду  Тернопільської  області від
3 квітня 2008 року та залишити в силі рішення   суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування  апеляційним
судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає   частковому задоволенню .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того,
що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Так як частка ОСОБА_2 у
спільній власності подружжя не виділялась, то відповідно до вимог ст.73 СК
України звернути стягнення на це майно за її зобов'язанням   не можна.

Апеляційний суд також
виходив з того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Але  ОСОБА_1 не зазначив яке саме майно
слід виділити йому в натурі, не вказав інше спільне майно&cedil;  яке не увійшло
до акту опису, не вніс на депозит суду вартість частки колишньої дружини,  а тому у задоволенні його позову про
виключення майна з акту опису слід відмовити.

З такими висновками суду першої та апеляційної  інстанцій повністю погодитись не можна,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про
виключення майна з опису»  при вирішенні
питання про належність описаного майна слід керуватися нормами цивільного та
шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист.
Вирішуючи позов одного з подружжя про виключення  з опису належної йому частки майна у спільній
сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що відповідно до
ст.ст.22,28 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною
сумісною власністю і у випадку поділу їх частки визнаються рівними. Розмір
часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено
суд визначає з врахуванням всього нажитого майна.

Судом встановлено, що з 17.07.1993 року по 16.01.2006
року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстровану шлюбі.  28.03.2003 року на ім'я ОСОБА_2 була придбана
квартира АДРЕСА_1, меблі та побутова техніка, яка знаходиться в ній. 17.01.2003
року ОСОБА_2 уклала з ЗАТ «ПриватБанк» договір поруки, відповідно до якого
зобов'язалася  перед банком відповідати
належним їй на праві власності майном за виконання ТОВ «Виробничо-комерційна
фірма «Рокі» (в особі директора ОСОБА_2) кредитного договору в повному обсязі.
У визначений кредитним договором строк - до 15.09.2003 року - ТОВ
«Виробничо-комерційна фірма «Рокі» кошти не повернув. Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 6 вересня 2004 року
з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на  користь
ЗАТ «ПриватБанк» стягнуто 321 501 грн.51 коп. солідарно. На підставі
виконавчого напису №1427 від 29.03.2004 року приватного нотаріуса  відкрито виконавче провадження про стягнення
з ОСОБА_2 на користь АКБ «Укрсоцбанк»  19
353,63 грн. Під час виконання зведеного виконавчого провадження 15.05.2006
року  описано та накладено арешт на
спірне майно.

Враховуючи, що обов'язок погашення боргу у поручителя
ОСОБА_2 перед банком  виник до 01.01.2004
року, суд першої інстанції  помилково
застосував до спірних правовідносин СК України, зокрема ст.73 цього Кодексу і
на цій підставі відмовив у задоволенні позову.

За правилами ст.59 Закону України «Про виконавче
провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй,
а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно
і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про
звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за
виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно
звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше
наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

А відповідно до вимог ст.31 КпШС України за зобов'язаннями
одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на його роздільне майно і
на частку в спільній сумісній власності подружжя, яка належала б йому при
поділі цього майна.

Вимоги про виключення майна з акту опису ОСОБА_1
мотивував тим, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Сторони
вказані  обставини не заперечували,  а тому апеляційний суд, помилково посилаючись
на ч.1 ст.73 СК України та принцип диспозитивності, передчасно прийшов до
висновку про неможливість виділення частки позивача із спільного сумісного
майна подружжя і з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Вказані порушення норм
матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права
призвели до неправильного вирішення спору, а тому рішення суду першої та
апеляційної інстанції підлягають до скасування з  передачею справи на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л  и л а
:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1  задовольнити
частково.

Рішення
Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2007року та
рішенням  апеляційного суду
Тернопільської  області від  3 квітня
2008 року скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Головуючий

Н.П. Лященко

Судді:

Т.Є.  Жайворонок            А.В. Костенко             В.С. Перепічай                     В.Ю. Прокопчук

Ухвала оскарженню не підлягає.