У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня  2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Гнатенка А.В.,

суддів:                             Григор'євої
Л.І.,     Барсукової В.М.,

Балюка
М.І.,            Гуменюка В.І.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю “Експотроніка” (далі - ТОВ “Експотроніка”), третя
особа - закрите акціонерне товариства “ЕКСПОТРОНІКА” про стягнення заробітної
плати, не виплаченої при звільненні, за касаційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Печерського районного
суду м. Києва від 11 квітня 2008 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від
30 липня 2008 року,

встановила:

У лютому 2007 року позивачка звернулася до суду із зазначеним
позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона працювала на посаді директора ТОВ “Експотроніка” з 7 квітня
2005 року. 29 грудня 2006 року була звільнена за власним бажанням. У день звільнення
вона не отримала частину заробітної плати за грудень 2006 року та компенсацію за
невикористану відпустку. Просила суд стягнути з відповідача 5 262 грн. 22 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня
2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 липня
2008 року,  у задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її  позов, посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді директора ТОВ
“Експотроніка” з 7 квітня 2005 року. Наказом від 29 грудня 2006 року № 22 кд її
було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням.

Заявляючи в суді вимоги про стягнення невиплаченої в повному обсязі
заробітної плати при звільненні, позивачка зазначала, що при розрахунку в день
звільнення вона не отримала частину заробітної плати за грудень 2006 року, а
саме доплату до посадового окладу за виконання особливо важливої роботи в
період проведення виставки в сумі 3 310 грн.,
яка підлягала виплаті не пізніше 14 грудня 2006 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачкою своїх позовних вимог.

Однак судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК
України   та   постанові
Пленуму   Верховного   Суду
України  від  29
грудня 1976 року № 11 “Про судове рішення”.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи  зі  змісту
позовних  вимог ОСОБА_1 суд згідно
з вимогами ст. 214 ЦПК України повинен був вирішити такі питання: який розмір
заробітної плати встановлено позивачці, структуру заробітної плати, наявність
чи відсутність надбавок і доплат, розмір нарахованої і отриманої заробітної
плати в грудні 2006 року, чи передбачалась надбавка (доплата) до заробітної
плати і в якому розмірі, факт наявності чи
відсутності заборгованості із заробітної плати на день її звільнення і чи мала
місце затримка повного розрахунку при звільнення позивачки з вини власника.

При цьому відповідно до вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України, п. 6 постанови
Пленуму Верховного Суду України “Про судове рішення” у мотивувальній частині
рішення повинні міститись встановлені судом обставини, які мають значення для
справи, їх юридична оцінка, а також оцінка всіх доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні й
відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Усупереч наведеним вимогам процесуального законодавства суд зазначених
фактів не встановив, оцінки доводам позивачки та наданим нею доказам, зокрема
наказам про встановлення доплати до заробітної плати, не дав, у зв'язку із чим
ухвалені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

За таких обставин, ураховуючи, що судом першої інстанції неправильно
застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення справи, і ці порушення не були усунені
апеляційним судом, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2008 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2008 року скасувати, передати
справу на новий розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                  А.В.
Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк