Справа№22-25/08
інстанції: Крамаренко А.І.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2008 року  м. Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у
складі:  головуючого судді        Бондаря М.С. суддів           Гончара
О.С., Ломейко В.О. при секретарі Тахтаул О.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, яка діяла також в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про виселення, треті особи Управління житлового
господарства Бердянської міської ради, Відділ опіки та піклування виконавчого
комітету Бердянської міської ради, виконуючий обов'язки голови ліквідаційної
комісії Колективного підприємства "Бердянська міська ділянка Федерації
профспілок України", -

ВСТАНОВИЛА:

В
березні 2006 року позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1, яка діяла
також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання незаконним їх
вселення в кімнати №№55 та 56 гуртожитку, який розташований за адресою
АДРЕСА_1. Зазначала, що 68/75 часток, до яких належать й спірні кімнати,
вказаного гуртожитку належать ОСОБА_2 на праві приватної власності. Відповідач
разом зі своїми неповнолітніми дітьми безпідставно вселились в спірні кімнати.
Договір найму житлової площі з власником не укладає, оплату за своє проживання
не вносить. В зв'язку з чим, позивач просила виселити відповідачку разом її дітьми
без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2007 року
позов задоволено. Визнано незаконним вселення ОСОБА_1 з її неповнолітніми
дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Виселено зазначених осіб з кімнат №55 та №56
гуртожитку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення. Із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 не згодна, в зв'язку з чим
звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, просила
рішення скасувати.

Вислухавши
доповідача, дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд вправі відхилити апеляційну скаргу і
залишити рішення без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як видно
з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 2004
року, укладеному між позивачем і Федерацією профспілок України в особі ОСОБА_5,
позивачеві ОСОБА_2 дійсно належать 68/75 часток гуртожитку, розташованого за
адресою АДРЕСА_1. До складу зазначеної частки входять кімнати №55 та №56, в
яких проживає відповідач разом зі своїми неповнолітніми дітьми.

Вселення
відповідача і її дітей мало місце в кімнату №55 в жовтні 2003 року до набуття
позивачем права власності на спірне майно. Разом з тим, зазначене вселення мало
місце з порушенням встановленого законом порядку, т.т. без надання відповідного
ордеру і укладення договору найму жилого приміщення.

Після,
набуття позивачем права власності на 68/75 часток спірного гуртожитку, а
відтоді і на спірні кімнати, відповідач без згоди власника вселилась до кімнати
№56 і об'єднала її з кімнатою №55 провівши самовільне перепланування.

При
цьому відповідач ухилялась від укладання договору найму на займані нею житлові
приміщення Оплату за їх користування та плату за комунальні послуги на протязі
більш ніж 3 років не вносила  Суд першої
інстанції, вирішуючи питання про наявність підстав для виселення відповідача не
прийняв до уваги зазначені обставини, на які посилався позивач, як підстави для
виселення, мотивуючи це тим, що єдиною підставою для виселення з гуртожитку в даному
випадку є незаконне вселення.

Однак з такими
висновками суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно
до положень ЖК України під гуртожитком належить розуміти зареєстроване в якості
такого у виконавчому комітеті місцевих Рад, відповідаюче певним вимогам жиле
приміщення, в якому особам в зв'язку з їх трудовими відносинами чи навчанням в
учбовому закладі за плату за спеціальними ставками надається за ордером, що
видається власником гуртожитку, в тимчасове користування житлова площа, меблі,
інші предмети домашнього побуту та культурно-побутового призначення, необхідні
для проживання, занять та відпочинку осіб, що там проживають, та обслуговується
спеціальним персоналом.

Приміщення,
будучи оформленим як гуртожиток, перестає бути таким, якщо воно
використовується не як гуртожиток, а як звичайна жила площа, що належить
органам місцевого самоврядування, юридичній чи фізичній особі.

Як видно
з матеріалів справи, в 68/75 часток будинку, в якому розташований гуртожиток,
що належать позивачеві, мешкають особи, які не перебувають в трудових
відносинах з ОСОБА_2, їх проживання не обумовлене тимчасовим користуванням
наданою їм житловою площею; власником гуртожитку не передавались його мешканцям
в користування будь-які меблі чи інші предмети домашнього побуту та
культурно-побутового призначення, необхідні для проживання, занять та
відпочинку осіб. Здача житла в найом є основним видом підприємницької
діяльності позивача. А отже отримання прибутку від оплати за користування
спірним житлом є метою діяльності ОСОБА_2

Закони
та нормативні акти, прийняті до набуття чинності нового Закону є чинними у
частині, що не суперечать цьому новому Закону.

Отже, в
зв'язку з набуттям чинності ЦК
України від 16.01.2003р., положення ЖК України від 21.12.1963р. діють лише
в тій частині, що йому не суперечать, в тому числі й положення, що регулюють
порядок користування гуртожитками.

Відповідно
до положень ст. 810 ЦК України,
положення Глави 59 даного Кодексу застосовуються до житла, яке не належить до
державної чи комунальної власності.

Спірні
кімнати належать позивачеві на праві приватної власності, отже на них
поширюються вимоги Глави 59 (ст. ст. 810-826) ЦК України.

Згідно
ст.ст. 810, 811 ЦК України
власник житла (наймодавець) передає наймачеві житло для проживання на певний
строк і за плату на підставі договору найму (оренди), який укладається в
письмовій формі.

Як видно
з матеріалів справи, відповідач не уклав договору найму спірних житлових
приміщень ні з новим власником ні з попереднім. ОСОБА_6 не надала доказів того,
що нею приймались заходи щодо укладення такого договору. Вона не зверталась до
суду з позовом про визнання договору найму укладеним чи спонукання до його
укладення, не оскаржувала в цій частині дій чи бездіяльності позивача.

Не
уклавши договір найму, відповідач на протязі 3 років не вносила оплати за своє
проживання і надані їй та її сім'ї комунальні послуги.

Безпідставно
проживаючи в спірних кімнатах і не сплачуючи за це грошових коштів, тим самим,
відповідач чинив перешкоди позивачеві в користуванні і розпорядженні його
власністю. Єдиними способом захисту права власності позивача було усунення
таких перешкод шляхом виселення відповідача разом з її неповнолітніми дітьми із
спірних житлових приміщень.

Отже,   в
зв'язку з  тим,  що  суд  першої інстанції вцілому  правильно
дійшов  висновку  про необхідність задоволення позову,
доповненню підлягають лише підстави для задоволення такого позову.

За таких
обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування
рішення суду першої інстанції або ж направлення справи на новий розгляд.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 307, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2007 року у
справі залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня проголошення.