Справа № 2-332/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2008 року Самарський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого
судді:               Католікяна М.О.,

при
секретарі:                        Дятленко
М.О.,

з участю:

- позивача ОСОБА_1;

- представника позивача ОСОБА_2;

- відповідача ОСОБА_3

- представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні
в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, треті особи - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора,
про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними, визнання права
власності на спадкове майно,

установив:

23 листопада 2006 року позивач звернувся до
суду із цим позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач
доводиться йому сестрою. За життя їх батьків, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ними було
побудовано АДРЕСА_1. Згодом земельна ділянка під будинком також була
приватизована. 10.06.2004 р. батько сторін помер, після чого відкрилася
спадщина на &frac12;
частину домоволодіння. Ще за життя батько сторін склав
заповіт на все своє майно на ім'я відповідача, проте через те, що його дружина
на час його смерті була непрацездатної, вона є також спадкоємцем на &frac14; частину майна померлого. Для оформлення спадкових прав ОСОБА_4виконала всі
дії, проте не встигла отримати відповідне свідоцтво, оскільки 29.03.2006 р.
померла. За свого життя мати склала заповіт на все своє майно на ім'я позивача.
Таким чином, після смерті матері відкрилася спадщина на 5/8 часток
домоволодіння. У зв'язку з цим позивач звернувся до нотаріуса, проте йому було
відмовлено, що є причиною звернення позивача до суду із цим позовом (а.с.а.с. 4
- 8).

18
липня 2008 року позивач уточнив свої позовні вимоги і просив визнати за ним
право власності на 7/12 часток спадкового домоволодіння та земельної ділянки,
скасувати в частині 1/12 частини видані на ім'я відповідача свідоцтва про право
на спадщину на &frac12; частку домоволодіння та земельної ділянки,
скасувати видане на ім'я відповідача додаткове свідоцтво про право на спадщину
на &frac12; частку домоволодіння. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що після смерті
батька, незважаючи на заповіт, мати сторін також мала отримати спадкові права
на 1/12 частку як непрацездатний член сім'ї спадкодавця. ОСОБА_4прийняла
спадщину, але не встигла оформити свої права, а тому, на думку позивача, 1/12
частка спадкового майна також має входити до загальної спадкової маси (а.с.а.с.
149 - 153).

30
липня 2008 року позивач знову уточнив свої вимоги і просив не скасувати
оспорювані свідоцтва про право на спадщину, а визнати їх недійсними.

Позивач, його представник у судовому засіданні заявлений позов підтримали у
повному обсязі.

Відповідач, її представник не заперечували проти визнання за позивачем
права власності на &frac12; частку домоволодіння.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали
справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (батьки
сторін) було укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про одруження,
виданого ІНФОРМАЦІЯ_1. Ново-Олександрівською сільською Радою Дніпропетровського
району Дніпропетровської області (актовий запис № 4). При цьому ОСОБА_6
прийняла прізвище чоловіка (а.с. 15).

20 липня 1957 року Виконавчий комітет Дніпропетровської районної Ради
депутатів трудящих прийняв рішення про надання ОСОБА_5 земельної ділянки для
будівництва жилого будинку площею 800,0 м2 (а.с. 13).

25 липня 1957 року між ОСОБА_5. та Виконавчим комітетом Дніпропетровської
районної Ради депутатів трудящих було укладено договір про надання у
безстрокове користування для будівництва індивідуального жилого будинку на
праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно. За цим
договором ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку площею 800,0 м2 за адресою:АДРЕСА_1
(нинішня адреса) (а.с.а.с. 11, 12, 56, 57).

Згодом батьки сторін побудували на наданій земельній ділянці АДРЕСА_1. 30
липня 1980 року у КП «ДМБТІ» було зареєстроване право власності ОСОБА_5 на
домоволодіння, що підтверджується відповідним штампом на зворотньому боці
договору (а.с. 12-звор.).

05 липня 1995 року ОСОБА_5 склав заповіт на все своє майно на користь
відповідача. Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Восьмої
дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7. і зареєстрований у
реєстрі за № 3-1735 (а.с. 49).

20 жовтня 1997 року ОСОБА_5 був виданий Державний акт на право приватної
власності на землю серії НОМЕР_1, за яким останній набув право власності на
земельну ділянку під спірним домоволодіння (а.с.а.с. 14, 59).

10 червня 2004 року ОСОБА_5 помер, про що свідчить копія свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_2, виданого 21.06.2004 р. відділом РАЦС Самарського
районного управління юстиції м. Дніпропетровська (актовий запис № 592)
(а.с.а.с. 16, 45).

Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_4розпочала оформлення своїх спадкових прав як
непрацездатного спадкоємця за законом, про відповідного свідоцтва не отримала
(а.с.а.с. 9, 10, 20).

12 березня 2006 року ОСОБА_4склала заповіт на все своє майно на користь
позивача. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрований у реєстрі за № 286 (а.с.
18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_2, виданого 04.04.2006 р. Самарським відділом РАЦС
Дніпропетровського міського управління юстиції (актовий запис № 396) (а.с. 17).

08 квітня 2006 року позивач звернувся до третьої особи із заявою про
прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після
смерті ОСОБА_4(а.с.а.с. 38, 42).

08 листопада 2006 року третя особа своєю постановою у видачі свідоцтва про
право на спадщину позивачеві відмовила, оскільки на момент смерті ОСОБА_4не
була виділена її частка у спільному домоволодінні (а.с. 22).

28 листопада 2006 року відповідач звернулася до третьої особи із заявою про
прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після
смерті ОСОБА_5 (а.с. 44).

Того ж дня третя особа видала на ім'я відповідача свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, за яким остання набула право власності на &frac12; частку спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_5 Свідоцтво було
зареєстроване у реєстрі за № 3-3941 (а.с. 60).

Того ж дня третя особа видала на ім'я відповідача свідоцтво про право на
спадщину за законом, за яким остання набула право власності на &frac12; частку спірної земельної ділянки після смерті ОСОБА_5 Свідоцтво було
зареєстроване у реєстрі за

№ 3-3939 (а.с. 61).

04 січня 2007 року третя особа видала на ім'я відповідача додаткове
свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким остання набула право
власності на &frac14;
частку спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_5
Свідоцтво було зареєстроване у реєстрі за № 3-8 (а.с. 66).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю Української РСР, Цивільним кодексом України.

В силу ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю.

Відповідно
до ст. 28 КпШС УРСР під час поділу майна, яке є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки майна жінки та чоловіка рівні, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ураховуючи
положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності
ОСОБА_5 та ОСОБА_4безумовно розповсюджується на спірне домоволодіння, а частки
подружжя в ньому є рівними.

Таким
чином, після смерті кожного з них спадковим майном є &frac12; частка
домоволодіння.

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за
законом.

У
відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також
особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття
спадщини.

В
силу ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Ураховуючи вказане, суд доходить висновку про те, що після смерті
ОСОБА_4право на спадкування належної їй &frac12; частки виникло у її сина, ОСОБА_1, оскільки
саме на нього нею був складений заповіт.

Зважаючи на те, що за свідоцтвами про право власності на спадщину від
28.11.2006 р. відповідач вже набула спадкові права на &frac12; частку
домоволодіння та земельної ділянки, видане їй 04.01.2007 р. додаткове свідоцтво
про право власності на спадщину за законом порушує права та охоронювані законом
інтереси позивача, а тому має бути визнане недійсним.

Відповідно
до ст.ст. 1268, 1270 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину,
якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини. Зазначена дія повинна бути вчинена протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Судом
було встановлено, що позивач протягом шести місяців з дня смерті
ОСОБА_4звернувся до третьої особи, а тому, у розумінні закону, він прийняв
спадщину.

Згідно
з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання права.

Аналізуючи
факти, встановлені у судовому засіданні в їх сукупності, співвідношуючи їх зі
змістом приведених норм, суд вважає, що позовна вимога про визнання за
позивачем права власності на &frac12; частку спадкового майна також підлягає
задоволенню, оскільки він прийняв це майно після смерті ОСОБА_4та є спадкоємцем
за заповітом.

У
відповідності з абз. 1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або
за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на
прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової
частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Ураховуючи
викладене, суд вважає за помилкову позицію позивача та його представника щодо
набуття ОСОБА_4права власності на 1/12 частку спадщини після смерті ОСОБА_5 як
на обов'язкову частку, оскільки відповідно до ст. 1276 ЦК України правила
спадкової трансмісії до цих правовідносин не застосовуються.

Керуючись
ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР, ст.ст. 16, 1217, 1222,
1223, 1268, 1270, 1276 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57
- 60, 169, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України,
суд

вирішив:

позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними,
визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати додаткове свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 04
січня 2007 року Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою,
зареєстроване у реєстрі за № 3-8 (спадкова справа № 779/06), за яким ОСОБА_3
набула у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 право власності на
&frac14; частку дАДРЕСА_1, недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на &frac12; частку
дАДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_4, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері,
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на &frac12; частку
земельної ділянки, розташованої за адресою: місто Дніпропетровськ, вулиця
Червонобогатирська, АДРЕСА_1 № 38.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом десяти
днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження.

Головуючий
суддя: