Справа № 22ц/ 496
Головуючий у суді 1-ї інстанції Руденко З.Б.
Суддя-доповідач Матюшенко І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

6 березня 2008
року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі: головуючого - судді Матюшенка І.В. суддів:
Малахової Н.М. ,  Жизневської А.В. при
секретарі судового засідання Лаговській О.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1на рішення
Ружинського районного суду від 7 грудня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1.
до Державного територіально-галузевого об'єднання „Південно-Західна
залізниця" (далі -Підприємство) та профспілкової організації станції
„Фастів" про визнання незаконними та скасування наказів,  стягнення заробітної плати за час вимушеного
прогулу,  відшкодування моральної
шкоди,  визнання профспілкової
організації нелегалізованою та заборону діяльності профспілкової організації,

встановила:

У
березні 2007 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до Підприємства в якому
просив визнати дії відповідача по відстороненню його від роботи на підставі
наказу від 18 березня 2004 року № 82 незаконними та стягнути з підприємства на
його користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

27
березня 2007 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до профспілкової
організації станції „Фастів" Державного територіально- галузевого
об'єднання „Південно-Західна залізниця" (далі - Профспілка) про визнання
профспілкової організації нелегалізованою та заборону її статутної діяльності
та відшкодування 5000 грн. моральної шкоди.

У квітні
2007 року ОСОБА_1. подано позов до Підприємства про визнання незаконними
наказів № 87 від 26 березня 2004 року,  №
94 від 2 квітня 2004 року,  № 95 від 2
квітня 2004 року,  стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу у зв'язку з відстороненням від роботи з 25
березня 2004 року по 24 квітня 2004 року та відшкодування 5000 грн. моральної
шкоди.

У
поданій 27 квітня 2007 році позовній заяві до Підприємства ОСОБА_1. просив
визнати незаконним відсторонення його від роботи та скасувати накази
відповідача № 87 від 26 березня 2004 року,
№ 94 від 2 квітня 2004 року,  № 95
від 2 квітня 2004 року та наказ № 65 від 20 квітня 2004 року,  як незаконні.

Судом
першої інстанції вказані позови були об'єднані в одне провадження.

На
обгрунтування позовних вимог зазначав,
що безпідставно відповідачем згідно наказу № 82 від 18 березня 2004 року
був відсторонений

від
роботи без збереження заробітної плати,
оскільки з 10 по 24 березня 2004 року проходив щорічну медичну комісію
на предмет професійної придатності і 18 березня 2004 року перебував на
стаціонарному лікуванні. Позивач зазначав,
що Профспілка,  всупереч вимогам
закону,  не легалізована Фастівським
міським управлінням юстиції і,  оскільки
він не мав членства у ній,  Профспілка не
мала права розглядати подання про дачу згоди на його звільнення за прогул. А
відтак,  вважав,  що її статутну діяльність слід заборонити і
стягнути з відповідача на його користь 5000 грн. на відшкодування моральної
шкоди. Накази № 87 від 26 березня 2004 року,
№ 94 від 2 квітня 2004 року,  № 95
від 2 квітня 2004 року про відсторонення його від роботи на переконання
позивача є незаконними,  оскільки
винесені Підприємством на виконання неіснуючого наказу № 65 від 20 квітня 2004
року.

Рішенням
Ружинського районного суду від 7 грудня 2007 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1. відмовлено повністю.

У
поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1.,
посилаючись на неправильнуЗ оцінку судом доказів по справі,  невідповідність висновків суду обставинам
справи та неправильне застосування судом норм матеріального права,  просить скасувати рішення суду першої
інстанції,  а справу направити на новий
розгляд. Зокрема апелянт зазначає,  що
суд невірно оцінив представлені ним докази щодо незаконності дій начальника
станції „Фастів" відносно нього,
невірно застосував положення Закону України „Про професійні спілки,  та гарантії діяльності" щодо порядку
набуття членства у Профспілці та порядку легалізації останньої,  а також дійшов невірного висновку про
наявність у відповідача (Підприємства) підстав для відсторонення його від
роботи згідно наказів № 87 від 26 березня 2004 року,  № 94 від 2 квітня 2004 року,  № 95 від 2 квітня 2004 року.

Апеляційна
скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Встановлено,  що позивач до 24 квітня 2004 року перебував у
трудових стосунках з відповідачем і був звільнений за прогул,  що мав місце 17 березня 2004 року (а.с. 23).
10,  12,
з 18 по 24 та 29 березня 2004 року ОСОБА_1. проходив щорічний медичний
огляд,  а тому у відповідача не було
підстав видавати наказ № 82 від 18 березня 2004 року про оголошення позивачу
догани та відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Суд першої
інстанції дійшов вірного висновку як про незаконність цього наказу,  так і про те,
що позивачем пропущені без поважних причин строки звернення до
суду,  а тому обґрунтовано мотивував
відмову у задоволенні позову в цій частині і в частині стягнення з Підприємства
у зв'язку з видачею такого наказу моральної шкоди,  пропуском строку звернення до суду. Оскільки
позивачу відмовлено в позові щодо визнання незаконним наказу № 82 від 18
березня 2004 року,  за яким апелянта
відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до проходження
медичного огляду і позивачем (апелянтом) не надано суду доказів про здачу на
Підприємство відповідного медичного висновку (копію останнього було
представлено позивачем лише при розгляді справи у суді першої інстанції,  що свідчить про наявність у апелянта його
оригіналу),  вимоги ОСОБА_1. про
стягнення з Підприємства на його користь заробітної плати за

час
вимушеного прогулу у зв'язку
з відстороненням від роботи не підлягають до задоволення.

Як
вбачається з матеріалів справи (а.с. 150,
151) 16 лютого 2004 року ревізором руху поїздів була проведена раптова
перевірка на станції „Фастів-1" та складено акт про виявлені порушення у
роботі позивача та ще двох працівників станції. За результатами перевірки по
підприємству було видано наказ № 65 від 20 лютого 2004 року (а.с. 152) за яким
сигналістів ОСОБА_2. та ОСОБА_1. притягнуто до позачергової перевірки знань з
питань безпеки руху. Оскільки ОСОБА_1. вимоги вище вказаного наказу виконані не
були (а.с. 153-155) у відповідача (Підприємства) були підстави відсторонити
його від роботи відповідно до положень
ст.  46 КЗпП України та  ст.  69
Статуту залізниць України. Висновок суду про законність наказів № 87 від 26
березня 2004 року,  № 94 від 2 квітня
2004 року,  № 95 від 2 квітня 2004 року є
вірним,  а доводи апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків суду в цій частині обставинам справи є
безпідставними. Крім того,  судами
встановлено,  що наказ № 65 було видано
20 лютого 2004 року,  а посилання на
нього,  як на наказ № 65 від 20 квітня
2004 року в наказах №№ 87 та 95 є механічною помилкою.

Безпідставними
колегією суддів визнаються і доводи апелянта щодо неправильного застосування
судом закону України „Про професійні спілки,
їх права та гарантії діяльності" щодо порядку легалізації
Профспілки,  оскільки остання
зареєстрована як юридична особа (а.с. 165),
включена до ЄДРПО України (а.с. 166) і легалізована Фастівським міським
управлінням юстиції 10 квітня 2000 року шляхом письмового повідомлення (а.с.
172).

З
пояснень сторін по справі та наданих письмових доказів (а.с. 174,  175) вбачається,  що апелянтом з початку своєї трудової
діяльності на Підприємстві (з жовтня 1994 року) до звільнення сплачувалися
членські внески,  як членом Профспілки,  при перереєстрації останньої апелянту було
виписано членський квиток,  заведено
особову картку,  а тому у Профспілки були
всі підстави для розгляду подання начальника Підприємства щодо дачі згоди на
звільнення ОСОБА_1. Відтак,  висновок
суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог апелянта щодо заборони
статутної діяльності Профспілки є вірним,
а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Враховуючи,  що позовні вимоги ОСОБА_1. про відшкодування
моральної шкоди є похідними від вимог у задоволенні яких йому відмовлено за
безпідставністю,  вимоги про
відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з цих же підстав.

Разом з
тим,  суд першої інстанції,  правильно виклавши та обґрунтувавши мотиви
відмови ОСОБА_1. у задоволенні його позовних вимог,  не зазначив цих мотивів у резолютивній
частині прийнятого рішення,  а тому
рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зазначення у його
резолютивній частині мотивів відмови позивачу у задоволенні його позовних
вимог.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  313,  314,
316 ЦПК України,  колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення
Ружинського районного суду від 7 грудня 2007 року змінити,  зазначивши у резолютивній частині рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про визнання недійсним та
скасування наказу № 82 від 18 березня 2004 року за пропуском строку звернення
до суду та про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про визнання
незаконними та скасування наказів № 82 від 19 березня 2004 року,  № 87 від 26 березня 2004 року,  № 94 від 2 квітня 2004 року,  № 95 від 2 квітня 2004 року,  № 65 від 20 лютого 2004 року,  стягнення заробітної плати за час вимушеного
прогулу у зв'язку з відстороненням від роботи,
відшкодування моральної шкоди,
визнання профспілкової організації станції „Фастів" нелегалізованою
та заборону її статутної діяльності за безпідставністю позовних вимог.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.