Справа № 2-523/2008
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

«29» серпня 2008
р.                                                                                    м.Ясинувата

Ясинуватський
міськрайонний суд Донецької області у складі: судді Гаврилюка О.І., при
секретарі Голуб С.С., Землянкіної Ю.А., Деревенець О.Ю., за участю позивача -
ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача -
Рожковської К.А., Єлетенько Т.О., третьої особи - ОСОБА_3.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
Державного підприємства „Донецька залізниця”, третя особа ОСОБА_3 про
поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

В С Т А
Н О В И В :

У вересні 2004
року позивачка звернулась до суду зі вказаним вище позовом до відповідача,
посилаючись на те, що з 01 вересня 1971 року працювала на підприємстві
відповідача, з 02 червня 1972 року переведена провідником пасажирських вагонів,
наказом №830ос від 06 вересня 2004 року звільнена на підставі ст. 40 п.4 КЗпП
України за прогули без поважних причин з 22 липня 2004 року, вважає вказаний
наказ незаконним, оскільки 22 липня 2004 року вона вийшла на робоче місце в
причіпний вагон „Донецьк -Солотвино", який знаходився в ремонтно -
екіпіровочному рейді, розписалася у книзі „явки провідників в рейс", а також
маршруті на 02 серпня 2004 року, у нарядника отримала маршрут № 180 на липень
2004 року. Коли пішла отримувати все належне до поїздки, в коридорі резерву
провідників зустріла старшого нарядника ОСОБА_4, яка повідомила її про
відсунення від рейсу. Прийшовши до свого вагону, побачила на своєму робочому
місці іншого провідника у зв'язку з чим вимушена була забрати свої речі і
знаходитися на території депо до закінчення робочого дня. 23 липня 2004 року
позивачка у приймальній здала доповідну записку про необґрунтоване усунення її
від роботи, на що лише 25 серпня 2004 року отримала відповідь про те, що була
усунута від роботи на підставі рішення оперативної наради від 20.07.2004 року
за буцім то допущені нею порушення п.2.4 Інструкції провідника пасажирських
вагонів, а також, що за вимогою СБУ було здійснено її перезакріплення на інший
маршрут Донецьк-Львов, куди їхати вона відмовилася. Вважає, що у відповіді
перекручені факти її усунення від роботи та перезакріплення на інший рейс. Крім
того, вважає незаконною згоду профкому на її звільнення. Тому просила поновити
її на попередній роботі та стягнути на її користь з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

У судовому
засіданні позивачка та її представник позовну заяву підтримали та просили
задовольнити.

Представник
відповідача позов не визнав, пояснивши, що позивачка була звільнена з займаної
посади відповідно до законодавства.

Третя особа
ОСОБА_3. проти позову заперечував, пояснивши, що він є начальником вагонного
депо ст.Донецьк Донецької залізниці та у нього на підприємстві працювала
позивачка, яка була звільнена на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України за прогули
без поважних причин з 22 липня 2004 року.

Суд
перевіривши матеріали справи, вислухавши сторін, їх представників, свідків,
вважає, що позов задоволенню не підлягає по наступним підставам.

Судом
встановлено, що відповідно з контрактом №1261 від 04 липня 2000 року позивачка
була прийнята на роботу провідником пасажирських вагонів у вагонне депо
ст..Донецьк. /а.с.180/. У вищевказаному контракті не зазначено у якому саме з
пасажирських вагонів і у якому напрямку повинна працювати позивачка.

22 липня 2004 року позивачка з'явилася на оперативну
нараду депо для виконання своїх обов'язків, пов'язаних з поїздкою у причіпному
вагоні Донецьк - Солотвину, куди вона була закріплена з протоколом загально
деповської комісії від 14 квітня 2004 року /а.с. 110/, де була попереджена
старшим нарядником, що їде провідником не у причіпному вагоні, а у бригаді в
рейс п.21/22 Донецьк-Львов. Не погодившись з вказаним переміщенням позивачка
забрала маршрутний лист, а потім і свої речі з причіпного вагону, куди
провідником була поставлена інша особа , і не приступивши до своїх обов'язків,
в рейс не поїхала.

Відповідно з ч.2 ст.32 КЗпП України, не вважається
переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на
тому ж підприємстві , установі, організації на інше робоче місце, в іншій
структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі
або агрегаті в межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої
трудовим договором.

Виходячи з вищевикладеного положення, позивачка була
переміщена з одного місця роботи на інше. Оскільки позивачка була прийнята
провідником пасажирських вагонів, при її переміщені з причіпного вагону
Донецьк-Солотвино у один з вагонів п/п 21-22 Донецьк - Львов, до якого
причіплявся вказаний вагон, не мало місце змінена істотних умов праці
позивачки, що не потребувало її повідомлення за два місяці.

Щодо відсторонення позивачки від роботи 22 липня 2004
року і у подальшому, то ці обставини також не знайшли свого підтвердження,
оскільки згідно з актом від 22 липня 2004 року ОСОБА_1 було запропоновано
розписатися в рейс на п.21/22 Донець-Львов для виробітки місячної норми годин,
але від цього вона відмовилася. Не приступила позивачка до роботи і в інші дні.
/а.с.68/. Вказані обставини були підтверджені у попередньому судовому засіданні
і поясненнями ОСОБА_4, допитаної в якості свідка.

Порушення зі стороні відповідача закону та встановленого
порядку, а саме без наказу та з порушенням п.1.3 наказу №40 Ц від 10.03.1994
року „Про введення в дію „Особливостей регулювання робочого часу та часу
відпочинку окремих категорій працівників, безпосередньо пов'язаних із
забезпеченням безпеки руху поїздів та обслуговування пасажирів на залізничному
транспорті та метрополітенах”, відповідно до якого про зміну графіку змінностей
працівник має бути повідомлений власником не пізніше ніж за три дні до початку
його дії.

Дане порушення не може бути підставою для поновлення
позивачки на роботи, оскільки у даному випадку відбулося переміщення позивачки
у зв'язку з виявленням працівниками СБУ порушення на робочому місці позивачки.
Про подальше переміщення позивачка була повідомлена, однак відмовилась
приступити до своїх посадових обов'язків.

Факт наявності протоколу загально деповської комісії та у
подальшому наказу №1330 від 02 серпня 2004 року про перезакріплення поїзних
бригад не є переведенням позивачки з одного місця на інше. Вказані документи
свідчать лише про виконання начальником вагонного депо Донецьк Правил
внутрішнього трудового розпорядку вагонного депо, п.13 яких передбачено, що
адміністрація вагонного депо зобов'язана правильно організувати труд робочих та
службовців, щоб кожен робітник за своєю спеціальністю та кваліфікацією, мав
закріплене за ним місце роботи, своєчасно до початку порученої роботи був
ознайомлений з встановленим завданням і забезпечений роботою на протязі всього
робочого дня, тому при наявності листа заступника начальника підрозділу
управління СБУ в Донецькій області про порушення з боку ОСОБА_1 інструкції,
начальник вагонного депо мав можливість, для належної організації роботи
здійснити переміщення позивачки з одного вагону в інший. Оскільки у даному
випадку мало місце не перевід і не усунення позивачки від роботи , а
переміщення - порушень з боку адміністрації стосовно переміщення позивачки з
причіпного вагону Донецьк-Солотвино в вагон п.п.21/22 Донецьк - Львов не
вбачається.

Згідно з наказом 1330 від 2 серпня 2004 року /а.с. 92/
позивачка була перезакріплена з 10 серпня 2004 року на поїзд 2122 Донецьк -
Львов в поїзну бригаду Євдокіенко П.С. Розписатися про ознайомлення з приказом
відповідачка відмовилась, про що було складено акт, а також даний факт
підтвердили свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Того ж дня, згідно з актом, позивачці було запропоновано
заступити до роботи, від чого вона категорично відмовилася /а.с.86/. Відмову
ніяким чином не мотивувала і переміщення не оспорювала, тим самим проявила
байдужість.

Факт знаходження позивачки 02 серпня 2004 року у
вагонному депо підтверджено поясненнями ОСОБА_8 і її підписом на наказі №1249
від 23 липня 2004 року за яким вона направлена на позачергові екзамени.
/а.с.83/. Переміщення позивачки на інше робоче місце з 22.07.2004 року
підтверджено свідками - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

За графіком поїздка бригада Забашти, яка виконувала
обов'язки Евдокіенко П.С. відправлялася у рейс 02 серпня 2004 року, того ж дня
виїжджала у рейс і причіпний вагон Донецьк - Солотвино, в якому до 22 липня
2004 року працювала позивачка проте позивачка ні у бригада поїзду Донецьк -
Львів ні у причіпному вагоні у рейс не поїхала і починаючи з 22 липня 2004 року
до роботи не заступила.

Факт появи позивачки на роботі 5, 6, 19 серпня 2004 року
не свідчить про те, що вона вийшла на роботу і її до неї не допустили,
оскільки, починаючи з 22 липня 2004 року до дня звільнення позивачка жодного
маршрутного листа не отримувала і у рейсових журналах, після її переміщення, не
розписувалася.

Таким чином позивачка, не заступивши 22 липня 2004 року
до роботи у подальшому на роботу для виконання своїх трудових обов'язків не
з'являлася, що є прогулом без поважних причин і у відповідача були всі підстави
звільнити її за п.4 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи вимоги ст.148 КЗпП України, яка передбачає
дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше місяця з дня його
виявлення, то з врахуванням тих обставин, що прогули мали місця з 22 липня 2004
року по день звільнення, строк для застосування дисциплінарного стягнення
відповідачем порушено не було.

Тому відповідач правомірно згідно з наказом №830/0С від
06 вересня 2004 року про застосування дисциплінарного стягнення
позивачка звільнена з 23 липня 2004 року за ст.40 п.4 КЗпП України за прогули
без поважних причин, які мали місце з 22 липня 2004 року по день звільнення.

Крім того, відповідно до ст.43 КЗпП
України, позивачка була попереджена про засідання профспілкового комітету на 19
серпня 2004 року про те туди в зв'язку з хворобою не з'явилася, і згідно з її
заявою не заперечувала проти вирішення питання про її звільнення без її участі.
Про слухання питання про її звільнення на профспілковому комітеті 02 вересня
2004 року позивачка також була попереджена, про що свідчить акт /а.с.27/.

Таким чином,
закон вимагає від позивачів надання суду доказів того, що її було незаконно
звільнено з займаної посади. При цьому слід довести, в чому саме було незаконне
звільнення, з яких міркувань позивач виходив та якими доказами це
підтверджується.

Зазначених обставин позивачі не
довили, чим не виконали вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,
ст.ст.40, 235 КЗпП України, суд, -

В И Р І
Ш И В :

Відмовити в
позовних вимогах ОСОБА_1 про поновлення на роботі і стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Заява про
апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються Апеляційному суду
Донецькій області через Ясинуватський міськрайонний суд Донецької області
протягом 30 днів з моменту його проголошення шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне оскарження.

Якщо заяву про
апеляційне оскарження не було подано, рішення вважається таким, що набрало
законної сили.

Суддя                                                                                                           О.І.Гаврилюк