ЯЛТИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м е н е м   У к р а ї н и
року         Ялтинський міський суд
Автономної Республіки Крим
головуючого, судді
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ялтинського міського
суду Автономної Республіки Крим цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, відділу Державної
виконавчої служби Ялтинського міського управління юстиції, Підприємства -
магазину комісійної торгівлі „Сімферопольторг” про визнання торгів, правочинів,
свідоцтва про право власності недійсними, повернення майна в натурі,
Позивачі звернулись до
Ялтинського міського суду АРК із зазначеною позовною
заявою в порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і просять суд :
-              Визнати недійсним нотаріально
посвідчений 4 лютого 2004 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, ОСОБА_4, зобов'язавши кожну сторону повернути
у натурі все, що вони одержали  на
виконання цього правочину;
-              Визнати
недійсним нотаріально посвідчений 14 листопада 2003 року договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7  і ОСОБА_5, зобов'язавши кожну сторону
повернути у натурі все, що вони одержали
на виконання цього правочину;
-              Визнати
недійсною нотаріально посвідчену 28 березня 2003 року довіреність на
розпорядження квартирою АДРЕСА_1, видану на ім'я ОСОБА_7;
-              Визнати
недійсним нотаріально посвідчений 16 травня 2001 року  договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, зобов'язавши кожну сторону повернути у натурі
все, що вони одержали  на виконання цього
-              Визнати
недійсним нотаріально посвідчений 12 квітня 2001 року  договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6;
-              Визнати
недійсним Свідоцтво від 29 березня 2001 року про право власності на зазначену
квартиру, видане  ОСОБА_5;
-              Визнати
недійсним договір про реалізацію арештованого майна з прилюдних торгів,
укладений між ВДВС м. Ялта і Підприємством
- магазином комісійної торгівлі „Сімферопольторг” 6 жовтня 2000 року.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вчинення
зазначених правочинів щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 було спрямовано на
порушення конституційних прав власників квартири - позивачів у справі. ОСОБА_2
і ОСОБА_1 при цьому виходять з того, що порушення конституційних прав полягає у
примусовому позбавленні їх права власності на зазначену квартиру без рішення
суду, тобто в порушення ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції
про захист прав людини і основоположних свобод.
Як на правову підставу позову позивачі посилаються на
вимоги ст. 228 ЦК України.
Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_3, їх представник на підставі
усної заяви ОСОБА_8 заперечували проти позовних вимог, посилаючись на їх
необґрунтованість і законність набуття права власності на квартиру за вчиненим
ними правочином. Також представником відповідачів було заявлено клопотання про
закриття провадження у цивільній справі з підстав ст. п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК
України, однак ухвалою від 15 вересня 2008 року суд в його задоволенні
Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились,
про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені у встановленому
законом порядку, зокрема, у відповідності до вимог Конвенції про правову
допомогу у цивільних, сімейних і кримінальних справах.
Суд своєю ухвалою відмовив у залученні до участі до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, приватних нотаріусів і
нотаріальної контори, адже рішення суду не може вплинути на їх цивільні права
або обов'язки щодо однієї із сторін (ст. 35 ЦПК України).
Особи, які беруть участь у справі, не заявили у суді, що факти, які мають
значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалось питання про їх
допит в якості свідків згідно зі ст. 184 ЦПК України.
Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2 і водночас
представника позивачки ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, їх представника
на підставі усної заяви ОСОБА_8, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи
та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог з таких підстав.
Рішенням Ялтинського міського суду АРК від 21 березня
2000 року задоволений позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягнення 34 084
гривні шляхом звернення стягнення на заставлене майно - квартиру  АДРЕСА_1, яка належала позивачам на підставі
Свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 1997 року.

Зазначене судове рішення набрало законної сили, і в
порядку його виконання  6 жовтня 2000
року між ВДВС м. Ялта і Підприємством - магазином комісійної торгівлі
„Сімферопольторг” був укладений договір про реалізацію арештованого майна з
прилюдних торгів. На підставі акту про те, що квартиру залишено за стягувачем,
оскільки торги не відбулись, Свідоцтвом від 29 березня 2001 року було
посвідчено право власності на квартиру за ОСОБА_5

12 квітня 2001 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 був укладений
договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1. На підставі договору
купівлі-продажу від 16 травня 2001 року
було здійснено відлучення квартири договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_7.

28 березня 2003 року ОСОБА_7 на підставі довіреності
уповноважив на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_9, який за договором
купівлі-продажу від 14 листопада 2003 року від його імені здійснив відчуження
квартири ОСОБА_5

4 лютого 2004 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_5
продала, а ОСОБА_3 і ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 227 ЦК України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна
фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Разом з тим, вчинення зазначених правочинів не було
спрямовано на порушення конституційних прав і свобод позивачів, знищення чи
пошкодження їхнього майна, доказів на підтвердження таких обставин всупереч
вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суду не надано. Позивачі не були протиправно
позбавлені майна, адже таке було вилучено в порядку примусового виконання
вказаних рішень суду, що набрали законної сили, виходячи з того, що квартира
була предметом застави за основним борговим зобов'язанням, що не суперечить ст.
41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Крім того, суд звертає увагу також й на те, що права
особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового
механізму за ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндікаційного позову, якщо для цього є передбачені ст. 388 ЦК
України підстави. У противному випадку для широкого кола добросовісних
набувачів, які під час укладення правочинів виявили добру волю і розумну
обачність, буде існувати ризик неправомірної втрати майна, яке може бути
витребувано в них у порядку реституції. За таких обставин визнання усіх
вчинених добросовісними набувачами
правочинів недійсними і застосування реституції є хибним способом
правового захисту.

Таким чином, розглянувши справу в присутності позивача і представників
сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх  доказами, суд дійшов висновку, що позовна
заява задоволенню не підлягає у повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат вирішується
відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. 41 Конституції
України, ст. ст. 215, 216, 228, 388  ЦК
України,  ст. ст. 1, 3 - 8, 10, 11, 15,
60, 61, 158, 179, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, відділу Державної виконавчої
служби Ялтинського міського управління юстиції, Підприємства-магазину
комісійної торгівлі „Сімферопольторг” про визнання торгів, правочинів,
свідоцтва про право власності недійсними, повернення майна в натурі -  відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим через Ялтинський міський суд шляхом подачі в
десятиденний  строк з наступного дня
після його проголошення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом двадцяти днів апеляційної скарги або в порядку ст. 295 ч. 4 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, що передбачені ст.
ст. 223, 294 ЦПК України.

СУДДЯ -