Справа № 2-302/08
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2008
року  Рокитнянський районний   суд
Київської області в складі: головуючого судді  Нечепоренка Л.М., при секретарі Тарасюк Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Рокитне цивільну справу за
позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про вселення та зустрічний позов ОСОБА_2до ОСОБА_1про
визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

Позивачка
звернулася із позовом про вселення в приватний будинок мотивуючи тим, що з 1997
року вона перебувала у шлюбі з відповідачем і від шлюбу у них мається троє
малолітніх дітей. Рішенням суду від 12.12.2007 року шлюб між ними розірваний.
Після шлюбу вони проживали в будинку чоловіка та його матері в АДРЕСА_1 і там
же вона, а потім і двоє їх дітей були зареєстровані. Після розірвання шлюбу
вона та діти перестали проживати у вказаному будинку. Просить вселити її та
дітей до будинку відповідача, так як вона, як член сім»ї власника будинку має
право на проживання в ньому.

В зустрічній
позовній заяви відповідач за первинним позовом ставить питання про визнання
позивачки такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, посилаючись при цьому на ст.71 ЖК та
405 ЦК України та мотивуючи тим, що позивачка з 2003 року не проживає у
вказаному будинку, шлюб між ними у грудні 2007 року розірваний.

В судовому
засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що після
реєстрації шлюбу у 1997 році вона та відповідач проживали в будинку його матері
в АДРЕСА_1, де вона та двоє їх дітей були зареєстровані. З 2003 рпо травень
2007 року вона з відповідачем та їх діти проживали без реєстрації в АДРЕСА_2в
будинку тітки відповідача, а з травня 2007 року по 20 вересня 2007 року за
згодою відповідача, якому на той час вже належав будинок по вАДРЕСА_1, вона та
діти проживали у вказаному будинку. Потім вони з відповідачем посварилися і
вона проживала вАДРЕСА_3 , а потім виїхала до брата в с.Луб»янку Бородянського
району. Так як вона не має свого житла, просить вселити її та дітей в будинок,
належний відповідачеві і відмовити в задоволенні зустрічного позову про втрату
нею права користування жилим приміщенням.

Відповідач в
судовому засіданні позов про вселення позивачки не визнав і просить
задовольнити  зустрічний позов, в якому
просить визнати позивачку такою, що втратила право користування житловим
приміщенням, мотивуючи тим, що позивачка, будучи зареєстрованою у вказаному
будинку, не проживала там з 2003 року і хоч потім і проживала у серпні-вересні
2007 року у вказаному будинку, це було тимчасово і тому вона втратила право
користування житловим приміщенням. При цьому відповідач змінив підставу позову
і посилається на ст.405 ЦК України, що позивачка більше року не користується
житловим приміщенням. Тому вважає, що підстав для вселення позивачки немає і
просить визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши сторони, показання
свідків, дослідивши
докази по справі, суд вважає, що позов позивачки про вселення підлягає задоволенню, а
зустрічний позов про визнання позивачки такою, що втратила право проживання
задоволенню не підлягає зважаючи на такі
обставини.

В судовому
засіданні встановлено, що сторони у 1997 році зареєстрували шлюб і після його
реєстрації за згодою власника будинку поселилися в будинок по вАДРЕСА_1,
належного на той час матері відповідача, тобто позивачка стала членом сім»ї
власника будинку і на законних підставах набула право користування даним
житловим приміщенням. Після вселення за згодою власника будинку позивачка 06.05.1998
року, а потім і їх діти 12.11.2001 року були зареєстровані у вказаному будинку
і мешкали там до травня 2003 року, коли за спільною згодою переїхали на
тимчасове проживання в АДРЕСА_2в будинок тітки відповідача. Після продажу
будинку у травні 2007 року сторони знову вернулися до будинку по вАДРЕСА_1, де
за згодою нового власника - відповідача, позивачка та її діти вселилися у
займані ними раніше приміщення будинку і користувалися ними до 20 вересня 2007
року, коли внаслідок сварки позивачка та її діти перейшли жити в АДРЕСА_3 у
наймане приміщення, залишивши в будинку відповідача спільно придбані меблі та
інші майно, нажите під час шлюбу. Потім позивачка відвезла дітей до брата, де
також проживає її мати, а потім і сама переїхала в с.Луб»янку Бородянського
району, де мешкають і зараз.

Допитані в
судовому засіданні свідки ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5. та ОСОБА_6. показали, що
позивачка тимчасово проживача у серпні-вересні 2007 року в будинку відповідача,
в той же час свідок ОСОБА_7. показала, що позивачка мешкала в будинку
відповідача з травня по кінець вересня 2007 року, так як вона кілька разів за
цей час заходила в гості і бачила там позивачку.

Відповідно до
Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996 року: «При розгляді спорів про
право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33
Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території
України, свободу пересування та вільний вібір місця проживання. Це означає, що
наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для
визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім»ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому».

Як встановлено в
судовому засіданні, позивачка, а потім ї їх діти у 1997 році вселилися в
будинок по АДРЕСА_1 за згодою власника та членів його сім»ї, що вони
підтвердили в судовому засіданні і про що ж свідчить реєстрація позивачки та її
дітей в будинку. У травні 2007 року позивачка та відповідач, який на той час
був вже власником будинку, знову вселилися у вказаний будинок за згодою
власника і проживали там до 20 вересня 2007 року.

Згідно ст..156
ЖК України - «Члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим
приміщенням. На вселення  до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно».

До членів сім»ї
власника, у відповідності до ст.64 ЖК України належать дружина наймачяа, їх
діти та інші особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним
спільне господарство.

В ст.156 ЖК
України вказано, що припинення сімейних відносин з власником будинку не
позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі відсутності угоди
між власником будинку і колишнім членом його сім»ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162
ЖК, тобто укладання угоди про плату за користування жилим приміщенням і за
комунальні послуги.

У зустрічному
позові відповідач ставить до відому, що позивачка за час спільного проживання
не дбала про матеріальне забезпечення сім»ї, участі в належному утриманні
будинку не приймає і угод після розірвання шлюбу про порядок користування
спірною квартирою не укладалося.

Як вбачається зі
ст..156 ЖК України член сім»ї користуються жилим приміщенням нарівні з
власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

Тому ставити до
відому, що позивачка не приймала участі в утриманні будинку та оплаті
комунальних послуг підстав немає, так як угоди про це між сторонами не було.

Посилання
відповідача на ст.405 ЦК України, що член сім»ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин
понад рік також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, так як
позивачка та відповідач за їх спільною згодою та згодою власника житла
переїхали на тимчасове проживання в с.Савинці, звідки в травні 2007 року
переїхали і в смт.Рокитне і знову ж за згодою власника будинку вселилися в
займане раніше приміщення будинку, тобто відсутність без поважних причин не
зхнайша свого місця.

Крім того,
ст.405 ЦК України передбачена відсутність понад один рік, тоді як позивачка не
проживає в будинку з 20 вересня 2007 року. Заява до суду про вселення подана
11.06.08 р., а про втрату права користування 08.08.08 року, тобто ще не минув
рік з дня відсудності позивчаки в будинку.

В п.7 ст.319 ЦК
України передбачено, що власника може бути зобов»язано допустити до
користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених
законом.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України «Про
застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996
року, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про
деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України», ст.ст.319, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 14, 57, 88, 215 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1до
ОСОБА_2про вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_1
та трьох неповнолітніх дітей сторін - сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 в будинок, належний ОСОБА_2 і
розташований в АДРЕСА_1

В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення  може бути оскаржено до апеляційного суду
Київської області шляхом подання до Рокитнянського районного суду заяви про
апеляційне оскарження рішення суду протягом 10 днів з дня його
проголошення  і подачі апеляційної скарги
протягом 20 днів після  подання заяви про
апеляційне оскарження.

Суддя