ЯЛТИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м е н е м   У к р а ї н и
року         Ялтинський міський суд
Автономної Республіки Крим
головуючого, судді
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ялтинського міського
суду Автономної Республіки Крим цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 дОСОБА_2,
за участю прокурора м. Ялта, який здійснює представництво позивачки, за участю
третіх осіб, яки не заявляють самостійних вимог, Першої Ялтинської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_3про визнання договору дарування недійсним і
зобов'язання повернути у натурі все одержане на виконання цього правочину,
відшкодування моральної шкоди та матеріальних збитків,
Позивачка звернулась до
Ялтинського міського суду АРК із зазначеною позовною
заявою в порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і остаточно просить
суд :
-              Визнати недійсним договір
дарування квартири від 3 серпня 2005 року, посвідчений державним нотаріусом
Першої Ялтинської державної нотаріальної контори ОСОБА_4. і зареєстрований в
реєстрі заНОМЕР_1, за яким ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_2
-              Зобов'язати
сторони повернути все одержане на виконання цього правочину в натурі;
-              Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1. у відшкодування майнових збитків 5000 гривень;
-              Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1. у відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень.
Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, встановив, що
первинно заявлена вимога про визнання права власності на квартиру судом не була
прийнята і не розглядалась, адже по суті її зміст збігається з вимогою про
визнання правочину недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що правочин дарування
квартири АДРЕСА_1був вчинений ОСОБА_1. у
момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дії та не могла керувати
ними, відповідачці про такий її стан було відомо, чим вона скористалась, тобто
зобов'язана відшкодувати завдану моральну шкоду і суму матеріальних збитків.
До участі у справі в порядку, передбаченому ст. 45 ЦПК
України, був залучений прокурор з метою здійснення представництва ОСОБА_1.
У судовому засіданні прокурор Новожилова Т.Н. наполягала
на задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. із зазначених підстав, посилаючись як на
правову підставу позову  на ст. 225 ЦК
Відповідачка ОСОБА_2 проти позовних вимог заперечувала з
тих підстав, що їй не зрозуміло, яким чином експерти під час проведення
судово-психіатричної експертизи могли встановити, що ОСОБА_1. вчинила правочин
дарування, не усвідомлюючи значення своїх дій, з цих підстав наполягала на
оцінці судом не лише висновку судово-психіатричної експертизи, але усій
сукупності матеріалів цивільної справи. Відповідачка заявила про застосування
строку позовної давності.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних
вимог, ОСОБА_3. просив суд ухвалити рішення на
Інші особи, які беруть участь у справі, у судове
засідання не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце
судового розгляду.
Особи, які беруть участь у справі, не заявили у суді, що факти, які мають
значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалось питання про їх
допит в якості свідків згідно зі ст. 184 ЦПК України.
Вислухавши пояснення прокурора, відповідачки,
представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог,  повно та всебічно з'ясувавши обставини справи
та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення
позовних вимог з таких підстав.
3 серпня 2005 року між ОСОБА_1. і ОСОБА_2. був укладений
договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1. безоплатно передала у
власність, а ОСОБА_2 прийняла у дарунок квартиру АДРЕСА_1
Договір був посвідчений державним нотаріусом Першої
Ялтинської державної нотаріальної контори і зареєстрований в реєстрі заНОМЕР_1.
Актом стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 56
від 15 липня 2008 року встановлено, що на період укладення посвідчення
зазначеного договору дарування ОСОБА_1. страждала хронічним психіатричним
захворюванням - хронічним маревним розладом, і не могла за своїм психічним
станом усвідомлювати свої дії та керувати ними. Психічний стан ОСОБА_1. на
момент вчинення договору 3 серпня 2005 року визначалось наявністю в неї
хронічного маревного розладу у межах основного хронічного захворювання.
Суд, дослідивши сукупність доказів, вважає, що жодних
підстав для незгоди з висновком комісії експертів немає, адже експертиза була
призначена і проведена у відповідності  з
вимогами ст. ст. 144, 147 ЦПК України, висновок експертів містить докладний
опис проведених досліджень, відповіді на поставлені судом питання належним
чином і з достатньою повнотою обґрунтовані.
Наявність у ОСОБА_1. на момент вчинення оспорюваного
правочину психічного захворювання, крім того, підтверджується рештою доказів:
амбулаторними картками хворих, витягами з історії хвороб, довідкою
психоневрологічного відділення Лікарняно-поліклінічного об'єднання № 1 від 9
січня 2006 року тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення
своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним
за позовом цієї особи.
Отже, зважаючи на встановлені судом обставини, вчинений 3
серпня 2005 року ОСОБА_1. і ОСОБА_2. договір дарування за позовом ОСОБА_1.
належить визнати недійсним як такий, який був чинений дієздатною особою у
момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати
ними. Такий правочин має вади волі та волевиявлення сторони договору.
Доводи відповідачки про сплив строку позовної давності за
вимогою про визнання правочину недійсним є помилковими і полягають у невірному
тлумаченні норм ст. 258 ЦК України, оскільки на вимоги про визнання правочинів
недійсними поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Тобто
строк позовної  давності не є пропущеним.
Щодо решти позовних вимог, то у задоволенні таких належить
Так, зважаючи на те, що визнання правочину дарування
квартири само по собі відновлює реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомості за позивачкою, а з іншого боку ОСОБА_1. на момент вирішення справи
безперешкодно проживає у квартирі АДРЕСА_1, тобто майно є в її вільному
володінні, суд не вбачає підстав для застосування такого способу захисту права
як повернення у натурі всього одержаного на виконання недійсного правочину (ст.
Відшкодування стороною, яка знала про стан фізичної особи
у момент вчинення правочину, моральної шкоди і матеріальних збитків передбачено
ч. 2 ст. 216, ч. 3 ст. 225 ЦК України. Проте оскільки відповідачка ОСОБА_2,
вчиняючи оспорюваний правочин дарування, достеменно не знала про психічний стан
ОСОБА_1. у момент його вчинення, а її дії з укладення договору дарування за
своїм змістом не є неправомірними, суд відмовляє й у задоволенні цих
Питання про розподіл судових витрат вирішується
відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст. 203, 215, 216,
225 ЦК України,  ст. ст. 1, 3 - 8, 10,
11, 15, 60, 61, 158, 179, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу
України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 дОСОБА_2, за участю прокурора м.
Ялта, який здійснює представництво позивачки, за участю третіх осіб, яки не
заявляють самостійних вимог, Першої Ялтинської державної нотаріальної контори,
ОСОБА_3про визнання договору дарування недійсним і зобов'язання повернути у
натурі все одержане на виконання цього правочину, відшкодування моральної шкоди
та матеріальних збитків - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування квартири від 3 серпня
2005 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Ялтинської державної
нотаріальної контори ОСОБА_4. і зареєстрований в реєстрі заНОМЕР_1, за яким
ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1Автономної
В решті позовних вимог - відмовити.
В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
цивільної справи в розмірі тридцять гривень і в дохід держави суму судового
збору в розмірі двісті п'ять гривень двадцять копійок.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим через Ялтинський міський суд шляхом подачі в
десятиденний  строк з наступного дня
після його проголошення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом двадцяти днів апеляційної скарги або в порядку ст. 295 ч. 4 ЦПК
України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, що передбачені ст.
ст. 223, 294 ЦПК України.

СУДДЯ -