Справа №22 -
Головуючий у суді першої інстанції
Доповідач: Ковальчук О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

5 лютого 2008 року   м. Вінниця

Колегія   суддів   судової
палати   з   цивільних
справ  Апеляційного   суду Вінницької області у складі:

головуючого :
Ковальчука О.В.,  суддів : Іващука
В.А.,  Колоса С.С.,  при секретарі: Цехмістер О.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного
казначейства України,  Вінницького
міського відділу Управління міністерства внутрішніх справ України у Вінницької
області (далі ВМВ УМВС України у Вінницькій області),  Прокуратури Вінницької області про
відшкодування немайнової шкоди,  завданої
незаконними діями органу дізнання,  попереднього
(досудового) слідства,  прокуратури та
суду,  за апеляційними скаргами /ОСОБА_1
та його представникаОСОБА_2  Прокуратури
Вінницької області на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 3
листопада 2005 року,

установила:

У травні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом,  посилаючись на
те,  що 12 липня 2003 року був затриманий
працівниками УБОЗ УМВС України у Вінницькій області. В подальшому його було
взято під варту та пред'явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 259 КК України. 15
серпня 2003 року ОСОБА_1. звільнили з під варти,  обрали стосовно нього запобіжний захід у
вигляді підписки про невиїзд. 30 жовтня 2003 року провадження у кримінальній
справі щодо нього закрито за недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

Під час перебування ОСОБА_1. під вартою працівниками
міліції його систематично залякували,
погрожували розправою над рідними,
вимагаючи зізнатись у скоєнні злочину до якого він не мав відношення.
Під час перебування в ізоляторі тимчасового тримання позивача утримували в
камерах з засудженими за важкі злочини. Весь цей час за його рідними велось
спостереження. Після звільнення за позивачем також слідкували.

Посилаючись    на   зазначені
обставини    позивач    просив
стягнути    з відповідачів моральну
шкоду у розмірі 171 000 гри. 50 коп.

Судом першої інстанції до участі у справі були притягнуті в якості
співвідповідачів ВМВ УМВС України у Вінницькій області та Прокуратуру
Вінницької області.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 3 листопада
2005 року позов задоволено частково. Стягнуто з державного бюджету на користь
ОСОБА_1.  10 000 грн. моральної шкоди.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та

ухвалити нове рішення,  яким   стягнути на його користь відшкодування
завданої

йому немайнової шкоди у розмірі 100 000 грн.,  посилаючись на порушення норм

матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі
Прокуратура Вінницької області просить рішення суду

скасувати та ухвалити нове рішення,
яким  відмовити у задоволенні
позову,

посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах заявлених вимог та
доводів апеляційних скарг,  колегія
суддів вважає,  що апеляційну скаргу
ОСОБА_1. слід частково задовольнити,  а
скаргу Прокуратури Вінницької області відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.443 діючого на час виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР

1963 року шкода,  заподіяна
громадянинові внаслідок незаконного засудження,

незаконного    притягнення    до
кримінальної
відповідальності,     незаконного

застосування взяття під варту як запобіжного заходу,  незаконного накладення

адміністративного    стягнення    у
вигляді    арешту    або
виправних    робіт,

відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини службових осіб

органів   дізнання,    попереднього   слідства,
прокуратури   і   суду
в   порядку,

встановленому законом.

Згідно п.1 ст.1 Закону України від 1 грудня 1994 року N 266/94-ВР " Про
порядок відшкодування шкоди,  завданої
громадянинові незаконними діями органів дізнання,  досудового слідства,  прокуратури і суду "(далі Закон N 266/94-ВР)
відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода,  завдана громадянинові внаслідок: незаконного
засудження,  незаконного притягнення як
обвинуваченого,  незаконного взяття і
тримання під вартою,  незаконного
проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи
обшуку,  виїмки,  незаконного накладення арешту на майно,  незаконного відсторонення від роботи (посади)
та інших процесуальних дій,  що обмежують
права громадян.

Пунктом 2 ст. 2
цього Закону визначено,  що право на
відшкодування шкоди

в розмірах і в
порядку,  передбачених цим Законом,  виникає серед інших також у

випадку закриття кримінальної справи за
відсутністю у діянні складу злочину.

Відповідно
до п.5 ст.3 цього ж Закону у наведених в статті 1 цього Закону

випадках
громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Частинами 4 та 5
ст.4 Закону N 266/94-ВР передбачено,  що
відшкодування моральної шкоди провадиться у разі,  коли незаконні дії органів дізнання,  досудового слідства,  прокуратури і суду завдали моральної втрати
громадянинові,  призвели до порушення
його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються

страждання,  заподіяні громадянинові внаслідок фізичного
чи психічного впливу,  що призвело до
погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань,  погіршення відносин з оточуючими людьми,  інших негативних наслідків морального
характеру.

Відповідно до ч.2 ст.13 цього ж Закону розмір моральної шкоди визначається
з урахуванням обставин справи в межах,
встановлених цивільним законодавством.

Згідно ст.440-1 ЦК
УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода,
заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи,  яка порушила їх законні права,  відшкодовується особою,  яка заподіяла шкоду,  якщо вона не доведе,  що моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за
рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування
визначається судом з урахуванням суті позовних вимог,  характеру діяння особи,  яка заподіяла шкоду,  фізичних чи моральних страждань
потерпілого,  а також інших негативних
наслідків,  але не менше п'яти
мінімальних розмірів заробітної" плати.

Верховний Суд України у н.9 постанови Пленуму від 31
березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив,
що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,  душевних,
психічних тощо),  яких зазнав
позивач,  характеру немайнових втрат (їх
тривалості,  можливості відновлення тощо)
та з урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я потерпілого,
тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках,  ступінь зниження престижу,  ділової репутації,  час та зусилля,  необхідні для відновлення попереднього
стану,  добровільне - за власною
ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності,  виваженості та справедливості.

Судом першої інстанції встановлено та особами,  які беруть участь у справі не
оспорюється,  що 16 липня 2003 року
старшим слідчим відділення Вінницького міського відділу внутрішніх справОСОБА_3за
завідоме неправдиве повідомлення про загрозу безпеці громадян,  знищення чи пошкодження об'єктів власності
відносно ОСОБА_1. порушена кримінальна справа № 03270572 за ознаками
злочину,  передбаченого ч. 2 ст. 259 КК
України.

16 липня 2003 року ОСОБА_1 був затриманий СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій
області у якості підозрюваного і поміщений в ізолятор тимчасового триманням м.
Вінниці. Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 25 липня 2003
року відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

26 липня 2003 року СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_1 було
пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України.

11 серпня 2003
року Апеляційним судом Вінницької області постанова Ленінського районного суду
м. Вінниці щодо обрання запобіжного за|оду -утримання під вартою щодо ОСОБА_1.
скасована,  а справа направлена на новий
судовий розгляд.

Згідно постанови Ленінського
районного суду м. Вінниці 15 серпня 2003

року ОСОБА_1.
звільнено з ізолятора тимчасового тримання ВМВ УМВС України у Вінницькій області,  стосовно нього обрано міру запобіжного заходу
-підписку про невиїзд.

31 жовтня 2003 року кримінальна справа про звинувачення ОСОБА_1. у вчиненні
злочину,  передбаченого ч. 2 ст. 259 КК
України,  прокурором м. Вінниці закрита
за недоведеністю його участі у вчиненні злочину,  а саме: завідомо неправдивому повідомленні
про загрозу безпеці громадян,  знищенні
чи пошкодженні об'єктів власності,  а
також скасована міра запобіжного заходу -підписка про невиїзд.

Вищезазначене
підтверджується постановою СВ ВМВ УМВС України у

Вінницькій області від 9 березня 2005 року про
встановлення розміру шкоди,  завданої
громадянинові,  незаконними діями
досудового слідства,  прокуратури та  суду,
згідно якої позивачу відшкодовано матеріальну шкоду у розмірі 7 200 грн.

Згідно виписки неврологічного стаціонару ОСОБА_1 з 20
серпня 2003 року знаходився на лікуванні у неврологічному стаціонарі зі
скаргами на головні болі,
головокружіння,  загальну слабкість,  порушення сну,  нервозність.

З 26 серпня 2003 року по 12 вересня 2003 року ОСОБА_1 знаходився на
лікарняному.

Факт незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності
знайшов відображення у пресі.

Встановивши наведені вище обставини,
суд дійшов вірного висновку,  що
незаконними діями органів дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури та суду ОСОБА_1. заподіяно моральну шкоду.

Доводами апеляційної скарги Прокуратури Вінницької області цей висновок
суду не спростовано.

Разом  з
тим,    на  думку
колегії  суддів,    при
вирішенні   питання  щодо визначення розміру відшкодування
моральної шкоди суд першої інстанції не у повній мірі врахував положення
ст.440-1 ЦК УРСР 1963
року та наведені вище роз'яснення Пленуму ВСУ.

Колегія суддів дійшла висновку,  що,
зважаючи на характер та обсяг
моральних страждань,  яких зазнав
ОСОБА_1 у зв'язку з незаконним
притягнення як обвинуваченого,
незаконним взяттям і триманням під вартою,   обранням міри запобіжного заходу - підписки
про невиїзд,  а також виходячи із  засад розумності,  виваженості та справедливості йому слід
визначити  відшкодування моральної шкоди
у розмірі   30 000 грн.

На підставі викладеного та
ст.ст.440-1,  443 ЦК УРСР 1963 року,  ст.ст. 1-4,

13
Закону   України   від
1   грудня   1994
poкy N   266/94-BP
"   Про   порядок відшкодування   шкоди,
завданої   громадянинові   незаконними
діями   органів  дізнання,
досудового слідства,  прокуратури
і суду ",  керуючись ст.ст. 10,  60,
309,   316 ЦПК України,  колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника

ОСОБА_4 частково задовольнити.

Апеляційну
скаргу Прокуратури Вінницької області відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду м. Вінниці від 3 листопада 2005 року змінити у
частині розміру стягнутої на користь ОСОБА_1 моральної шкоди,  збільшивши її розмір до 30 000(тридцяти
тисяч)грн.,  в іншій частині залишити
рішення суду без змій.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення.

Протягом двох
місяців з дня набрання законної сили рішення може бути оскаржено у касаційному
порядку до Верховного Суду України.