У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

5 листопада 2008
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого    Яреми А.Г.,

суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,  Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Спільного українсько-чеського підприємства товариства
з обмеженою відповідальністю    (далі -
ТОВ) “Інекон-Сервіс”, треті особи: Київський національний університет
внутрішніх справ, Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх
справ України, про визнання права власності на квартиру та за зустрічним
позовом ТОВ “Інекон-Сервіс” до ОСОБА_1, треті особи: Київський національний
університет внутрішніх справ, Головне управління внутрішніх військ Міністерства
внутрішніх справ України про визнання інвестиційного договору недійсним,
визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и л а :

У січні 2007 року
ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 18
грудня 2002 року він уклав з відповідачем інвестиційний договір, відповідно до
умов якого у повному обсязі здійснив інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1
після завершення будівництва квартири користується нею, однак ТОВ
“Інекон-Сервіс” безпідставно відмовляється виконати умови договору й оформити
необхідні документи про його право власності.

Позивач просив визнати
за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1

ТОВ
“Інекон-Сервіс” пред'явило зустрічний позов і просило визнати недійсним
інвестиційний договір від 18 грудня 2002 року та визнати за товариством право
власності на квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не вносив
інвестицій, в договорі відсутня вказівка на його ціну, тому він є неукладеним,
суперечить законодавству та підлягає визнанню недійсним.

Рішенням
Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2007 року позов ОСОБА_1
задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2008 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні
позову               ОСОБА_1 та часткове
задоволення зустрічного позову ТОВ “Інекон-Сервіс”, постановлено визнати
недійсним інвестиційний договір від 18 грудня 2002 року, укладений між ОСОБА_1
та ТОВ “Інекон-Сервіс”; у задоволенні решти позовних вимог                     ТОВ “Інекон-Сервіс”
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись
на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 і
про часткове задоволення зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того,
що відсутні правові підстави для визнання за                 ОСОБА_1 права власності на
квартиру, так як він особистих коштів згідно інвестиційного договору не
вносив,  цей договір є недійсним,
оскільки не містить вказівки на розмір інвестицій, хоча це є обов'язковою
умовою для даного виду договорів.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до статті 41 ЦК УРСР
1963 року, чинного на час укладення інвестиційного договору, угодами визнаються
дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків.

Згідно частини першої статті 1
Закону України “Про інвестиційну діяльність” інвестиціями
є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти
підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється
прибуток (доход) або досягається соціальний ефект.

Частиною першою статті 4 Закону України “Про інвестиційну діяльність” (у редакції, чинній на час
укладення договору) передбачено, що об'єктами
інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди
і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери,
цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності,
інші об'єкти власності, а також майнові права.

Суб'єктами (інвесторами і
учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи
України та іноземних держав, а також держави (частина перша статті 5 цього
Закону).

Інвестор має право володіти,
користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій відповідно
до законодавчих актів України (частина п'ята статті 7 цього ж Закону).

Відповідно до частин першої і
другої статті 9 Закону України “Про інвестиційну діяльність” основним правовим документом, який регулює взаємовідносини
між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення
договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов
господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є
виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

Згідно статті 10 Закону України “Про інвестиційну діяльність” інвестиційна
діяльність може здійснюватись за рахунок: власних фінансових ресурсів інвестора
(прибуток, амортизаційні відрахування, відшкодування збитків від аварій,
стихійного лиха, грошові нагромадження і заощадження громадян, юридичних осіб
тощо); позичкових фінансових коштів інвестора (облігаційні позики, банківські
та бюджетні кредити); залучених фінансових коштів інвестора (кошти, одержані
від продажу акцій, пайові та інші внески громадян і юридичних осіб); бюджетних
інвестиційних асигнувань; безоплатних та благодійних внесків, пожертвувань
організацій, підприємств і громадян.

Судом
першої інстанції установлено, що 18 грудня 2002 року між ОСОБА_1 та ТОВ
“Інекон-Сервіс” було укладено інвестиційний договір № 00023, відповідно до умов
якого ТОВ “Інекон-Сервіс” узяло на себе обов'язок за рахунок залучених від
ОСОБА_1 коштів проінвестувати будівництво жилого будинку № 9 (будівельна
адреса) по                       вул.
Народного ополчення у м. Києві, оформити ОСОБА_1 право власності та передати
обумовлене житло (об'єкт інвестування), ОСОБА_1 у свою чергу зобов'язався
забезпечити фінансування об'єкта інвестування та прийняти його у власність.
Додатковою угодою від 18 грудня 2002 року до договору сторони домовилися, що
об'єктом інвестування є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 площею 104, 7 кв. м. на
п'ятому поверсі, згідно доповнення до інвестиційного договору від 28 листопада
2003 року термін оформлення права власності ОСОБА_1 на квартиру встановлено не
пізніше 28 квітня 2004 року. Будинок № 7 по вул. Народного ополчення у м. Києві
прийнято в експлуатацію 30 грудня 2004 року, ОСОБА_1 видано ключі від квартири
АДРЕСА_1, він оплачує комунальні послуги та послуги охорони згідно рахунків,
які йому направляє ОСББ “Інкомсервіс”, однак ТОВ “Інекон-Сервіс” умови
інвестиційного договору не виконує, право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1
не оформляє. Згідно пункту 3.1.2 Інвестиційного договору для оформлення права
власності на квартиру ОСОБА_1 слід подати до ТОВ “Інекон-Сервіс” довідку про
інвестування 100% загальної площі конкретної квартири за договором. Така
довідка була видана ТОВ “Інекон-Сервіс” ОСОБА_1 ще при укладенні договору 18
грудня                2002 року й
підтверджує інвестування 100% загальної площі 104, 71 кв. м. квартири АДРЕСА_1
на суму 178 007 грн.

Також установлено, що ОСОБА_1
перебував на службі в Національній гвардії України й на квартирному обліку, і
хоча особисто власних коштів за договором не вносив, такі кошти на будівництво
для нього квартири були перераховані управлінням розквартирування військ та
капітального будівництва Національної гвардії України (правонаступник - Головне
управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України) на
виконання умов договору № 55 від 28 вересня 1998 року про придбання житла в
порядку пайової участі, укладеного між ЗАТ “ТММ” та управлінням, а згідно угоди
від 30 квітня 2002 року про переказ боргу саме ТОВ “Інекон-Сервіс” прийняло на
себе невиконані ЗАТ “ТММ” перед управлінням зобов'язання за договором № 55, у
тому числі щодо будівництва житла для військовослужбовців.

Крім того, судом встановлено, що на
виконання умов договору № 55 від 28 вересня 1998 року ТОВ “Інекон-Сервіс” ще 8
серпня 2003 року передало Головному управлінню внутрішніх військ Міністерства
внутрішніх справ України дві квартири, в тому числі квартиру АДРЕСА_1, й
протоколом № 6 від 1 вересня 2003 року житлово-побутової комісії Головного
управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України спірна
квартира виділена ОСОБА_1.

Головне управління внутрішніх
військ Міністерства внутрішніх справ України під час розгляду справи також не
заперечувало проти визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та
відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із
того, що відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсним
інвестиційного договору від 18 грудня 2002 року, він був укладений на виконання
договору № 55 від 28 вересня 1998 року, за взаємною згодою сторін, з метою
створення юридичних наслідків, не містить умов, які суперечать чинному законодавству,
в тому числі й Закону України “Про інвестиційну діяльність”, до
того ж виконаний інвестором, однак ТОВ “Інекон-Сервіс” безпідставно
відмовляється в свою чергу виконати умови договору й передати квартиру АДРЕСА_1
у власність ОСОБА_1

При встановлені зазначених фактів судом не
було порушено норми процесуального права, а при ухваленні рішення правильно
застосовано норми матеріального права.

Апеляційний суд помилково скасував
рішення суду першої інстанції, у порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не звернув, не навів достатніх мотивів, за
якими він вважає невірними висновки суду першої інстанції, не спростував
установлені судом першої інстанції факти про повне виконання умов інвестиційного
договору щодо проведення інвестування 100% загальної площі 104, 71 кв. м.
квартири АДРЕСА_1 на суму 178 007 грн., залишив поза увагою те, що Закон України “Про інвестиційну діяльність” (стаття
10) не обмежує здійснення інвестиційної діяльності виключно власними
фінансовими ресурсами інвестора, а Головне управління внутрішніх військ
Міністерства внутрішніх справ України, як правонаступник особи, що фактично
внесла інвестиції, не заперечувало проти визнання за ОСОБА_1 права власності на
квартиру, й безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Не зазначив апеляційний суд у
рішенні й передбачених законом підстав для визнання інвестиційного договору
недійсним, задовольнив зустрічний позов з посиланням виключно на те, що він не
містить вказівки на розмір інвестицій, проте не дав оцінки додаткам до
зазначеного договору, які є його невід'ємною частиною, а також встановленому
судом першої інстанції факту внесення коштів у сумі 178 007 грн. як 100%
інвестиції спірної квартири.

За таких обставин рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої
інстанції з підстав, передбачених статтею 339 ЦПК України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва
від 22 квітня 2008 року скасувати і залишити в силі рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 27 вересня 2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф.
Левченко

Л.М. Лихута

Л.І.
Охрімчук

Ю.Л. Сенін