Справа № 2-297 / 2008 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

16 квітня   2008 року
м. Чернігів

Чернігівський  районний суд Чернігівської  області у складі :

головуючої - судді Хоменко Л.В. ,

при
секретарях Шевкун О.Є., Грибановській В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1., представника  позивачки ОСОБА_2

представника  відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
суду   в м. Чернігові  справу за позовом ОСОБА_1до ТОВ „
Підприємства „ Босна”  про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась  до суду з позовом  до ТОВ « Підприємства „ Босна” , у якому
просить   поновити її на роботі мийником
посуду, стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі
1534 грн. 72 коп., моральну шкоду в сумі 1500 грн. Допустити негайне виконання
рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не
більше, як за один місяць. Свої вимоги мотивує тим, що з 10 червня 2007 року
працювала мийником посуду на підприємстві відповідача. 31 грудня 2007 року вона
звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Вважає
звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення за власним бажанням вона
не писала, її було звільнено без попередження та без її згоди. Зазначає, що на
день пред”явлення позову вона перебуває у вимушеному прогулі, за який
відповідач зобов”язаний виплатити середню заробітну плату. Незаконними діями
відповідача їй спричинена і моральна шкода, яка полягає в позбавленні права на
нормальне життя, що відображається на відносинах у сім”ї.

У
судовому засіданні позивачка    підтримала
позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Зазначила, що заяву про
звільнення з роботи вона не писала,  хоча згідно записів у трудовій книжці вона
звільнена за власним бажанням. Останнім її робочим днем було 27 грудня 2007
року,  а звільнена вона з роботи 31
грудня 2007 року, заробітну плату вона отримала
28 грудня 2007 року. Просила  стягнути з відповідача середню
заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також - витрати на правову
допомогу.  Стверджувала, що трудову
книжку вона отримала  25 січня 2008 року.
Пояснила, що раніше не зверталась до суду за захистом свого права через
необізнаність у законодавстві.

Представник
позивачки підтримав позовні вимоги. Вважав, що звільнення позивачки проведено
незаконно, оскільки заяви про звільнення за власним бажанням вона не писала,
тому відповідач повинен оплатити їй середню заробітну плату за час вимушеного
прогулу та поновити на роботі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала
та зазначила суду, що позивачка своєчасно отримала розрахунок та  трудову книжку. Зазначила, що 13 квітня 2007
року  між Міноборони та ТОВ „
Підприємство „ Босна” було укладено договір про закупівлю послуг з харчування
особового складу військових частин, в тому числі і А 0870, договір укладався на
підставі проведеної тендерної процедури та діяв до 31 грудня 2007 року. Тому
позивачка згідно її заяви була прийнята на роботу на визначений строк за
погодженням сторін. Визнала, що запис про звільненя з роботи позивачки за
власним бажанням зроблено помилково, у перший же робочий день після вихідних ця
помилка була виправлена - змінено підставу звільнення позивачки - закінченням
строку трудового договору, а оскільки трудова книжка була уже передана
позивачці, то підприємство відповідача позбавлене було  можливості внести зміни в трудову книжку. З
позивачкою був укладений строковий договір, тому звільнена вона на законних
підставах - по закінченню строку дії трудового договору. Про отримання
трудової  книжки позивачка відмовилась
ставити підпис,  про що було складено
акт.  Жодного разу позивачка не
зверталась до керівництва про вирішення спору, також просила до вимог позивачки
застосувати строк позовної давності, оскільки вона не навела поважної причини
пропуску цього строку. Вважала, що моральна шкода  позивачці
не заподіяна, оскільки згідно записів у трудовій книжці це її єдине
місце роботи і ніяких моральних страждань втратою роботи їй не заподіяно.

Свідок
ОСОБА_4 показала суду, що від чоловіка позивачки їй відомо, що він отримав
трудову книжку позивачки 25 січня 2008 року, але письмових підтверджень цьому
не має.

Свідок
ОСОБА_5 пояснила, що 31 січня 2007 року були святкові збори трудового
колективу, в цей же день позивачці вручили трудову книжку. Позивачка
відмовилась поставити підпис про
отримання трудової книжки,  про що
свідок доповіла керівництву та був складений відповідний акт.

Суд,
вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки та представника
відповідача, свідків, дослідивши
письмові докази у справі вважає, що позов не підлягає  задоволенню.

Судом встановлено,
що позивачка перебувала  у трудових
відносинах з відповідачем ТОВ « Підприємством „Босна” 10.06.2007 року по
31.12.2007 року працювала мийникои посуду ( а.с. 5 ).

Згідно заяви позивачки вона
просила  прийняти її на посаду кухонного
працівника строком  з 10.06.2007 року
по  31.12. 2007 року( а.с. 18). Згідно
наказу № 21-6к від 10.06.2007 року ОСОБА_1. прийнята на посаду мийника посуду в
їдальню  військової частини А- 0870 з 10
червня по 31 грудня 2007 року на підставі трудового договору з випробувальним
терміном 3 місяці, з окладом згідно штатного розпису( а.с. 19,20).

Відповідно до ст. 23 КЗпП України
трудовий договір може бути укладеним на визначений строк, встановлений за
погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли
трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з
урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів
працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Наведене
дає суду підстави дійти висновку, що з позивачкою був укладений строковий
трудовий договір.

Наказом № 122/вк від 29.12.2007 року ОСОБА_1.
звільнена з посади прибиральника службових приміщень їдальні № 1  в/ч А- 0870 31 грудня 2007 року за власним
бажанням, ст. 38 КЗпП України ( а.с. 41).

Відповідно до ст. 26 ч.1 п.2
підставою припинення трудового договору є закінчення строку ( п.2,3 ст. 23),
крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

У судовому засіданні позивачка не
заперечувала, що останнім робочим днем її було 27 грудня 2007 року, після
звільнення її з роботи трудові відносини не продовжувались, розрахунок з нею
проведено 28 грудня 2007 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що
звільнення позивачки за ст. 38 КЗпП України, як зазначено в наказі № 122/ВК від
29.12.2007 року  є безпідставним.  За ст. 38 КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, розривається з ініціативи працівника. Судом же
встановлено, що  заяви про звільнення за
власним бажанням позивачка  не
писала.  Однак, в процесі розгляду справи
судом було встановлено, що наказом № 02-ВК від 08 січня 2008 року  внесено зміни до наказу № 122 -вк від
29.12.2007 року  та звільнено ОСОБА_1. з
посади мийника посуду їдальні № 1 військової частини А- 0870 з  31 грудня 2007 року у звязку із закінченням
строку трудового договору ( п.2 ст. 36 КЗпП України).

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутись до суду  із
заявою про вирішення трудового спору   у
справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України „ Про практику розгляду судами трудових спорів” п.4  встановлено, що передбачені  ст. 228, 233 КЗпП України  строки звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому
він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк, передбачений ст.
233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від
підстав припинення трудового договору. Оскільки, при пропуску місячного та
тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску, а й усі обставини справи, права та
обов'язки сторін.

Відповідно до ч.3 ст. 235 ЗКпП України у разі визнання формулювання
причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному
законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі,
орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт) закону.

Так,
оскільки відповідачем самостійно було змінено формулювання причини звільнення
позивачки, а  порушень трудового
законодавства, які б тягнули поновлення позивачки на роботі судом не
втановлено, то суд ввжає, що вимога позивачки про поновлення її на роботі
задоволенню не підлгає за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно
до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних
прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих з”язків і
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки
судом не встановлено  порушень
законодавства про працю з боку відповідача при звільненні позивачки з
роботи,  то і вимога про відшкодування
моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Таким
чином,  розглянувши  справу в межах заявлених позовних вимог, суд
вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачці слід відмовити.

Позивачка
звільнена від сплати судового збору на користь держави відповідно до ст. 4
Декрету КМУ „ Про державне мито”, як потерпіла від ЧАЕС 4 категорії. Витрати на
інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи відповідно до ст. 88 ЦПК
України підлягають стягненню з позивачки на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.10,13,14,60,84,88,208,209,215,218 ЦПК України, ст. 23, 36, 38,  233, 235, 237-1 КЗпП України,  суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1у задоволенні
позовних вимог до ТОВ „ Підприємства „ Босна”
про поновлення на роботі мийником посуду, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу в сумі 1534 грн. 72 коп. та 1500 грн. моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
дежави  30 грн. витрат на інформаційно-
технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку.

Заява про апеляційне оскарження рішення суду може бути
подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду
Чернігівської області через Чернігівський
районний суд.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до
апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський  районний суд протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження рішення суду.

Головуюча                                       Л.В.
Хоменко