Справа № 22-987/08
Головуючий в 1 інстанції:  Іванків О.В.
Доповідач:                  Мельник Ю.М.
УХВАЛА

іменем
України

15 вересня   2008 року                                                                                            м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах  Апеляційного суду
Рівненської області в складі:

головуючого - судді:               Оніпко О.В.

суддів:                                        Хилевич С.В.,
Мельника Ю.М.,

при секретарі                            Сеньків Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення
Володимирецького районного суду від 3 червня 2008 року  у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нікчемного
правочину недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 про визнання  правочину частково недійсним

в
с т а н о в и л а:

У березні 2008
року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про
визнання недійсним правочину про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову
покликався на те, що при поділі квартири , господарських споруд та іншого майна
не було враховано інтересів неповнолітніх дітей. Із посиланням на вимоги ст. 71
ЦК України просив позов задовольнити.

ОСОБА_2 звернулася  в суд із
зустрічним позовом до  ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору про добровільний поділ   майна подружжя у частині поділу квартири АДРЕСА_1.
Обґрунтовувала свої вимоги тим, що спірна квартира є власністю сторін та їх 3-х
неповнолітніх дітей , а  тому квартира не
могла бути поділеною як майно подружжя.

Рішенням Володимирецького районного суду від  3 червня 2008 року   позовні
вимоги  ОСОБА_1 були задоволені
частково , а позовні вимоги ОСОБА_2 - повністю. Суд 1 інстанції визнав
недійсним п.1 та п.23 договору про добровільний поділ майна подружжя (
квартири) від 19 лютого 1999 року . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1
суд відмовив.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на незаконність рішення суду. Вказує,
що судом безпідставно відмовлено у задоволенні
позову про визнання недійсним договору поділу всього майна , оскільки не
враховано інтереси дітей і не було згоди органу опіки та піклування на такий
поділ майна. Також не враховано те, що двоє дітей проживають із ОСОБА_1, а  ОСОБА_2 будучи матір»ю цих дітей , про них не
піклується.

Просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_1  апеляційну скаргу підтримав  і давши
пояснення в межах її доводів , просить
рішення суду   частково скасувати та ухвалити
нове рішення ,  яким задовольнити  позов у повному обсязі.

ОСОБА_2 та її представник , будучи
належним чином повідомленими про слухання справи в суді апеляційної інстанції ,
до суду не з»явилися.

Колегія суддів , заслухавши
пояснення сторони , перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона  не
підлягає задоволенню із таких міркувань.

Із апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що ним в апеляційному
порядку  рішення суду оскаржується
частково- у частині відмови у задоволенні позову. У іншій частині рішення не
оскаржується.

Відповідно до ч.1  ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог , заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог , суд  1 інстанції прийшов до правильного висновку
про те, що  поділ майна подружжя , окрім
квартири , не порушує права та законні інтереси дітей , а тому підстав для
визнання його недійсним у суду 1 інстанції не було.

Згідно вимог ст. 22 та 29 КПШС України ( 1963 р.)  слідує, що майно , нажите під час проживання
у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки сторонами у договорі поділу майна було визначено , що майно , яке
ними було поділено є власністю подружжя ( окрім квартири )  , то неповнолітні діти не являються
власниками цього майна і  його поділом не
порушуються права та інтереси дітей.

За таких обставин у суду 1 інстанції не було правових підстав для визнання
договору поділу майна подружжя  в повному
обсязі недійсним.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вказаний договір є нікчемним  а тому недійсний із підстав, передбачених
статтями  71, 215 та 224 ЦК України (2004
р.) не спростовують висновків суду , оскільки вказані норми права не можуть
бути застосовані до договору , який був укладений у 1999 році , тобто під час
дії ЦК УРСР ( 1963 р.) , який не передбачав недійсності правочину через його
нікчемність.

З урахуванням зазначеного , колегія
суддів прийшла до висновку , що рішення суду  1 інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального
і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи
в повній мірі, висновки, яких дійшов суд, відповідають обставинам справи, а
апеляційна скарга  не спростовує правильності
висновків суду,  тому колегія суддів не
знаходить підстав для його скасування.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст.
308,  ч.1 ст. 314,  ст..315 , ст..  317 ЦПК України, колегія
суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного  суду від  3 червня 2008
року відхилити, а рішення  суду залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:                                                              Оніпко
О.В.

Судді:                                                                        Мельник
Ю.М.

Хилевич С.В.