У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 грудня 2008
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого    Яреми
А.Г.,

суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,   Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, міського комунального підприємства бюро
технічної інвентаризації м. Луганська (далі - МКП БТІ м. Луганська) про
усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, визнання недійсною
реєстрації свідоцтва про право власності на квартиру, недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом, за позовом державного підприємства
“Навчально-дослідне господарство” Луганського національного аграрного
університету ( далі - навчально-дослідне господарство) до ОСОБА_2 про визнання
недійсною реєстрації свідоцтва про право власності на квартиру, недійсним
свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_2
до навчально-дослідного господарства, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
найму жилого приміщення,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2004
року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до         ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням, посилаючись на те, що квартираАДРЕСА_1 входить
до складу відомчого житлового фонду навчально-дослідного господарства, наймач
цієї квартири ОСОБА_4. померла в лютому 2004 року, й спільним рішенням
адміністрації та профспілкового комітету підприємства від 26 квітня  2004 року зазначена квартира була виділена
для проживання їй із сім'єю, проте вселитися в квартиру вона не може, оскільки
відповідач перешкоджає цьому, погрожує фізичною розправою, замінив замки на
дверях.

Навчально-дослідне господарство пред'явило позов доОСОБА_2 про визнання
недійсною реєстрації свідоцтва про право власності на квартиру та недійсним
свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись на те, що ОСОБА_4.,
яка померла 25 лютого 2004 року, була наймачем квартири АДРЕСА_1.   22 квітня 1994 року вона одержала свідоцтво
про право власності на квартиру в порядку приватизації, а 22 лютого 1996 року
склала на користьОСОБА_2 заповіт. Після смерті ОСОБА_4.ОСОБА_2 26 серпня 2004
року одержав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру, однак
таке свідоцтвоОСОБА_2 є недійсним, оскільки ОСОБА_4. за життя не зареєструвала
в органах БТІ видане їй свідоцтво, а тому не набула права власності на квартиру
й не могла нею розпоряджатися; свідоцтво про право власності  ОСОБА_4. на квартиру було зареєстроване МКП
БТІ      м. Луганська вже після її
смерті.

Навчально-дослідне господарство просило визнати недійсною реєстрацію в
МКП БТІ            м. Луганська свідоцтва
про право власності ОСОБА_4. на квартиру АДРЕСА_1, виданого їй 22 квітня 1994
року відділом приватизації житлового фонду Луганського сільськогосподарського
інституту, а також недійсним свідоцтво про право на спадщину на зазначену
квартиру за заповітом, видане
ОСОБА_2 26 серпня 2004 року.

ОСОБА_2 звернувся
до суду із зустрічним позовом до навчально-дослідного господарства, ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору найму жилого приміщення, посилаючись на те, що
квартираАДРЕСА_1 належала ОСОБА_4. на праві власності в порядку приватизації,
після смерті ОСОБА_4. він є власником квартири в порядку спадкування за
заповітом, однак  відповідачі незаконно
розпоряджаються квартирою й 14 травня 2004 року уклали між собою договір найму
цього житла.

ОСОБА_2 просив
визнати недійсним укладений 14 травня 2004 року між навчально-дослідним
господарством та ОСОБА_1. договір найму жилого приміщення.

Під час розгляду
справи ОСОБА_1 доповнила позов і просила також визнати недійсною реєстрацію в
МКП БТІ м. Луганська свідоцтва про право власності ОСОБА_4. на
квартируАДРЕСА_1, виданого їй 22 квітня 1994 року відділом приватизації
житлового фонду Луганського сільськогосподарського інституту, а також недійсним
свідоцтво про право на спадщину на зазначену квартиру за заповітом, видане
ОСОБА_2 26 серпня 2004 року, посилаючись на те, що ОСОБА_4. за життя не
зареєструвала видане їй свідоцтво, а тому не набула права власності на неї й не
могла розпоряджатися квартирою, свідоцтво про право власності ОСОБА_4. на квартиру
було зареєстроване МКП БТІ м. Луганська вже після її смерті Крилецьким С.В., а
тому є недійсним також видане йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом
після смерті ОСОБА_4.

Рішенням
Артемівського районного суду м. Луганська від 27 квітня 2007 року в задоволенні
позовів навчально-дослідного господарства та ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний
позов задоволено і постановлено визнати недійсним договір найму
квартириАДРЕСА_1, укладений 14 травня 2004 року між навчально-дослідним
господарством та ОСОБА_1.

Рішенням
Апеляційного суду Луганської області від 21 листопада 2007 року рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову
ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову; постановлено визнати
недійсною державну реєстрацію в МКП БТІ м. Луганська свідоцтва про право
власності на квартируАДРЕСА_1, виданого ОСОБА_4. 22 квітня         1994 року відділом приватизації
житлового фонду Луганського національного аграрного університету, визнати
недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 26
серпня 2004 року Шостою державною нотаріальною конторою             м. Луганська, зобов'язатиОСОБА_2
не чинити перешкод у користуванні квартироюАДРЕСА_1.

У касаційній
скарзіОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4. з
1968 року проживала та була наймачем квартириАДРЕСА_1, зазначену квартиру було
передано їй у власність згідно Закону України “Про
приватизацію державного житлового фонду”,                 22 квітня 1994 року відділом
приватизації житлового фонду Луганського сільськогосподарського інституту
ОСОБА_4. на підставі розпорядження органу приватизації № 22 від  22 квітня 1994 року було видано свідоцтво про
право власності на житло, таке свідоцтво підписане уповноваженою особою,
відповідальною за приватизацію житлового фонду, містить інформацію про те, що
квартира зареєстрована відділом приватизації на праві приватної власності за
ОСОБА_4. та записана у реєстрову книгу за № 1/22; в МКП БТІ м. Луганська
свідоцтво про право власності на квартиру було зареєстроване 24 травня 2004
року за заявоюОСОБА_2, як спадкоємця                 ОСОБА_4.

Також установлено, що 22 лютого
1996 року ОСОБА_4. склала заповіт, за яким заповіла ОСОБА_2 квартиру, що
належить їй на праві власності, після смерті ОСОБА_4. у лютому 2004 рокуОСОБА_2
прийняв спадщину й 26 серпня 2004 року одержав свідоцтво про право на спадщину
за заповітом на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1, а  27 серпня 2004 року зареєстрував своє право
власності в МКП БТІ   м. Луганська.

Крім того установлено, що на запит
навчально-дослідного господарства МКП БТІ
м. Луганська надало довідку від 11 травня 2004 року про те, що квартира
АДРЕСА_1на праві власності належить ОСОБА_4., однак навчально-дослідне
господарство такі обставини не взяло до уваги й 14 травня 2004 року уклало з
ОСОБА_1. договір найму цього житла.

Відмовляючи у задоволенні позовів
навчально-дослідного господарства та ОСОБА_1 і задовольняючи зустрічний позов,
суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4. за життя приватизувала
квартируАДРЕСА_1, набула права власності на неї ще в 1994 році згідно із Законом України “Про приватизацію державного житлового фонду”, до
дня смерті в лютому 2004 року вона не втратила права власності на квартиру й
правомірно розпорядилася нею, склавши заповіт на користьОСОБА_2, цей заповіт не
скасовано й не визнано недійсним, іОСОБА_2 законно прийняв спадщину, а той
факт, що спадкодавець особисто не зареєструвала свідоцтво про право власності
на квартиру в органах БТІ у 2004 році, не є підставою для визнання його
недійсним.

Ухвалюючи рішення, суд також
урахував, що сторонами не заперечується факт приватизації ОСОБА_4. квартири та
видачі їй в 1994 році свідоцтва про право власності.

При встановленні зазначених фактів судом не було
порушено норм цивільного процесуального закону, правильно було застосовано
норми матеріального права.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_1 і відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того, що квартираАДРЕСА_1 є
відомчим житлом навчально-дослідного
господарства, в матеріалах справи відсутні належні докази того, що
квартира у встановленому законом порядку була приватизована ОСОБА_4., оскільки
відсутні відомості про прийняття рішення про приватизацію квартири і суду
надані лише ксерокопії свідоцтва про право власності ОСОБА_4. на спірну
квартиру, а тому йОСОБА_2 не набув права власності на квартиру, натомість
ОСОБА_1 має право користуватися житлом відповідно до статті 52 ЖК України.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно частин третьої,
четвертої та п'ятої статті 8 Закону України “Про приватизацію державного
житлового фонду” передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється
на підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність
громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально
створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою,
безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього
Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру
(будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує
нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 12 цього Закону власник
приватизованого житла має право розпорядитися квартирою
(будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати
в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не
заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла
регулюється цивільним законодавством України.

Нормами ЦК УРСР 1963 року не було
передбачено такої виключної підстави для виникнення у фізичної особи права
власності на нерухоме майно як обов'язкова державна реєстрація права власності.

Апеляційний суд помилково скасував зазначене рішення, у
порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України не навів достатніх мотивів, за
якими він вважає невірними висновки суду першої інстанції, не встановив та не
зазначив у рішенні які докази судом першої інстанції були досліджені з
порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, при ухваленні рішення узяв до уваги ті ж факти, що установлені
судом першої інстанції, при цьому дав їм власну оцінку, але не звернув уваги на
те, що сторони визнали факт приватизації ОСОБА_4. квартири і не оспорювали видане
їй у 1994 році свідоцтво про право власності на житло, а тому безпідставно
задовольнив позов ОСОБА_1 та відмовив у задоволенні зустрічного позову.

За таких обставин рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої
інстанції з підстав, передбачених статтею 339 ЦПК України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду
Луганської області від 21 листопада 2007 року скасувати і залишити в силі
рішення Артемівського районного суду м. Луганська від 27 квітня                2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М.
Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л.
Сенін