Справа №2-1242/08 /2008
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

29 вересня 2008 року  Орджонікідзевський
районний  суд м.Харкова в складі:
головуючого - судді Бабенко Ю.П., при секретарі - Курінному Д.О., за участю
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,ОСОБА_4, ОСОБА_3,
про визнання права власності на кімнату,
-

УСТАНОВИВ :

Позивач та
його представник просять суд визнати за ОСОБА_6 право власності на кімнату
АДРЕСА_1 посилаючись на те, що 15.04.2005 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 було
укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_8 отримав 20 000 грн., які
не повернув до 15.02.2007 року, а тому, відповідно до п.3.2 вказаного договору
ОСОБА_6 має право визнати за собою право власності на вказану кімнату.

ОСОБА_8 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.26). Після його смерті його правонаступником є ОСОБА_7, яка
прийняла спадщину. ОСОБА_7 була залучена до участі у справі як відповідачка та
надала суду заяву про те, що просить розглядати справу без її участі, за участю
її представника ОСОБА_2 Представник ОСОБА_2 проти позову заперечувала
посилаючись на те, що договір позики ОСОБА_8 не укладав і гроші за договором не
отримував. Також посилається на те, що договір застави спірної кімнати не
укладався, що за договором позики можуть заявлятися лише вимоги про передачу
предмета позики, а не іншого майна.

ОСОБА_3,
ОСОБА_4, їх представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали посилаючись на те, що
вони 22.09.2007 року придбали вказану кімнату в ОСОБА_6 по договору
купівлі-продажу. Стосовно договору позики між
ОСОБА_6 і ОСОБА_8 їм нічого не відомо.

Судом
встановлено наступне.

Відповідно до
договору грошової позики від 15.04.2005 року (а.с.4), ОСОБА_6 передав ОСОБА_8
20 000 гривень, а останній зобов'язався повернути позикодавцю цю ж суму грошей
до 15.02.2007 року. Пунктом 3.2 вказаного договору передбачено, що в разі не
повернення позики в вказаний строк, позикодавець має право звернути стягнення
на нерухоме майно позичальника, а саме на кімнату АДРЕСА_1, визнав за собою
право власності  на вказане майно в
судовому порядку.

ОСОБА_8 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.26). Після його смерті його правонаступником є ОСОБА_7, яка
прийняла спадщину. Її представник ОСОБА_2 не визнає факт укладення вказаного
договору, факт отримання грошей по договору. Позов про визнання вказаного
договору недійсним до суду не подавався, бо як пояснила представник ОСОБА_2,
такий позов буде заявлено тоді, коли буде розглядатися позов про стягнення
грошових коштів за договором позики.
Враховуючи викладене, предметом розгляду суду на цей час не є питання
про визнання договору недійсним.

Відповідно до
ст.1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона  передає у власність другій стороні  грошові кошти, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.  Тобто, за договором позики, в разі
невиконання зобов'язання про повернення грошових коштів, не можна вимагати
повернення замість грошей нерухомого майна.

Зважаючи на
те, що позивач просить стягнути за невиконання грошового зобов'язання по
договору позики саме нерухоме майно, визнавши за ним право власності на це
майно, то такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, як такі, що не
відповідають вимогам закону.

Крім того,
згідно  глави 49 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання за договором може забезпечуватися заставою. Статтею 577
Цивільного Кодексу України визначено, що договір застави, якщо предметом
застави є нерухоме майно, підлягає нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації. ОСОБА_6 і ОСОБА_8 не укладали між собою договір застави, не
посвідчували його нотаріально, не реєстрували його, а тому за вказаними
правовідносинами відсутнє таке забезпечення виконання зобов'язань, як застава.
Вказані висновки суду також свідчать про відсутність підстав для задоволення
позову, а тому суд в позові відмовляє.

Аналіз пункту
3.2 вказаного вище договору свідчить про те, що в разі невиконання зобов'язань
по договору позикодавець лише має право звернутися до суду з вимогою про
звернення стягнення  на нерухоме майно
позичальника в рахунок боргу. Тобто, сутність цих обставин слід розуміти так,
що в разі стягнення судом боргу з позичальника на користь позикодавця, можливо
звернути стягнення на нерухоме майно позичальника в стадії виконання судового
рішення, яким стягнуто грошову суму.
Така можливість передбачена і законодавством, навіть якщо б сторони і не
передбачили цього в договорі. Як альтернативний вид звернення стягнення на
майно, сторони передбачили не реалізацію нерухомого майна, а передачу його у
власність. Зважаючи на викладене, відсутні підстави для визнання права
власності на спірну кімнату за позивачем в разі не повернення грошей по
договору позики. Тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 215 ЦПК
України, ст.ст. 202, 203, 209, 509,  526,
546-548,572-593, 626, 637, 1046-1052 Цивільного кодексу України, - суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_7,ОСОБА_4, ОСОБА_3, про визнання права власності на кімнату АДРЕСА_1, -
ВІДМОВИТИ.

Заява про апеляційне оскарження  рішення суду може бути подана в апеляційний
суд Харківської області через Орджонікідзевський районний суд м.Харкова
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення. Апеляційна скарга на рішення
суду може бути подана в тому ж порядку протягом 20 днів  після подання заяви про апеляційне
оскарження.

СУДДЯ: