У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

4 червня 2008 року                                                                                      м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Григор'євої
Л.І.,

суддів:                       Косенка
В.Й.,                                 Гуменюка
В.І.,

Балюка М.І.,                                   Данчука
В.Г., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5до ОСОБА_6про знесення самочинно
збудованих споруд та за зустрічним позовом ОСОБА_6до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Ужгородська міська рада, про визнання права
власності на гараж з прибудованою до нього майстернею, за касаційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 9 серпня 2007 року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 15 листопада 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2004 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_4 звернулися в суд із вищезазначеним позовом до ОСОБА_6, мотивуючи свої
позовні вимоги тим, що позивачі є власниками АДРЕСА_1 Біля вказаного будинку
ОСОБА_6 самовільно встановила гараж та прибудувала до нього майстерню з ремонту
взуття, яка функціонує на основі патенту приватного підприємця.

У серпні 2004 року ОСОБА_6 звернулася в суд із зустрічним
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання за нею
права власності на гараж і відділену в ньому майстерню, що знаходиться на
прибудинковій території будинку на АДРЕСА_1, мотивуючи свої позовні вимоги тим,
що вона ще в 1986 році встановила у дворі спільного користування металевий
гараж на підставі дозволу управління головного архітектора виконавчому комітету
Ужгородської міської ради від 10 лютого 1986 року № 36 та відповідного дозволу
житлово-експлуатаційного об'єднання від 20 липня 1986 року № 157.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 9 серпня
2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області
від 15 листопада 2007 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано
право власності ОСОБА_6 на гараж та відокремлену майстерню, що знаходяться на
прибудинковій території по АДРЕСА_1.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 подали до Верховного Суду України касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права,
просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий
розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_6, з
чим погодився й апеляційний суд, суд першої інстанції виходив із того, що,
ОСОБА_6 у 1994 році приватизувала квартиру № 2 у АДРЕСА_1в          м. Ужгороді разом із допоміжними
спорудами до неї. Ця обставина стверджується її свідоцтвом і технічним
паспортом, який є складовою частиною свідоцтва, згідно з якими у власності
ОСОБА_6 знаходиться вищевказана приватизована квартира і гаражне приміщення,
указане в технічному паспорті під літерою “Г” як гараж квартири № 2 (т. 1 а.с.
8, 9).  Власником земельної ділянки -
Ужгородською міською радою, як і користувачем - ЖЄУ № 4 м. Ужгорода - претензій
до зведення ОСОБА_6 і приватизації нею гаража не пред'являлося.

Проте з такими висновками погодитися не можна, оскільки суди дійшли їх без
повного, всебічного та об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три
роки.

За правилами ст. 80 ЦК УРСР 1963
року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Проте суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, належно ці
обставини не перевірив і  не врахував їх
при ухваленні рішення.

Згідно зі ст. ст. 38, 39, 40 Земельного Кодексу України
до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах
населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови,
громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови
здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої
містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням
державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність
або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм,
визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть
набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за
цивільно-правовими угодами.

Згідно зі ст. 24 Закону України від 20 квітня 2000 року “Про планування і
забудову територій”  фізичні та юридичні
особи, які мають намір здійснити будівництво на земельних ділянках, що належать
їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати дозвіл від
виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської державної адміністрації
(у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами) дозвіл на
будівництво об'єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво). В разі
прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної
ділянки з земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта
містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, дане рішення
одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта. Дозвіл на будівництво дає
право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення
проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних
робіт у порядку, визначеному законом.

Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо
відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним
будівельним нормам, місцевим правилам забудови.

Оскільки судами допущені порушення норм
матеріального та  процесуального права, що
призвело до ухвалення  помилкових рішень,
судові рішення в порядку  ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 серпня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2007 року скасувати, а
справу  передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                               Л.І. Григор'єва

Судді:                                                                       В.Й.
Косенко

М.І. Балюк

В.І. Гуменюк

В.Г.
Данчук