АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22 -33 / 08                               Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2008 року                                                                                                              м.
Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:              Приймака В.М.

Суддів:                          Подліянової Г.С. Спас
О.В.

При
секретарі:              Буримі В.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2005 року

по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення в регресному порядку боргу
по солідарному зобов'язанню, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2004 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення в регресному порядку боргу
по солідарному зобов'язанню.

В позові
посилався на те, що за домовленістю з ОСОБА_2 20.11.2001 року вони придбали у ЗAT "Запоріжжяводбуд"
у рівних долях 11100 частин комплексу
будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці Василівської міської
ради Запорізької області вартістю 80 000
грн. , про що уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу.
Пунктом 5 вказаного договору покупці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов'язались внести на
рахунок продавця грошові кошти за придбаний комплекс будівель до 30.11.2001
року 40 000  грн.  та до 20.12.2001 року - 40 000  грн.
Вказані кошти згідно платіжним дорученням № 314830 від 27.11.2001 року
та № 490860 від 27.12.2001 року позивач перерахував продавцю, тобто самостійно
виконав взаємні з відповідачем обов'язки.

Відповідач
в односторонньому порядку відмовився від виконання солідарних зобов'язань по
договору купівлі-продажу, тому позивач звернувся з позовною заявою про
стягнення з ОСОБА_2 на свою користь 40 000
грн. , витрати на адвоката в розмірі 2 000  грн. , судовий збір в розмірі 400  грн.

Рішенням
Василівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2005 року в
задоволені позову відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Запорізької області від 11
жовтня 2005 року
рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено по справі нове рішення, яким
позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 40
000  грн. , 400  грн.
витрат по сплаті держмита, судовий збір в розмірі 200  грн. , витрати на юридичні послуги в розмірі 2 000  грн.

2

Ухвалою
апеляційного суду Одеської області від 27
вересня 2007 року
рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2005 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду у зв'язку з тим, що суд
апеляційної інстанції не перевірив, чи являються сторони на момент розгляду
справи суб'єктами підприємницької діяльності, що може вплинути на підсудність
справи.

В
апеляційній скарзі на рішення Василівського районного суду Запорізької області
від 01 червня 2005 року ОСОБА_1
просив скасувати вказане рішення, як таке, що ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права та ухвалити по справі нове рішення про
задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши
суддю-доповідача, учасників процесу, вивчавши матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно
зі ст.. 309 ЦПК
України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які
суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального
права.

Апеляційним
судом не встановлені правовідносини відносно того, що розгляд даної справи
відноситься до компетенції господарського суду, тому колегія прийшла до
переконання, що справу слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи
у задоволені позову позивачу ОСОБА_1 про стягнення в регресному порядку боргу
по солідарному зобов'язанню, районний суд виходив з того, що у ОСОБА_1 з
відповідачем не виникло солідарного зобов'язання про сплаті грошових коштів при
укладені договору купівлі-продажу від 20.11.2001
року, у зв'язку з тим, що вони не були зазначені в договорі і не
встановлені діючим на той момент законодавством, тому останній не зобов'язаний
повертати позивачеві сплачені ним кошти.

З таким
висновком суду першої інстанції колегія погодитися не може, оскільки він не
відповідає вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Згідно
зі ст.. 112 ЦК України ( в редакції 1963 року), який діяв
на час виникнення спірних правовідносин майно, що є у власності двох або більше
осіб ( співвласників),
належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

З
договору купівлі-продажу від 20.11.
2001 року вбачається, що ЗАТ «Запоріжжяводбуд»
продало, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 купили 11100
частин комплексу будівель куди входить: матеріальний склад літ. « К -1» загальною площею
426, 1кв.м., площею забудови -
466, 8 кв.м.. частини огорожі 2 № 1» - 40 кв.м.. частини замощення «1» - 3700
кв.м., які знаходяться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці Василівської міської
ради Запорізької області і останні, як зазначено у п. 5 цього договору,
зобов'язуються внести на рахунок продавця 80 000  грн.  у
такому порядку 40000  грн.  до 30.11.2001 року та 40000  грн.
до 20.11.2001 року ( а.с. 4). Тобто, об'єкт нерухомості належить
позивачу і відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Відповідно
до ст.. 173 ЦК України ( в редакції 1963 року) якщо в зобов'язанні беруть
участь кілька кредиторів або кілька боржників, то кожний із кредиторів має
право вимагати виконання, а кожний з боржників повинен виконати зобов'язання в
рівній частці з іншими, якщо інше не випливає з закону або договору.

В
договорі купівлі-продажу від 20.11.
2001 року відсутні вказівки на конкретного платника, тобто зобов'язання виникли
в рівних частках для обох боржників.

Відповідно
до вимог ст.. ст..
161-163 ЦК України (
в редакції 1963 року)
всі зобов'язання повинні виконуватися в строки, зазначені в договорі, при цьому
не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань.

3

З
матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 відмовився від виконання
взятих зобов'язань.

Відповідно
до ст.. ст.. 174, ЦК України (в редакції 1963 року) солідарний
обов'язок виникає у випадках, передбачених договором або законом, зокрема у
разі неподільності предмета зобов'язання.

При
тому, що слова в договорі купівлі-продажу від 20.11.2001 року «
солідарні зобов'язання» не вказані, однак на думку колегії, солідарний
обов'язок по погашенні заборгованості витікає із умов договору, а саме, у
зв'язку з відсутністю вказівки на конкретного платника по договору, а також у
зв'язку з тим, що придбаний об'єкт нерухомості перейшов у власність, як
позивача так і відповідача на праві спільної власності без визначення
конкретної долі, тобто неподільний об'єкт зобов'язань.

Відповідно
до ст.. 175 ЦК України(
в редакції 1963 року)
боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право зворотної вимоги ( регрес) до
кожного з решти боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором.

З
матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 виконав солідарний обов'язок сторін,
самостійно перерахував усю грошову суму - 80 000  грн.
частинами продавцю об'єкта нерухомості, про що свідчить платіжне
доручення № 314830 від 27.11.2001 року та № 490860 від 27.12.2001 року, від
19.02.2002 року ( а.с. 5-6), що також не заперечувалося відповідачем ОСОБА_2,
як в судовому засіданні суду першої так і апеляційної інстанції.

У
зв'язку з чим позивач має право зворотної вимоги про повернення відповідачем
йому рівної частки виконання солідарного зобов'язання у сумі 40 000  грн.

Зазначеним
обставинам суд першої інстанції належної оцінки не дав.

Доводи
відповідача про те, що у нього з позивачем був один банківський рахунок з якого
були перераховані кошти в сумі 80
000  грн.
продавцю об'экта нерухомості,
не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не підтверджуються матеріалами
справи.

За таких
обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про
стягнення 40 000  грн.
боргу по солідарному зобов'язанню підлягають задоволенню в повному
обсязі, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову
скасуванню, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним
обставинам справи.

Згідно
зі ст.. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З
матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду було сплачено 400  грн.
державного мита, 200  грн.  при подачі апеляційної скарги (а.с. а.с. 2,
99), а також 2000  грн. , пов'язані з
оплатою допомоги адвоката, який приймав участь у справі, що складає 5% від
задоволеної частини позовних вимог, що відповідно до ст.. 76 ЦПК України ( в
редакції 1963 року) підлягають стягненню з відповідача.

Беручи
до уваги наведене, доводи апеляційної скарги можна визнати переконливими і
обґрунтованими.

Оскільки по
справі не треба витребувати нові докази, то є умови для винесення нового
рішення.

Керуючись ст.
ст. 303, 307, 309, 313,
314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Василівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2005 року по цій
справі скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту: « Позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення в регресному порядку боргу по солідарному зобов'язанню - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на

4

користь ОСОБА_1 40
000  грн., 400  грн.  витрат по сплаті держмита, 200  грн.  по
сплаті судового збору і 2000
грн.
витрат по оплаті допомоги адвоката».

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня
набрання законної сили до суду касаційної інстанції.