Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К
Р А  Ї Н И

18 грудня 2008 року
місто Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.

суддів Демянчук С.В., Хилевича
С.В.

з участю секретаря
судового засідання Колесової Л.В.,

сторін та
їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду
в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 29 вересня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус
Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 29 вересня 2008 року ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, який 4 лютого 2004 року був укладений між покійною тіткою позивачки
ОСОБА_4 і відповідачкою у справі.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 посилалася на
те, що нею був заявлений позов про визнання спірного договору дарування
недійсним з тих підстав, що він був удаваним правочином (ст. 235 ЦК України),
який приховував іншу угоду - договір довічного утримання, що насправді був
укладений між ОСОБА_4 і відповідачкою у справі. Юридичному оформленню угоди
ОСОБА_4 не придала значення, оскільки її цікавили умови виконання відповідачкою
саме договору довічного утримання. Позовних вимог іншого характеру, а саме -
про визнання спірного договору дарування недійсним з тих підстав, що він був
укладений ОСОБА_4. внаслідок помилки (ст. 229ЦК України) - нею не заявлялося. А
тому у суду першої інстанції не було підстав виходити за межі заявлених нею
позовних вимог та відмовляти їй у задоволенні позову з підстав, на які вона не
покликалася.

Вона не є представником покійної ОСОБА_4, як це помилково вважав місцевий
суд, а є її спадкоємцем як племінниця після смерті своєї покійної матері за
правом представлення ( ч. 3 ст. 1266 ЦК України).

Обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду від 15.02.2007 року у
справі за її попереднім позовом про визнання спірного договору дарування
недійсним, нею не оспорювалося, оскільки нею був заявлений новий позов про
визнання цього договору дарування недійсним з інших правових підстав. Суд
безмотивно відхилив показання її свідків та поклав в основу ухваленого рішення
показання свідків з боку відповідачки, а також безпідставно відхилив усі
заявлені нею клопотання у справі.

Посилаючись на ці обставини та на допущені судом першої інстанції порушення
норм матеріального і процесуального права, позивачка просила апеляційний суд
рішення місцевого суду скасувати й ухвалити у справі нове рішення про
задоволення її позову. Крім того, просила апеляційний суд накласти арешт на
спірну квартиру.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі
апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Судом  встановлено,
що 4 лютого 2004 року тітка позивачки ОСОБА_4 подарувала свою двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
ОСОБА_1 претендує на спірну квартиру як спадкоємниця за правом
представлення.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюючи зазначений вище договір
дарування, позивачка ОСОБА_1 свій позов обґрунтовувала посиланнями на ст. 235
ЦК України, яка регулює правовий інститут удаваного правочину. Позовних заяв у
письмовій формі іншого характеру в порядку, що визначений ст.ст. 118, 119, ч. 2
ст. 173 ЦПК України, у справі нею не подавалося.

Суд же, відмовляючи позивачці у позові, виходив з того, що ОСОБА_1 ставила
питання про визнання спірного договору дарування недійсним з тих підстав, що
він був укладений ОСОБА_4. внаслідок помилки, що не відповідає матеріалам
справи. Цим самим суд першої інстанції вийшов за межі заявлених ОСОБА_1
позовних вимог, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства,
передбаченого ст. 11 ЦПК України.

З урахуванням викладеного ухвалене ним рішення підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір сторін, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна  сторона
зобов'язана  довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх  вимог  і
заперечень,  крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників
застосовуються правила про той правочин, який сторони мали на увазі (який
приховали). Суб*єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з
метою приховати інший правочин повинен довести, що правочин укладений з такою
метою.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка не брала участі та не була
присутньою при укладенні оспорюваного нею правочину. Відповідачка, на користь
якої був укладений договір дарування, його удаваність заперечує.

Тому у зв*язку з цим доводи ОСОБА_1 про удаваність договору дарування, який
4 лютого 2004 року її покійна тітка ОСОБА_4 уклала з відповідачкою у справі
ОСОБА_2, а також про те, що насправді сторони цієї угоди мали на увазі не
договір дарування, а договір довічного утримання, є непереконливими.

Крім того, доводи позивачки про удаваність спірної угоди у даній справі
спростовуються юридичними фактами, які встановлені рішенням Апеляційного суду
від 15.02.2007 року, яке набрало законної сили (а. с. 27).

Більше того, як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд визнати
спірний договір дарування (який вважала удаваним) недійсним, незважаючи на те,
що законом не передбачена недійсність удаваного правочину. Закон лише
передбачає застосувати до таких відносин сторін норми, що регулюють той
правочин, який вони дійсно мали на увазі.

Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником нерухомого майна,
переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст.
334 цього Кодексу, тобто з моменту його державної реєстрації.

Таку державну реєстрацію подарованої спірної квартири відповідачка
здійснила  2 листопада 2005 року, про що
зазначено в рішенні Апеляційного суду від 15.02.2007 року, яке набрало законної
сили, та підтверджено матеріалами даної справи (а. с. 7, 27).

Тому, навіть якщо б позовні вимоги позивачки про удаваність спірного
правочину, який був укладений її тіткою ОСОБА_4. з відповідачкою ОСОБА_2, були
обгрунтованими і підлягали задоволенню, відповідачка все одно залишилася б власником
спірної квартири відповідно до правил, що встановлені ст.ст. 748 і 334 ЦК
України.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачкою не подано суду достовірних,
переконливих і беззаперечних доказів, відповідно до яких спірний договір
дарування підлягав би визнанню недійсним, її позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 235, 334, 748 ЦК України,
ст.ст. 10, 60, 303, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 29 вересня 2008 року скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні її позову до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, який 4 лютого 2004 року був укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2,
відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного
Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: