Справа № 22ц-1319/2008                         Головуючий у 1 інстанції
Категорія - цивільна                                Доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К
Р А Ї Н И

14 серпня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської
області у складі:

головуючого-судді

Горобець Т.В..

суддів:

Губар В.С., Редьки А.Г.,

при секретарях:

Коваленко Ю.В., Пільгуй Н.В.

За участю:

Представника позивача ОСОБА_3, представника
Міністерства траспорту та зв”язку України Журбенка М.О., представників
державного підприємства міжнародний аеропорт „Бориспіль” Дзюбенка С.М. та ОСОБА_4, яка також  є представником  ОСОБА_1 і Міністерства транспорту та
зв”язку України,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами
Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного підприємства
„Міжнародний аеропорт „Бориспіль”, ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 18 червня 2008 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Міністерства транспорту та зв'язку України про поновлення на роботі, скасування
наказу про звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2008 року ОСОБА_2звернувся в
суд з позовом до Міністерства транспорту та зв'язку України та  просив поновити його на посаді керівника
Державного підприємства Міжнародний аеропорт „Бориспіль”, визнати незаконним та
скасувати наказ Міністерства транспорту та зв'язку України від 12 березня 2008
року і стягнути з Міністерства транспорту та зв'язку України на його
користь  заробітну плату за час
вимушеного прогулу.

Свої
вимоги позивач  обґрунтовував тим,
що  відповідно до контракту № 1-1 від
03.10.2007 року,  укладеного між ним
та  Міністерством транспорту та зв'язку
України, він був призначений на посаду
директора Державного підприємства „Міжнародний аеропорт „Бориспіль”  на термін
до 2 жовтня 2012 року.

Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 12 березня 2008
року   позивач  звільнений з посади директора Державного
підприємства „Міжнародний аеропорт „Бориспіль” на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП
України з достроковим розірванням контракту у зв”язку з поновленням на роботі
працівника, який раніше виконував цю роботу.

Оскаржуваний наказ ОСОБА_2вважає  незаконним,
оскільки його звільнення  не було
погоджено з віце-прем”єр-міністром України,
як це передбачено  Положенням  про Міністерство транспорту та зв'язку України”,
затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2006 року №
789.   Відповідно до п. 27 Контракту від
03 жовтня 2007 року, укладеного між ним та Міністерством транспорту та зв'язку
України, директор може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з
ініціативи Міністерства транспорту та зв'язку України  до закінчення терміну його дії в разі
попередньої   згоди Першого
віце-прем'єр-міністра України, голови Київської обласної державної
адміністрації та ради трудового колективу Державного підприємства Міжнародний
аеропорт „Бориспіль”, але ці умови дострокового розірвання контракту за
ініціативою роботодавця  також
відповідачем дотримані не були. Окрім того, як вказує позивач, його звільнення
відбулось в період його захворювання, що підтверджується листком
непрацездатності.

Рішенням Деснянського районного суду м.
Чернігова від 18 червня 2008 року  позов
задоволено: ОСОБА_2 поновлено на  посаді
директора Державного підприємства „Міжнародний аеропорт „Бориспіль”; визнано
незаконним та скасовано наказ Міністерства транспорту та зв'язку України від 12
березня 2008 року № 280; стягнуто з Міністерства транспорту та зв'язку України
на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу,  починаючи з 12 березня 2008 року та судові
витрати.

В апеляційних   скаргах
Міністерство транспорту та зв'язку України, Міжнародний аеропорт
„Бориспіль”, ОСОБА_1 просили  скасувати
рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2008 року та
ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову, посилаючись
на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального
права,  неповне  з'ясовання
обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що суд першої інстанції
невірно дійшов до висновку про те, що контракт, укладений між позивачем та
відповідачем можливо припинити  лише за
погодженням з віце-прем'єр-міністром України та за попередньої згоди Першого
віце-прем'єр-міністра України, голови Київської обласної державної
адміністрації та ради трудового колективу підприємства. На думку апелянтів,
зазначений висновок суду суперечить  ст.
6 Закону України „Про управління об'єктами державної власності”, якою
передбачено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них
завдань укладають і розривають контракти з керівниками державних підприємств та
здійснюють контроль за їх виконанням. Апелянти зазначають, що в п. 27 контракту
визначено вичерпний перелік підстав, за яких контракт може бути розірвано за
попереднім погодженням, серед яких відсутня така підстава як поновлення на
роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, а отже положення контракту
щодо попереднього погодження його розірвання стосується лише тих випадків
розірвання контракту, які прямо передбачені п. 27 контракту.

Апелянти заперечують висновок суду першої
інстанції про звільнення позивача  в
період тимчасової непрацездатності, оскільки наказом Міністерства транспорту та
зв'язку України від 8 травня 2008 року № 519
змінено наказ № 280 від 12.03.08. і визначено, що днем звільнення
ОСОБА_2 буде перший робочий день після закінчення його тимчасової
непрацездатності.

Апелянти
наголошують, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального
права не допитав  ОСОБА_2 як свідка, що
призвело до неповного з'ясування обставин справи

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,  дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд
приходить до наступних  висновків.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що  відповідно до ст.21 КЗпП
України контракт є особливою формою трудового договору. Звільнення працівника з
підстав, передбачених п.6 ст.40 КЗпП України,
допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу
роботу. Звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності з
ініціативи  власника або уповноваженого
ним органу чинним трудовим законодавством не допускається.

Суд визнав звільнення позивача  незаконним,
зважаючи, що відповідно до п. 27 Контракту від 3 жовтня 2007 року
директор може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з ініціативи
Міністерства транспорту та зв'язку України
лише за наявності  попередньої
згоди Першого віце-прем'єр-міністра України, голови Київської обласної
державної адміністрації та ради трудового колективу Державного підприємства
„Міжнародний аеропорт „Бориспіль”, а такі погодження звільнення  були відсутні. Суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що відповідачем не надано доказів пропозицій позивачеві іншої
роботи, а звільнення ОСОБА_2 з 12 березня 2008 року  відбулось в період його непрацездатності, що
підтверджується  листком  непрацездатності, виданим позивачеві  11 березня 2008 року  Бориспільською ЦРЛ.

Проте,  з такими висновками  суду першої інстанції не погоджується
апеляційний суд, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст.213, 214 ЦПК України рішення суду  повинно бути законним і обгрунтованим.  Обгрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно
з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому
засіданні. При ухваленні рішення суд з”ясовує наявність  обставин, якими обгрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявність інших
фактичних  даних, які мають значення для
вирішення справи, а також доказів на їх підтвердження; правовідносин, які
випливають із встановлених обставин; правових норм, які регулюють ці
правовідносини.

В порушення зазначених вимог процесуального закону, суд першої
інстанції   неповністю з”ясував
обставини, які мають значення для справи,
внаслідок чого неправильно визначив правовідносини, які існують між
сторонами і їм дана невірна юридична оцінка.

Відповідно п.п.1,2 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції  і
ухвалення  нового рішення або зміни
рішення є неповне з”ясування  обставин,
що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими.

Апеляційним судом встановлено, що   Міністерством  транспорту та зв”зку України  із ОСОБА_2 укладено  контракт, який, відповідно до ст.21 КЗпП
України, є особливою формою трудового договору (а.с.6-14).

Наказом Міністерства транспорту і зв”язку України № 280 від
12.03.08.  ОСОБА_2 було звільнено  з посади директора державного підприємства
Міжнародний аеропорт „Бориспіль” з 12 березня 2008 року на підставі п.6 ст.40
КЗпП України  у зв”язку з поновленням на
роботі на посаді Генерального директора цього підприємства ОСОБА_2 Пунктом 3.1.
зазначеного  наказу  було передбачено проведення необхідних
розрахунків із ОСОБА_2 відповідно до законодавства та умов контракту, а пунктом
3.2.  передбачено забезпечення  ознайомлення ОСОБА_2 з цим наказом під
особистий підпис.

Апеляційним судом встановлено,  що  11
березня 2008 року ОСОБА_2 був виданий листок непрацездатності (а.с.18),  а тому
Міністерством транспорту та зв”язку України  08 травня
2008 року виданий  наказ № 519 (а.с.56),  відповідно до якого питання звільнення
ОСОБА_2  ставиться в залежність від
відновлення його працездатності, а саме:
пунктом 1   змінено дату
звільнення ОСОБА_2 без її конкретного визначення;   пунктом 2 визначено вважати ОСОБА_2
звільненим з посади  директора  з першого робочого дня  після закінчення періоду його тимчасової
непрацездатності;  пунктом 3.1
передбачено проведення необхідних розрахунків із ОСОБА_2  відповідно до законодавства та умов
контракту, а пунктом  3.2. передбачено
ознайомлення ОСОБА_2 з цим наказом під особистий підпис.  Отже,
наказом  № 519 від 08.05.08.  була припинена дія оскаржуваного наказу  № 280 від 12 березня 2008 року щодо
звільнення ОСОБА_2 з посади директора державного підприємства Міжнародний
аеропорт „Бориспіль”.

Також з пояснень представника відповідача та з наявних у справі
доказів  апеляційним судом  встановлено, що на день розгляду справи у суді  ОСОБА_2з роботи не звільнений (а.с.75, 4,
6-14, 18, 56, 138-157).

Передбачені при звільнені кошти позивачеві
не нараховувались і  розрахунок  відповідно до ст.116 КЗпП з позивачем не
здійснювався.  Згідно трудової книжки та   табелів обліку робочого часу за
березень-липень 2008 року (а.с.151, 152-156), вбачається,  що позивач
продовжує значитись у державному підприємстві Міжнародний  аеропорт „Бориспіль”  на посаді директора і де обліковуються дні
його  непрацездатності з 11 березня 2008
року. Листок непрацездатності  з
визначеною датою виходу на роботу ОСОБА_2 на підприємство не зданий (а.с.138).

З пояснень представника позивача в
апеляційному суді  встановлено,  що після захворювання ОСОБА_2 до роботи не
приступав і стан його здоров”я на даний час незадовільний.

На підставі досліджених доказів,
наявних у справі, апеляційний суд приходить до висновку, що звільнення позивача
в період його непрацездатності, а саме з 12.03.08.,  з посади директора державного підприємства
Міжнародний аеропорт”Бориспіль” не проведено,
на даний час трудові правовідносини між позивачем та Міністерством транспорту
та зв”язку України  продовжують  існувати.
Передбачені законом підстави  для
задоволення позову ОСОБА_2  відсутні.
Зазначені обставини  не були взяті до
уваги та не досліджувались  судом першої
інстанції, який безпідставно визнав доведеним незаконне звільнення ОСОБА_2  з займаної посади,  що призвело до ухвалення помилкового рішення
про поновлення його на роботі.

Зважаючи на викладене,  апеляційний суд  приходить до висновку,                                   що позовні
вимоги ОСОБА_2 є необгрунтованими, а тому, відповідно до ст.309 ЦПК
України,  оскаржуване рішення  підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення,  яким  в задоволенні позову ОСОБА_2  необхідно
відмовити.

Керуючись ст.ст.231, 235 КЗпП України,
ст.ст.303,307, 309, 313,314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,
-

В И Р І Ш И В :

Апеляційні скарги  Міністерства
транспорту та зв'язку України,
Державного підприємства Міжнародний аеропорт „Бориспіль”, ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення  Деснянського районного суду  м. Чернігова
від 18 червня 2008 року
скасувати.

ОСОБА_2 в задоволенні позову
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути оскаржене
в  касаційному  порядку
до  Верховного  Суду
України  протягом двох місяців.

Головуючий:                                                Судді: