АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 лютого 2008 року                                                                      м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючої:  Копаничук С.Г.

Суддів: Чуприни В.О. ,Гуцола п.П.

при секретарі: Шевчук Л.В.

за участю позивачки ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_4, вона ж представник
відповідача ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_5

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського
районного суду м. Вінниці від 26.11.2007 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
приватного нотаріуса ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним ,про
виселення та визнання неправомірними
дій нотаріуса та стягнення матеріальної шкоди ,-

Встановила:

29.01.2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 ,ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.11.2006 року недійсним ,посилаючись на те ,що зазначена квартира з часу її
придбання 02.02.1994 року являлась їх з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю і
була в порушення ст.68 СК України останнім продана
ОСОБА_3 без її згоди ,чим порушені її права. Також просила виселити ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з спірної квартири без надання іншого приміщення. Крім того, просила
відшкодувати з приватного нотаріуса
ОСОБА_5 шкоду в розмірі 2000 грн ,заподіяну її незаконними діями як нотаріуса ,котра належним чином не перевірила
перебування квартири у спільній сумісній власності.

Справа № 22 -205         2008р.       Категорія:20        Рішення постановлено під головуванням Голоти Л.О.

Доповідач: Копаничук С.Г.

2 Рішенням  Ленінського
районного суду м. Вінниці   від
26.11.2007 року  в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права
,а по справі ухвалити нове рішення
,яким позов задоволити .Зазначила ,що суд невірно застосував норми матеріального права ,не врахував ту обставину ,що
ними не було проведено поділ спільного
сумісного майна подружжя, оскільки належні докази цього відсутні: немає нотаріально посвідченого документу про поділ або
рішення суду. Вважає ,що строк позовної
давності нею не пропущено ,так як про порушення свого права вона дізналась в грудні 2006 року.

Заперечуючи проти скарги ОСОБА_2 вказав ,що спірна
двокімнатна квартира знаходиться в його
особистій приватній власності в результаті добровільного поділу загального сумісного майна. Розподіл
майна розпочався ще до юридичного
розірвання шлюбу ,але в період роздільного проживання і припинення шлюбних стосунків ,а закінчився після розірвання шлюбу.

Заперечуючи проти скарги ОСОБА_5 вказала ,що вимоги
Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України було
дотримано. При оформленні договору купівлі-продажу
спірної квартири ОСОБА_2 вказав ,що в шлюбі на час її придбання не перебував. Нею перевірялась ця обставина, в паспорті відмітки про шлюб з ОСОБА_1 не було .

Постановляючи рішення по справі ,суд виходив з того, що
після розірвання шлюбу у 1995 році спільне сумісне
майно подружжя було поділено ними добровільно
відчужувана квартира належала ОСОБА_2 на праві приватної власності ,позивачка своє право на дану квартиру не
оформила і протягом 13 років за одержанням
таких документів не зверталась. Також відмовляючи позивачці в відшкодуванні
шкоди приватним нотаріусом ОСОБА_5 суд виходив з того ,що позивачка позов не довела ,не вказала в чому вона полягає
,чим обґрунтовується ,не надала доказів на її
підтвердження.

Заслухавши доповідача ,осіб, що брали участь в справі,
перевіривши матеріали справи,
рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається ,що перебуваючи в шлюбі,
02.02.1994 року ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 ,ОСОБА_1 цієї ж дати придбала
чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2
.03.05.1994 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 заяву про те, що нею куплена квартира по вул. Єрмака ,тому
претензій щодо прописки ОСОБА_1 в
квартиру на вул. Кропивницького не має і на його житлову площу не претендує. Позивачка зареєстрована в квартирі по вул. Єрмака
15.06.1994 року .Шлюб між ними
було розірвано 16.02.1995 року. Згідно її розписок від 08.05.1996 року ОСОБА_2 розрахувався з нею за дачу повністю ,вона
отримала після її продажу 2200 доларів
і матеріальних претензій вона не має. 03.11.2006 року ОСОБА_2 квартиру по вул. Кропивницького продав ОСОБА_3

Відповідно до п.1 розд. У11 "Прикінцевих
положень" СК України ,на норми якого
посилається позивачка в апеляційній скарзі, зазначений Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК
України, тобто з 01.01.2004 року.
За

з загальним правилом дії законів і
інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу застосовуються до сімейних відносин
,які виникли після набрання ним
чинності ,тобто не раніше ніж 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які не існували на зазначену дату та відносин щодо майна
подружжя придбаного в період до
01.01.2004 року положення цього Кодексу застосовуватись не можуть і зворотної дії не мають.

На час придбання спірної квартири правовідносини сторін
між собою та щодо майна
регулювались нормами КпШС України та відповідними нормами ЦК
України 1963 року, тому посилання
суду в мотивувальній частині на норми ЦК України щодо правочинів і презумпції їх
правомірності підлягають доповненню ст.ст.22,29 КпШС
України та ст.112 ЦК
України 1963 року.

Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.29 КпШС України якщо між подружжям не
досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна,
то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо
це можливо без шкоди для його
господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з
подружжя в спільному майні; про присудження
майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як
під час перебування в шлюбі, так і після розірвання
шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк позовної давності.

Аналізуючи матеріали справи, пояснення сторін ,колегія
суддів вважає, що суд вірно
встановив обставини справи ,належним чином перевірив їх доказами, дав їм правильну оцінку та дійшов підставного висновку
про те, подружжям було досягнуто
згоди про спосіб поділу спільного майна і воно було поділено ними добровільно
,а тому спірна квартира в результаті поділу належала ОСОБА_2

Так, з пояснень відповідача вбачається ,що між ними була
домовленість про спосіб поділу спільного майна ,яка
по приїзді в м. Вінницю була реалізована. Квартири в м. Вінниці купувались під час припинення
спільного проживання кожним з них
для себе на кошти отримані від продажу спільного майна ,що знаходилось в іншому місті ,як реалізація
домовленості про поділ майна. Тоді ж були розділені і речі домашнього вжитку .В жодній з цих
квартир вони спільно не проживали.
Ці пояснення узгоджуються з іншими матеріалами справи. На підтвердження цього свідчать і оформлення квартир кожним
з них на власне ім'я, реєстрація у
кожній з них окремо , фактичне роздільне володіння, проживання кожного в своїй квартирі починаючи ще до
юридичного розірвання шлюбу. Крім того,
про добровільний поділ майна свідчить і розписка ОСОБА_1 від 03.05.1994 року
про відсутність у неї претензій щодо прописки ОСОБА_1 в його ж квартирі і те,

4 що на його житлову площу вона не
претендує. На добровільний поділ вказує і відсутність протягом 13 років будь-яких претензій один до
одного щодо квартир та позовів до суду
про оформлення своїх прав на них. Таким чином, поділ спільного майна сторони розпочали ще під час перебування в
шлюбі ,а закінчили в 1996 році після
його розірвання ,що не протирічить ч.2 ст.29 КпШС України .

Отже, суд дійшов вірного висновку про те ,що між
сторонами після розірвання шлюбу
відбувся добровільний поділ спільного майна і на час продажу спірна квартира вже не знаходилась у спільній власності
подружжя ,а перебувала приватній
власності ОСОБА_2 ,як і квартира по вул. Єрмака - у приватній власності ОСОБА_1 Таким чином майнові права
останньої договором купівлі-продажу спірної
квартири не порушені.

Доводи скарги про те ,що суд при оцінці доказів не
врахував те ,що договір про
поділ спільного сумісного майна повинен був бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально ,а відповідач таких
доказів не надав, не заслуговують на увагу, оскільки діючі на той час редакції ЦК України та КпШС України таких положень щодо форми такої угоди і конкретних вимог щодо
способу ,у який міг проводитись
добровільний розділ майна ,не містили. Отже ,добровільний розділ міг бути проведений будь-яким способом ,в тому числі і
шляхом реального поділу. Оскільки
суд виходив з того ,що майно сторонами поділено ще до вступу в дію СК України та ЦК України ,то суд підставно не застосував ст.68 СК
України, інші статті цього Кодексу та норми
ст.ст.369, 372 ЦК України
до даних правовідносин. Також
безпідставними є доводи скарги щодо незаконності рішення суду в частині вимог про відшкодування шкоди ,оскільки позивачка
не довела суду як факт причинения їй
такої шкоди в зазначеному розмірі ,так і причинний зв'язок між нею та діями нотаріуса. Відповідно до ст.1166 ЦК
України майнова шкода ,завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю
майну фізичної особи відшкодовується
в повному обсязі особою ,що її завдала. Разом з тим, підставно відмовляючи в
задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди ,суд упустив посилання на ст. 1166 ЦК
України ,тому вона підлягає
застосуванню. Інші доводи скарги правильні висновки суду не спростовують.
Рішення суду відповідає вимогам закону ,а тому
скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.22,29 КпШС України,
ст.112 ЦК України  1963
року, ст.ст.307,308,315 ЦПК України ,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від
26.11.2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та
може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України на протязі двох місяців