У Х В А Л А

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

19 листопада 2008 року                                                              м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого     Яреми А.Г.,

суддів:                 Левченка
Є.Ф.,           Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,
Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого
акціонерного товариства (надалі - ВАТ) “Генічеське автотранспортне підприємство
16539”, третя особа - ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а :

У березні 2007 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ВАТ “Генічеське автотранспортне
підприємство 16539”, третя особа -

ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,
заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач зазначав, що 2 вересня 2006 року близько 7 год.
15 хв., в районі 498 км автомобільного шляху Харків - Сімферополь з вини відповідача
сталася дорожньо-транспортної пригода, у результаті якої був пошкоджений автомобіль
позивача марки “Мерседес”, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідача
на його користь на відшкодування матеріальної шкоди 29 651 грн. та 5 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від

11 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного
суду Херсонської ї області від 13 грудня 2007 року, позов ОСОБА_1. задоволено частково. Стягнуто з ВАТ “Генічеське автотранспортне
підприємство 16539” на користь ОСОБА_1. 27 510
грн. 06 коп. на відшкодування матеріальної шкоди,
3 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди, 1701 грн. за евакуацію автомобіля та 1870 грн. на
повернення судових витрат.

У касаційній скарзі ВАТ “Генічеське автотранспортне підприємство
16539” просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального
права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд прийшов до висновку,
що шкода позивачу була заподіяна саме з вини ОСОБА_2, який, управляючи  автомобілем відповідача, створив аварійну ситуацію на дорозі, а тому відповідальність за
заподіяну шкоду повинен нести відповідач як власник джерела підвищеної
небезпеки.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом
підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого
створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана фізичній
особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала
шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо не доведе, що шкоду завдано не з
її вини.

Судами установлено, що 2 вересня 2006 року на автомобільному
шляху Харків - Сімферополь в районі 498 км, водій ОСОБА_2, який керував автобусом марки ЛАЗ 699Н, реєстраційний номер
НОМЕР_2, допустив зіткнення з автомобілем марки “Мерседес”, реєстраційний
номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1.

Згідно з постановою Генічеського районного суду від 28 грудня
2006 року встановлено вину ОСОБА_2 в порушенні
п. 16.11 Правил дорожнього руху, що спричинили механічні пошкодження транспортного
засобу.

Відповідно п. 2 ст. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України
“Про відшкодування шкоди” від 27 березня 2003 року № 6, під володільцем джерела
підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію
джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання,
оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Покладаючи відповідальність за заподіяння шкоди на відповідача,
в ході розгляду справи суд першої та апеляційної інстанції прийшли до висновку,
що дорожньо-транспортна пригода стялася з вини відповідача і саме ВАТ “Генічеське автотранспортне
підприємство 16539” має відповідати за матеріальну
та моральну шкоду, заподіяну пошкодженням автомобіля “Мерседес”.

Приходячи до такого висновку, суд усупереч зазначеним вище
роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України не перевірив належним чином доводів
відповідача про те, що автобус марки ЛАЗ
699Н, яким управляв водій ОСОБА_2, на момент
дорожньо-транспортної пригоди знаходився у оперативному управлінні дочірнього підприємства
“Транссервіс” Генічеського АТП - 16539”, яке і повинно було відповідно до
положень          ст.
1187 ЦК України нести
відповідальність по відшкодуванню заподіяної шкоди.

Апеляційний суд також на зазначене уваги не звернув, в порушення
вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За такого порушення норм матеріального і процесуального права
судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в  а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу відкритого
акціонерного товариства “Генічеське автотранспортне підприємство 16539”
задовольнити.

Рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від

11 вересня 2007 року та ухвалою
апеляційного суду Херсонської ї області від

13 грудня 2007 року скасувати, а
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                               А.Г. Ярема

Судді:                                                                          Є.Ф.
Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін