РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2008 року січня
місяця 22 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим у м. Феодосії в складі:

Головуючого,
судді   Моісеєнко Т.І.

суддів    Полянської В.О., Іщенка В.І.

при секретарі
Петриченко О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Феодосія цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на сільськогосподарську техніку та виділ частки зі
спільного майна, із зустрічним позовом ОСОБА_2. доОСОБА_1. про визнання угоди недійсною, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2. на
рішення Кіровського районного суду від 16 серпня 2007 року -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2.,
в якому просив визнати права сумісної власності на трактори марки ДТ-75
заводські номера НОМЕР_1 НОМЕР_2 трактор МТЗ-82, заводський НОМЕР_3 та
тракторний причеп 2ПТС-6, виділити належну йому частку з спільної власності,
стягнувши з відповідача компенсацію у розмірі 1/2 частки вартості зазначеної
сільськогосподарської техніки.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що вказана сільськогосподарська техніка була придбана
ним спільно з ОСОБА_2
у ЗАТ «Агрофірма Примор.є», на її придбання кожний з них сплатив 3600 грв.
Між ним та ОСОБА_2 була 07.11.2003 року укладена угода, яка була завірена
секретарем Партизанської сільської ради 27.11.2003 року, про те, що вказана
техніка належить їм у рівних частках. Незважаючи на зазначену угоду,
відповідач, на ім'я якого оформлені правовстановлюючі документи на
сільськогосподарську техніку, його права власності не визнає, користується нею
не враховуючи його інтереси.

ОСОБА_2
позов не визнав, та звернувся доОСОБА_1. із зустрічним позовом, в якому ставить
питання про визнання угоди від 07 листопада 2003 року недійсною, мотивуючи
вимоги тим, що фактично вказану сільськогосподарську техніку він придбав
особисто за власні кошти, а угоду підписав через службову залежність відОСОБА_1., який був
керівником ЗАТ «Агрофірма Примор.є» і не вирішував питання про продаж
сільськогосподарської техніки без укладення зазначеної угоди.

Рішенням
Кіровського районного суду від 16 серпня 2007 року позовні вимогиОСОБА_1. були
задоволенні. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 12 частку
сільськогосподарської техніки, що знаходиться у спільній сумісній власності з
ОСОБА_2, у
вигляді тракторів ДТ-75 заводські номераНОМЕР_1НОМЕР_2 трактору

Справа №
22-ц-98 ф/2008

Головуючий
в першій інстанції суддя Буцмак Ю. Є.

суддя-доповідач      Моісеєнко Т.І.

МТЗ-82,
заводський   НОМЕР_3 та тракторного причепу  2ПТС-6,   придбаних у ЗАТ «Агрофірма
Примор.є».

Стягнуто
з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки сільськогосподарської техніки в
розмірі 19637 грв., витрати по оплаті державного мита у сумі 51 грв., витрати
на інформаційне технічне забезпечення розгляду справи у сумі 30 грв., витрати
на оплату правової допомоги у сумі 300 грв. і кошти за оплату проведеної
експертизи у сумі 1000 грв.

В
задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2. було відмовлено.

Суд
першої інстанції дійшов висновку про те, що сільськогосподарська техніка, що є
предметом спору, була придбана сумісно ОСОБА_1 іОСОБА_2 і є їх спільною
сумісною власністю. Суд також дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 неправомірно
порушує угоду, укладену між ним та ОСОБА_1 07.11.2003 року, в зв'язку з чим
праваОСОБА_1. порушені і підлягають захисту.

Не
погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в який ставить
питання про його скасування і направлення справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Апелянт
вважає, що рішення суду ухвалено по недостатньо перевіреним і дослідженим
матеріалам справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
На думку апелянта, ОСОБА_1не міг бути покупцем спірної сільськогосподарської
техніки, оскільки підписував усі документи як її продавець, на що суд першої
інстанції не звернув уваги. На думку апелянта, поза межами дослідженні суду
залишились ті обставини, що ОСОБА_1 не надано доказів , підтверджуючих
здійснення ним оплати за вказану техніку, наявність якої має суттєве значення
для вирішення спору.

Заслухавши
суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обгрунтованою і
підлягає частковому задоволенню.

З
матеріалів справи вбачається, що ЗАТ „Агрофірма Примор'є" була дана згода
на продаж сільськогосподарської техніки в вигляді тракторів ДТ-75, трактору
МТЗ-82 та автопогрузчика саме ОСОБА_2, що підтверджено протоколом зборів
правління Товариства від 15.08.2003 року (а.с. 49-52) . На вказаних зборах питання
про продаж сільськогосподарської техніки ОСОБА_1,
як співвласнику, не вирішувалось.

З
квитанцій про оплату зазначеної техніки від 07.11.2003 року та з накладних про
її передачу новому власнику від 07.11.2003 року вбачається, що оплату за неї
проводив ОСОБА_2
самостійно, а
ОСОБА_1 як керівник ЗАТ «Агрофірма Примор.є» підписував зазначені
документи від імені продавця. ( а.с.31-33). Будь-які докази про проведення
ОСОБА_1 оплати за зазначену сільськогосподарську техніку матеріали справи не
містять.

Висновки
суду про те, що факт сумісного придбання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірної
сільськогосподарської техніки підтверджений угодою, укладеною між ними
07.11.2003 року, не можна визнати обґрунтованими і відповідними вимогам чинного
законодавства.

Розглядая
справу суд керувався нормами ЦК
України, що діє в редакції з 01.01.2004 року. Однак, правовідносини, що є
предметом спору, виникли між сторонами до набрання ним чинності , в зв'язку з
чим його положення не можуть бути застосовані під час розгляду зазначеної
справи, що передбачено частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 засновані на тому, що спірна сільськогосподарська техніка є
спільною власністю його та ОСОБА_2, що підтверджене угодою від 07.11.2003 року.

На час укладення
вказаної угоди діяв Закон України «Про власність», ст.12 якого визначені   підстави
виникнення  права  приватної
власності.   Так,  ч.2
ст.12     Закону

передбачено, що
громадянин набуває право власності на доходи від участі в громадському
виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, внесення коштів
в кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, отримане
внаслідок спадкування або здійснення інших угод, не заборонених законом.

Угода,
укладена між сторонами 07.11.2003 року , не може бути визнана такою, що
відповідає вимогам законодавства, що діяло у 2003 році, оскільки у вказаній
угоді не визначені правовідносини сторін, не визначено, на підставі якої норми
законодавства вона укладена і на підставі чого ОСОБА_1є власником техніки, придбаної ОСОБА_2. ( а.с.5). З
вказаної угоди не вбачається, що техніка була передана ОСОБА_1у користування .
Разом з тим, ст.128 ЦК України
( в редакції 1963 року) було передбачено, що право власності у набувача майна
по договору виникає з моменту передачі речі.

За
такими обставинами, ОСОБА_1 не надано безсуперечних доказів які підтверджують
набуття їм права власності на спірне майно.

Ст.17
Закону України «Про власність» було передбачено, що майно, придбане внаслідок
сумісної праці членів сім'ї є їх загальною сумісною власністю, а майно,
придбане внаслідок сумісної праці громадян, об'єднавшихся для сумісної
діяльності, є їх загальною частковою власністю. Розмір частки кожного, в даному
випадку, визначається ступенем трудової участі.

Доказів
про те, що ОСОБА_1та
ОСОБА_2 об'єднались для здійснення сумісної діяльності внаслідок якої придбали
спірну сільськогосподарську техніку, матеріали справи також не містять.
Засновницький договір, підписаний між сторонами 22.03.2002 року про створення
ЧСП «Карат» не є доказом такої діяльності , оскільки фактично ЧСП «Карат» не
було зареєстровано і не здійснювало своєї діяльності (а.с. 10)

Відповідно
до ст.48 Закону «Про власність» лише власник має право вимагати усунення
порушень його прав, поділу майна, належного йому на праві сумісної власності з
іншими особами, виділення його частки та стягнення збитків.

Оскільки
ОСОБА_1 не доведено доказів про те, що сільськогосподарська техніка, яка була
придбана ОСОБА_2 у 2003
році, належить йому, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було
правових підстав для задоволення його позовних вимог.

Висновки
суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 не можна визнати
заснованими на законі.

Оскільки
угода від 07.11.2003 року не відповідала вимогам законодавства, діявшего на час
її укладення, вона не тягне за собою правових наслідків для сторін і є
нікчемною.

За
такими обставинами не має правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про
визнання вказаної угоди недійсною.

Підставами
для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення по
справі є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що
передбачено п.2, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Колегія
суддів вважає, що правових підстав для направлення справи на новий розгляд не
має, обставини справи досліджені судом першої і апеляційної інстанції повно і
всебічно, однак , судом порушені норми матеріального права і суд врахував, як
доказ набуття права власності ОСОБА_1 на сільськогосподарську техніку, угоду,
яка не тягне за собою ніяких правових наслідків, що є підставою для ухвалення
нового рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і
ОСОБА_2

Керуючись
ст.ст., 303, п.2 ч.1 309 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у м. Феодосії -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргуОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду від 16 серпня 2007 року -
задовольнити частково.

Рішення
Кіровського районного суду від 16 серпня 2007 року - скасувати.

Ухвалити
по справі нове рішення, яким у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
права власності на сільськогосподарську техніку та виділ частки зі спільного
майна та у задоволенні позовних вимогОСОБА_2 про визнання угоди недійсною -
відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути оскаржено
в касаційному порядку протягом двох місяців до суду касаційної інстанції.