Справа N 22 ц 89 - 2008 року.                         Головуючий І інстанції
- 39.                                      Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
РІШЕННЯ

іменем України.

21 січня 2008 року.                                                                        м.  Миколаїв.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в
складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів:
Данилової О.О. та Кутової Т.З.,

із секретарем
судового засідання Негрун І.О.,  з
участю:

позивача
ОСОБА_1,

представника
відповідача ОСОБА_2,  у відкритому
судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 переглянула рішення місцевого
Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від ЗО жовтня 2007
року,  ухваленого в цивільній справі за
його ж позовом до відкритого акціонерного товариства "Завод
"Фрегат" про зміну формулювання причини звільнення,  стягнення заборгованої заробітної плати,  вихідної допомоги,  внесків до Пенсійного фонду України,  відшкодування моральної шкоди і середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення осіб,  які беруть участь у справі і з'явилися у дане
судове засідання,  перевіривши у межах
оскарження обставини та докази ,
-

установила:

31 липня 2007
року ОСОБА_1 пред'явив зазначений позов.

Його
обґрунтовував тим,  що з березня 1972 року і до 9 липня 2007 року за
безстроковим трудовим договором працював у відповідача на різних посадах,  останнім часом на посаді диспетчера
планово-диспетчерського відділу,  а потім
був звільнений за п. 1  ст.  38 КЗпП України.

Посилаючись
на те,  що розірвав трудовий договір хоча
і за власним бажанням,  але у зв'язку з
тим,  що уповноважений власником орган не
виконував законодавство про працю,  умови
колективного і трудового договору,
просив змінити формулювання підстави звільнення.

Крім того,  просив стягнути :

·
6
596 гривень різниці між заробітною платою диспетчера,  яка повинна була йому нараховуватися за
галузевою угодою і фактично нараховувалася за період з 01.01.2006 року і до 01.07.2007 року;

·
2
141 гривню 43 копійки
донарахування внеску до Пенсійного фонду України;

·
4
342 гривні вихідної допомоги,  належної
йому за  ст.  44
КЗпП України;

·
1
447 гривень вихідної допомоги,  належної
йому відповідно до п. 7.5
колективного договору на 2006-2007
роки;

·
1118
гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку;

·
4
500 гривень на відшкодування моральної шкоди,
а всього 20144 гривні 43 копійки.

2

У подальшому неодноразово уточнював вимоги майнового характеру й кінцево
просив змінити формулювання причини звільнення із ч. 1  ст.  38 КЗпП України на
ч.3 названої статі й стягнути з відповідача на його користь :

·
12
050 гривень різниці між належним і нарахованим заробітком;

·
5
246 гривень 55 копійок
донарахування внеску до Пенсійного фонду України;

·
4
568 гривень вихідної допомоги,  належної
йому за  ст.  44
КЗпП України;

·
1
522 гривні вихідної допомоги,  належної
за колективним договором;

·
4
035 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку;

·
95
000 гривень на відшкодування моральної шкоди,
завданої порушенням його трудових прав та приниженням професійної честі
й інтелекту,  а всього 122 421 гривню 55 копійок.

Представник
відповідача позов визнав частково,
погоджувався із зміною формулювання причини звільнення,  стягнення 184 гривень 37
копійок різниці в заробітку й 3
052 гривень 16 копійок
вихідної допомоги.

Решту
вимог вважав необгрунтованою.

Рішенням місцевого Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області
від 30 жовтня 2007 року позов
задоволено частково.

Постановлено змінити формулювання причини звільнення позивача із ч. 1  ст.  38 КЗпП України на
ч.3 названої статі і з відповідача на користь позивача стягнуто:

·
184
гривні 51 копійку
різниці між належним і нарахованим заробітком;

·
3
052 гривні вихідної допомоги відповідно до
ст.  44 КЗпП України;

·
4
035 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку,  а всього 7 271 гривні 53
копійки.

У задоволені
решти вимог відмовлено за їх недоведеністю та безпідставністю.

ОСОБА_1
це рішення оскаржив в апеляційному порядку,
просив скасувати й ухвалити нове,
яким задовольнити усі його вимоги.

Апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню,
оскаржене рішення суду 1
інстанції у частині вирішення вимоги про стягнення моральної шкоди,  завданої порушенням трудових прав
позивача,  - скасуванню,  з
ухваленням у цій частині нового рішення про часткове її задоволення,  оскільки у цій частині місцевий суд
постановив його без точного додержання норм матеріального й процесуального
права.

В іншій частині
рішення слід залишити без зміни.

Так,  вирішуючи позов ОСОБА_1 таким чином,  як викладено у оскарженому судовому
рішенні,  суд 1 інстанції
виходив з того,  що починаючи з 2006 року і по день
звільнення відповідач безпідставно не виплачував позивачеві заробітну плату у
розмірі,  визначеному міжгалузевою
угодою,  внаслідок чого утворилася
заборгованість,  яку слід стягнути з того
в межах позовної давності.

Крім
того,  на думку місцевого суду,  позивач довів,  що розірвання трудового договору ініційоване
ним,  а,
відповідно й проведено відповідачем,
не у зв'язку із його добровільним бажанням припинити трудові
відносини,  як інтерпретував
останній,  а у зв'язку з невиконанням
уповноваженим власником органом законодавства про працю,  умов колективного й трудового договору.

Оскільки відповідач виписав в наказі інше,
ніж те,  що фактично мало
місце,  формулюванням звільнення,  то його слід змінити судовим рішенням,  одночасно стягнувши з відповідача на користь
позивача відповідно до  ст.  44
КЗпП України вихідну допомогу не менше тримісячного середнього заробітку.

3

При
цьому,  районний суд вирахував середній
заробіток виходячи не із фактично отриманого позивачем заробітку за два останні
пропрацьовані повні місяці до дня звільнення,
а з належного заробітку за ті ж місяці відповідно до міжгалузевої угоди.

Разом з
виписаним,  на думку суду з відповідача на
користь позивача,  у межах заявлених
вимог,  слід стягнути й середній
заробіток за весь час затримки розрахунку.

Що ж до
вимог про стягнення вихідної допомоги,
передбаченої колективним договором,
й відшкодування моральної шкоди,
завданої порушенням трудових прав та приниженням професійної честі й
інтелекту,  то вони не підлягають
задоволенню,  бо є безпідставними.

Колегія
суддів судової палати,  погоджується з
установленими судом 1 інстанції
фактами та правовідносинами,  вважає його
висновки,  крім висновку щодо відмови у
стягненні компенсації за моральну шкоду,
вірними,  законними й
обгрунтованими.

Так,  згідно ГЛАВ 1-ІІІ КЗпП України власник
підприємства,  установи,  організації або уповноважений ним орган
зобов'язані виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови
праці,  необхідні для виконання
роботи,  передбачені законодавством про
працю,  колективним договором і угодою
сторін.

У разі
невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про
працю,  умов колективного і трудового
договору,  за ч.3  ст.  38 і  ст.  44 КЗпП
України,  п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України №
13 від 24 грудня 1999 року "Про
практику застосування судами законодавства про оплату праці",  працівник має право у визначений ним строк
розірвати трудовий договір за власним бажанням,
відповідний запис про таке формулювання припинення трудового договору
вноситься до трудової книжки.

Якщо
власник або уповноважений ним орган виписав інше формулювання звільнення,  працівник має право звернутися до суду для
зміни формулювання.

У разі
визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким,  що не відповідає чинному законодавству,  орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення
у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону.

При
цьому,  власник або уповноважений ним
орган зобов'язанні виплатити працівникові вихідну допомогу у розмірі,  передбаченому колективним договором,  але не менше тримісячного середнього
заробітку.

За
статтями 116-117 КЗпП
України,  при звільненні працівника
виплати всіх сум,  що належать йому від
підприємства,  провадиться в день
звільнення.

В разі
невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові
сум у названий строк,  при відсутності
спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При
наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в
тому разі,  якщо спір вирішено на користь
працівника.

Визначення
середньої заробітної плати проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої
заробітної плати,  затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно ж
п. 2 зазначеного Порядку,
середньомісячна заробітна плата для виплати вихідної допомоги та
зазначеного відшкодування повинна обчислюватися виходячи з виплат за останні 2
календарні місяці роботи,  що передують
події,  з якою пов'язана відповідна
виплата.

В матеріалах справи достатньо доказів тому,
що позивач розірвав трудовий договір з відповідачем у зв'язку із
невиконанням тим законодавства про працю,
умов колективного і трудового договору.

4

Тому
відповідач повинен був
зазначити формулювання звільнення,
виписане ч.3  ст.  38
КЗпП України й виплатити вихідну допомогу у розмірі,  встановленому
ст.  44 КЗпП України.

Оскільки
той такого не вчинив,  то місцевий суд
вірно змінив формулювання звільнення й стягнув вихідну допомогу в належному
розмірі.

При
цьому,  для її розрахунку суд
обґрунтовано взяв заробіток позивача,
який повинен був нараховуватися йому відповідно до галузевої угоди,  за два місяці що передували звільненню.

Крім
того,  з матеріалів справи
вбачається,  що у 2006-2007 роках
позивачеві,  дійсно,  не у повному обсязі нараховувалася заробітна
плата.

Тому,  з врахуванням положень  ст.
233 КЗпП України,  з відповідача
слід стягнути різницю між нарахованою і належною за галузевою угодою
заробітними платами.

Оскільки
встановлено наявність боргу відповідача перед позивачем по заробітній
платі,  який не було покрито при
звільненні,  то з першого на користь
другого,  в межах заявлених вимог,  слід стягнути і середній заробіток за час
затримки розрахунку.

Що ж до
вимоги позивач про стягнення на його користь донарахувань обов'язкових внесків
до Пенсійного фонду України та вихідної допомоги,  належної за йому за п. 7.5 колективного договору,  то вони задоволенню не підлягають: перша -через
невідповідність вимогам чинного пенсійного законодавства; друга - у зв'язку із
відсутністю умов,  передбачених
колективним договором,  для її сплати.

Оскільки
такого ж з наведених мотивів дійшов й місцевий суд,  то підстав для задоволення апеляційної скарги
в цій частині немає.

В той же
час,  встановивши наявність порушення
трудових прав позивача,  суд безпідставно
відмовив у стягненні на його користь відшкодування моральної шкоди.

Відповідно
до положень  ст.  237-1
КЗпП України,  взявши до уваги
обставини спору; характер й тривалість страждань позивача; необхідність
прикладення ним додаткових зусиль,
необхідних йому для захисту порушеного права,  колегія вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь позивача,  на
відшкодування його моральних страждань,  1 000 гривень.

Керуючись  ст.
ст.  307 - 309,  313-314,
316 ЦПК України,
колегія суддів ,
-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
місцевого Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2007 року у частині
вирішення вимоги про стягнення моральної шкоди,
завданої порушенням трудових прав позивача,  скасувати й ухвалити у цій частині нове
рішення,  яким вимогу задовольнити
частково.

Стягнути
з відкритого акціонерного товариства "Завод "Фрегат" на користь
ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1
000 гривень.

В іншій частині
рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з
цього часу протягом

двох місяців може бути оскарженому касаційному порядку
безпосередньо до

Верховного Суду України.