Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:
суддів:            Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,
Л.І.,   Сеніна Ю.Л.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2, треті особи: Київське міське управління
юстиції, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання недійсними свідоцтв про
право на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно та за
позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Київське міське управління юстиції,
про визнання недійсним заповіту,
в с т а н о в и л а :
року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що її
дід ОСОБА_3 5 січня 1996 року склав заповіт, за яким усе своє майно заповідав
її бабі ОСОБА_4. та матері ОСОБА_5, однак про наявність такого заповіту
ОСОБА_4. та ОСОБА_5 не було відомо, а нотаріус не перевірила наявності заповіту
в реєстрі, й спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 прийняли за законом
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та відповідач, хоча за наявності заповіту останній не мав
права на спадкування, натомість вона, як спадкоємиця після смерті баби ОСОБА_4
та матері ОСОБА_5, має право й на спадкове майно ОСОБА_3, на яке ОСОБА_2 було
незаконно видано свідоцтва про право на спадщину за законом.
розгляду справи уточнила позов і просила визнати недійсними свідоцтва про право
на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, видані ОСОБА_4. та відповідачу 6
липня 2002 року, визнати за нею право власності на спадкове майно - на земельну
ділянку площею 0, 106 га на території Старопетрівської сільської ради в
садовому товаристві “Дніпро” Вишгородського району, на 20/48 частин квартири
АДРЕСА_1, на 9/16 частин гаражного боксу № 27 по вул. Якіра, 13 у м. Києві в
ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_1 і просив визнати
недійсним заповіт          ОСОБА_3 від 5
січня 1996 року, посилаючись на те, що заповіт втратив юридичну силу, так як за
життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знали про заповіт, але не скористалися ним і не
оформили право на спадщину за заповітом, а разом з ним прийняли спадщину за
Судом зазначені
позови об'єднано в одне провадження.
Справа судами
розглядалася неодноразово.
Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада                2007 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 лютого                    2008 року, позов ОСОБА_1
задоволено, у задоволенні позовуОСОБА_2. відмовлено.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати ухвалені в справі судові рішення та передати справу на новий розгляд
до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом установлено, що 5 січня
1996 року ОСОБА_3 склав та нотаріально посвідчив заповіт, яким усе своє майно
заповів своїй дружині ОСОБА_4. та дочці
ОСОБА_5 у рівних частках кожній, у зазначеному заповіті ОСОБА_2 не був
зазначений як спадкоємець, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і 22 жовтня 1998 року
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подали до нотаріальної контори заяву про прийняття
ними спадщини за законом та просили видати їм свідоцтва про право на спадщину за
законом, 6 липня 2002 року державним нотаріусом Третьої Київської державної
нотаріальної контори за заявою ОСОБА_4 таОСОБА_2. їм були видані свідоцтва про
право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_3
Також встановлено, що 17 серпня 2001
року померла ОСОБА_5, 11 липня
2005 року померла ОСОБА_4, спадщину після їх смерті прийняла ОСОБА_1 і
стала власником майна, яке належало спадкодавцям ОСОБА_5 та ОСОБА_4. на праві
власності на день смерті.
Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд
виходив із того, що уОСОБА_2. не виникло права на спадкування після смерті
ОСОБА_3, оскільки він не був зазначений у заповіті як спадкоємець, лише ОСОБА_4
та ОСОБА_5 як спадкоємці за заповітом мали право на спадщину, крім того
державний нотаріус при видачі 6 липня 2002 року ОСОБА_4. та ОСОБА_2 свідоцтв
про право на спадщину за законом на майно                 ОСОБА_3 не виконав вимог
пункту 111-1 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції
України від 18 червня 1994 року № 18/5, і не перевірив за даними Єдиного
реєстру заповітів та спадкових справ наявність або відсутність заповіту
ОСОБА_3, хоча був зобов'язаний та мав можливість провести таку перевірку.
Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР 1963 року, чинного
на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3, спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за
законом має місце, коли і оскільки воно не змінено
заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в
рівних частках, діти та дружина померлого.
Згідно положень статей 549, 554
ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття
спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або
позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього
Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець
заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка
належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за
заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.
Таким чином прийняття спадщини як за
заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить від його власного
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Заперечуючи проти позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2 посилався на те, що про наявність заповіту ОСОБА_3 від 5 січня 1996
року було відомо дружині спадкодавця ОСОБА_4. та дочці ОСОБА_5, однак
вони з власної волі не скористалися таким заповітом і не пред'явили його
нотаріусу, за власним переконанням відмовилися від використання права на
спадкування за заповітом, висловили бажання спадкувати за законом і з власної
волі залучили до спадкування його, як сина померлого, вони з матір'ю та сестрою
спільно подали заяву про прийняття спадщини за законом, в липні 2002 року він
разом із ОСОБА_4 одержали свідоцтва про право на спадщину.
ОСОБА_2 також зазначав, що спору
між ним та ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 з приводу спадщини не було, за життя ОСОБА_4 не оспорювала
видані йому свідоцтва про право на спадщину, натомість ОСОБА_1 не була
спадкоємцем померлого в 1998 році ОСОБА_3, не мала й не має права вирішувати в
якому порядку повинно було здійснюватися спадкування після смерті ОСОБА_3, її
пояснення про те, що права ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спадщину були порушені,
оскільки їм не було відомо про заповіт, є припущеннями та не підтверджені
жодними доказами, ОСОБА_1 є власником майна, що належало ОСОБА_4. та ОСОБА_5 на
день їх смерті, й безпідставно вимагає визнати за нею право власності на усе
спадкове майно ОСОБА_3
Суд у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув, поясненьОСОБА_2. у достатньому
перевірив, а тому належним чином не визначився з тим чи порушені
права ОСОБА_1 видачею ОСОБА_2 в 2002 році свідоцтв про право на спадщину після
смерті ОСОБА_3 з огляду на те, що ОСОБА_1 не закликалася до спадкоємства після
смерті ОСОБА_3 і є спадкоємицею ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які за життя не оспорювали
правоОСОБА_2. на спадкове майно.
Крім того відповідно до пункту
111-1 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції
України від 18 червня  1994 року № 18/5
(далі - Інструкція), що діяла на час видачі свідоцтв про право на спадщину, при
підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом
нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність
заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про
Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ.
Інструкцію було доповнено
зазначеним пунктом 111-1 згідно з наказом Міністерства юстиції України “Про
Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ” від 17 жовтня 2000 року № 51/5
(далі - наказ № 51/5).
Відповідно до пункту 6 наказу №
51/5 на Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній
Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міське управління
юстиції, державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства
юстиції України було покладено обов'язок в строк до 1 травня 2001 року
забезпечити реєстрацію в Єдиному реєстрі заповітів, складених та посвідчених,
змінених у встановленому законодавством порядку, заведених спадкових
справ та виданих свідоцтв про право на спадщину до 1 грудня
2000 року відповідно до розділу 4
Положення про Єдиний реєстр.
Пунктом 7 наказу № 51/5 установлено
з 1 травня 2001 року обов'язкову перевірку наявності (відсутності) заповіту та
наявності (відсутності) заведеної спадкової справи за даними Єдиного реєстру
згідно з пунктами 2.4, 3.3 Положення про Єдиний реєстр.
з підстав задоволення позову ОСОБА_1 судом у рішенні зазначено те, що державний
нотаріус при видачі 6 липня 2002 року свідоцтв про право на спадщину за законом
на майно ОСОБА_3 не виконав вимог пункту 111-1 Інструкції і не перевірив за даними Єдиного реєстру заповітів та
спадкових справ наявність або відсутність заповіту ОСОБА_3, хоча був
зобов'язаний та мав можливість провести таку перевірку.
Такий висновок суду не можна
визнати цілком обґрунтованим, оскільки станом на час заведення спадкової справи
щодо майна померлого ОСОБА_3 - жовтень 1998 року, Інструкція не передбачала
обов'язку нотаріуса перевіряти наявність заповіту спадкодавця при видачі
свідоцтв про право на спадщину за законом, судом не встановлено та в рішенні не
зазначено доказів, які свідчать про те, що станом на 6 липня 2002 року
уповноваженими органами було виконано визначений пунктом 6 наказу № 51/5
обов'язок, заповіт ОСОБА_3 був зареєстрований в Єдиному реєстрі заповітів і міг
бути виявлений державним нотаріусом при видачі свідоцтв про право на спадщину.
Судом також належним чином не
розглянуто питання щодо позовної давності за заявленими ОСОБА_1 вимогами.
Апеляційний суд на зазначене уваги
не звернув, у порушення вимог статей 303,           315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
й факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
За таких обставин ухвалені в справі
судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав, передбачених                   частиною другою статті 338
Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України
Касаційну скаргуОСОБА_2
Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 листопада 2007 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва
від 29 лютого 2008 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г. Ярема

Судді:                                                                               Є.Ф.
Левченко

Л.М. Лихута

Л.І.
Охрімчук

Ю.Л. Сенін