У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                  Гнатенка А.В.,

суддів:                             Григор'євої
Л.І.,    Барсукової В.М.,

Балюка
М.І.,           Гуменюка В.І.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до садівничого товариства
“Дарничанка”, садівничого товариства “Здоров'я - 2”, садівничого товариства
“Лютяжське” про стягнення  оплати за
договорами підряду, відшкодування збитків і моральної шкоди за касаційною
скаргою  ОСОБА_1 на рішення   Бориспільського   міськрайонного   суду
Київської   області від 21
травня   2008 року   та
рішення   апеляційного   суду
Київської області від 25 липня 2008 року,

встановила:

У квітні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути
з садівничого товариства “Дарничанка”               (далі  - СТ ”Дарничанка”) за договором підряду оплату
в розмірі 32 515 грн.     23 коп.,
витрати, пов'язані
з введенням в дію та обслуговуванню водонасосної станції,
у сумі 8 068 грн. 89 коп., 10 тис. грн.  на   відшкодування  моральної шкоди та судові витрати в сумі 1
379 грн. 25 коп.

Ухвалою   Бориспільського   міськрайонного   суду
Київської області від 11 вересня 2007 року співвідповідачами залучено
до участі у справі садівничі товариства (далі
- СТ)  “Здоров”я - 2” та “Лютяжське”.

Рішенням  Бориспільського  міськрайонного  суду Київської області від 21 травня 2008 року
в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 липня
2008 року рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 квітня 1994 року між
ОСОБА_1.   та   відповідачем   СТ
“Дарничанка”  в    особі
голови ОСОБА_2.  укладений  договір
підряду,  відповідно  до
умов     якого    СТ “Дарничанка” замовило позивачеві
виконати роботи з введення в експлуатацію водонасосоної станції, а товариство
зобов'язувалось забезпечити ОСОБА_1 будівельними матеріалами та робочою силою
для виконання  робіт з введення
водонасосної станції в експлуатацію. У якості оплати за виконану роботу
товариство зобов'язалось виділити ОСОБА_1
земельну ділянку № 59 площею 0, 035 га та книжку садівника за умови
внесення ним вступних і цільових внесків у сумі 3,5 млн. крб. та надати дозвіл
на озеленення зони санітарного
режиму     водонасосної     станції
з   дотриманням   умов
СНІП 2.04.02-84р. ОСОБА_1 зобов'язувався правильно експлуатувати
обладнання водонасосної станції протягом десяти років з можливим наступним
продовженням  договору, дотримуватись
умов СНІП 2.04.02-84р. і до кінця травня 1995 року за власні кошти озеленити
зону особливого санітарного режиму.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив із повного виконання
договору підряду від 22 квітня 1994 року та недоведеності позивачем факту
укладення чотиристоронніх договорів між ОСОБА_1. і СТ “Дарничанка”, “Здоров'я -
2” та “Лютяжське” від 25 вересня 1995 року та від 19 липня 1996 року щодо
додаткового врегулювання питання експлуатації водонасосоної станції й оплати
праці ОСОБА_1 як оператора водонасосоної станції. При цьому суд не прийняв як
допустимі докази надані позивачем фотокопії вказаних договорів з тих підстав,
що вони не підписані уповноваженими представниками відповідачів та не
засвідчені печатками юридичних осіб, і відмовив у допиті свідків, оскільки
встановлення факту укладання договорів показаннями свідків законом не
передбачено. Крім того, суд установив факт пропущення позивачем позовної
давності на звернення з позовом про стягнення витрат, пов'язаних із введенням в
дію водонасосної станції, зведення технічного будинку та придбання запчастин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
відмову в позові, апеляційний суд виходив із правильності висновків суду в
частині вимог, що стосуються договору від 24 квітня 1994 року. Разом з тим
апеляційний суд не погодився з висновками суду про недоведеність              ОСОБА_1. позову щодо укладення
договору від 19 липня 1996 року та вважав, що цей договір сторонами не
оспорювався й за своєю правовою природою є строковим трудовим договором на
виконання сезонних робіт, які сторонами не врегульовані, а тому відмовив у
задоволенні позову.

Однак із зазначеними висновками апеляційного суду погодитися не можна з
таких підстав.

Однак із  зазначеними висновками
апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Статтями 307, 309 ЦПК  України
визначені повноваження апеляційного суду та підстави для скасування рішення
суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Ухвалене апеляційним судом рішення повинно
відповідати   вимогам   ст. 316 ЦПК України.

Зокрема,  у  мотивувальній
частині  рішення апеляційного суду
згідно з п. 3 ч. 1 ст. 316 ЦПК України повинні міститись мотиви скасування
рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, встановлених судом
першої інстанції та не оспорених обставин, а також обставин, встановлених
апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; чи були і ким
порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких
особа звернулась до суду; назви, статті, її частин, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд
керувався.

Зазначеними вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Погодившись із рішенням суду першої інстанції в
частині вимог ОСОБА_1, що стосуються виконання договору підряду від 22
квітня     1994 року, апеляційний суд
разом із тим скасував рішення й у цій частині.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_1
стосовно виконання договорів від 25 вересня 1995 року та від     19 липня 1996 року й ухвалюючи в цій
частині нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд усупереч вимогам ст.
316 ЦПК України не встановив доведеність чи недоведеність факту укладання
договорів, на які посилався позивач, якими саме нормами матеріального права
регулюються дані правовідносини сторін, та які стали підставою для відмови в
позові.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом допущено порушення норм
процесуального права, ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з направленням
справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, ч. 3 ст. 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
апеляційного суду Київської області від 25 липня 2008 року   скасувати, передати справу на новий
апеляційний розгляд до апеляційного суду Київської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк