УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 грудня  2008
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,

Перепічая В.С.,

Лященко  Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування житлового будинку недійсним за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоселицького районного суду
Чернівецької області від 20 лютого 2007 року та ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 6 червня
2007 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2007 року ОСОБА_1 пред'явила в суді позов до
ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Зазначала, що їй на праві приватної власності належав
житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

У листопаді 2006 року в неї погіршився стан здоров'я й
вона звернулася за допомогою до відповідача. Однак ОСОБА_2 відмовився надавати
їй матеріальну та іншу допомогу, посилаючись на те, що він не зобов'язаний це
робити.

Тоді їй і стало відомо про те, що 8 грудня 2005 року між
нею та відповідачем був укладений договір дарування зазначеного будинку,
посвідчений приватним нотаріусом Новоселицького районного нотаріального округу
Чернівецької області ОСОБА_3, хоча вона домовлялася з ОСОБА_2. про укладення
між ними договору довічного утримання.

Указувала, що про час та місце складання вказаного
договору їй нічого не було відомо, оскільки від її імені підписала договір
дружина відповідача - ОСОБА_4, яка діяла на підставі виданої нею довіреності
від 7 грудня 2005 року.

11 січня 2006 року в Новоселицькому комунальному бюро
технічної інвентаризації за ОСОБА_2. було зареєстровано право власності на
спірний будинок.

Посилаючись на те, що вона навмисно була введена
відповідачем в оману щодо обставин, що мають істотне значення, а також на те,
що договір був укладений нею під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай
невигідних умовах, позивачка з підстав ст. ст. 230, 233 ЦК України просила
визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 8
грудня                     2005 року та
скасувати свідоцтво про право власності на будинок від 11 січня 2006 року за №
13025749, видане на ім'я відповідача.

У подальшому позивачка відмовилася від позовних вимог у
частині скасування свідоцтва про право власності на будинок, виданого на ім'я
відповідача, у зв'язку з тим, що вказане свідоцтво Новоселицьким комунальним
бюро технічної інвентаризації не видавалося.

Ухвалою суду від 17 травня 2007 року провадження у справі
в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 закрито.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької
області від               20 лютого 2007
року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 6
червня 2007 року, позов ОСОБА_1 задоволено: визнано недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1 від 8 грудня                     2005 року, укладений між
нею та ОСОБА_2., посвідчений приватним нотаріусом Новоселицького районного
нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_3; повернуто у власність
ОСОБА_1 зазначений будинок.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності
та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 “Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними”, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Згідно зі  ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до                   ст.ст. 31, 215 цього Кодексу
суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі
посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й
застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка обґрунтовувала свої позовні
вимоги тим, що договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 8 грудня                   2005 року, укладений нею
внаслідок обману, а також вчинений під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай
невигідних умовах.

Однак у порушення зазначених вимог закону, прийнявши
позовну заяву, яка не відповідає вимогам закону, суд і в судовому засіданні належним
чином не з'ясував у позивачки підстави заявленого нею позову, а визначив їх на
власний розсуд,  зазначивши при цьому, що
укладений договір  було укладено для
приховання іншого правочину, при цьому не врахувавши навіть вимог                ч. 2 ст. 235 ЦК України,  відповідно до якої в разі, якщо буде
встановлено, що правочин було вчинений
сторонами  для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюється правилами
щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У порушення вимог ст. ст. 212-213 ЦПК України не дав  суд належної правової оцінки довіреності, що
видана ОСОБА_1 7 грудня 2005 року
ОСОБА_4, якою уповноважила останню подарувати належний їй на праві
власності будинок сину - ОСОБА_2 (а.с. 35).

Саме на підставі зазначеної довіреності діяла ОСОБА_4, укладаючи від імені
позивачки оспорювану угоду.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість  рішення  суду
першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте апеляційний суд не виконав своїх обов'язків,
визначених законом.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької
області від                 20 лютого
2007 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від                         6 червня 2007 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай

Ю.В. Прокопчук