Справа
№ 2-161
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

04
липня  2008 року. Путивльський районний
суд, Сумської області у складі:

головуючого
- судді Литовки М.І.

при
секретарі - Ковальовій К.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Путивль цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на &frac12; частину квартири,-

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність у
викладенні повного рішення суду, пов,язаного з потребою у обгрунтуванні доводів
сторін, на що може бути витрачений значний час, суд вважає за необхідне
проголосити його вступну та резулятивну частини.

Керуючись ст. ст. 10, 11,
57-60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 112 , 115 ЦК  України,
ст. ст. 22, 23, 25, 29  КпШС
України ( 1963 року), суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1  право власності на &frac12; частину
квартири № 2, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2
по 41 грн. з кожного судового збору в дохід держави та по 15 грн. з кожного
витрат на інформаціно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської
області через Путивльський районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20-ти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або у порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Рішення
є оригіналом і виготовлене в нарадчій кімнаті.

Суддя:

Справа
№ 2-161

2008
рік

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

04
липня  2008 року. Путивльський районний
суд, Сумської області у складі:

головуючого
- судді Литовки М.І.

при
секретарі - Ковальовій К.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Путивль цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на &frac12; частину квартири,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду
і свої вимоги мотивує тим, що в лютому 1976 року вона зареєструвала шлюб з
ОСОБА_4, який помер у серпні 2007 року.

Від шлюбу мають спільного
сина - ОСОБА_2, 1976 року народження, відповідача по справі.

Відповідач ОСОБА_3, 1961 року
народження, є сином її померлого чоловіка від першого шлюбу.

Рішенням Путивльського
районного суду від 12.03.1991 року, шлюб між поизвачкою та ОСОБА_4 було
розірвано, але після його розірвання, вони продовжували проживати однією сім,єю
разом з своїм меншим сином, відповідачем по справі ОСОБА_2  в квартирі АДРЕСА_1.

Дану квартиру вони придбали
за її погодженням, за спільні  кошти
під  час сумісного проживання, відповідно
до договору купівлі-продажу, заключеного між виконавчим комітетом Путивльської
міської ради та її бувшим чоловіком, ОСОБА_4, 13 лютого 1992 року, і після
цього проживала в ній разом з останнім
фактично, до  початку вересня 2003
року.

Вважає, що вона має право на &frac12; частину квартири, як на майно придбане під час шлюбу, а тому просить
визнати за нею право власності на &frac12; частину спірної
квартири.

В судовому засіданні
позивачка та її представник підтримали свої позовні вимоги та просять їх
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов
визнав і суду пояснив, що дійсно спірна квартира придбана його батьками за
спільні кошти у 1992 році, хоча за рік до цього батьки розірвали між собою
шлюб, але продовжували проживати разом однією сім,єю до  літа 2003 року.

Оскільки батько зловживав
спиртним, мати була вимушена виписатися з квартири   і  за
його кошти та кошти її сестри ОСОБА_5, восени 2003 року  їй було придбано половину будинка АДРЕСА_2, де
вона мешкає і зараз. Вважає, що мати має право на &frac12; частку
спірної квартири, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнав і в заперечення пояснив, що рішенням Путивльського районного суду від
12.03.1991 року, шлюб між його батьком і позивачкою було розірвано і після
розірвання шлюбу вони стосунків не підтримували.

Спірна квартира була отримана
його батьком  ОСОБА_4за ордером
11.03.1971 року і викуплена ним у 1992 році в міської ради виключно за його
кошти.                   Батько навмисно
розірвав шлюб з позивачкою, щоб вона не претендувала на спірну квартиру за що
їй був придбаний будинок АДРЕСА_2, в якому вона зараз мешкає.

Вважає, що таким чином майно
між батьком та позивачкою  розділено в
добровольному порядку, просить відмовити в задоволенні позову.

Представники відповідача
підтримали його заперечення на позов і також просять в задоволенні позову
відмовити.

Суд, заслухавши сторони та їх
представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали даної справи та докази в
їх совокупності, вважає, що даний позов підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що
позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 11.02.1976 року перебували в зареєстрованому
шлюбі (а.с. 3).

Рішенням Путивльського
районного суду від 12.03.1991 року, шлюб між ними розірвано ( а. с. 4), а
свідоцтво про розірвання шлюбу  ОСОБА_4
отримав лише у листопаді 2003 року ( а. с. 10).

Під
час сумісного проживання з позивачкою, ОСОБА_4 придбав на своє ім,я  займану ним,
та членами його сім,ї в тому числі і позивачкою та їх сином, квартиру
АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу заключеним між ОСОБА_4
та  виконкомом Путивльської міської ради
(а.с. 5-9).

Відповідно до вимог ст. 23
КпШС України (1963 року) при укладенні угод одним із подружжя вважається, що
він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчудженню
спільного майна подружжя, що потребують обов,язкового нотаріального
засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій
формі.

Тобто відповідно до вказаної
норми, на час придбання спірної квартири,
позивачка не повинна  була
підтверджувати своє погодження в письмовій формі, а ОСОБА_4 діяв за її згодою.

Згідно з ст. 22 КпШС України
(1963 року), майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Статтею  29 КпШС України (1963 року) передбачено, що
якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна
в натурі.

Поділ спільного майна
подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу.

Твердження відповідача
ОСОБА_3 та його представників про те, що на час придбання спірної квартири
позивачка і його батько ОСОБА_4 разом не проживали, не вели спільного
господарства, не підтримували шлюбних стосунків, а тому фактично не являлися
сім,єю, суд вважає необгрунтованими.

Така позиція відповідача та
його представників спростовується показами в судовому засіданні свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_2, які аналогічно суду показали,
що позовачка проживала  разом з своїм
чоловіком  ОСОБА_4в даній квартирі з часу
заключення шлюбу і фактично до кінця літа 2003 року, вели спільне господарство,
доглядали за дачею та   оброболяли
земельну ділянку.

Також відповідач ОСОБА_2 суду
показав, що спірну квартиру його батьки придбали за спільні кошти, оскільки
проживали разом хоча шлюб між ними і був розірваний.

Тобто судом встановлено, що
хоча на момент придбання спірної квартири у 1992 році шлюб між позивачкою і
ОСОБА_4за рішенням Путивльського районного суду від 12.03.1991 року і був
розірваний (а.с.4), однак між ними продовжували складатися установлені
відносини, що притаманні подружжю і вони
проживати однією сім,єю.

Крім того, судом встановлено,
що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 отримав свідоцтво про його розірвання лише в
листопаді 2003 року ( а. с. 10), а відповідно до п. 15  Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21. 12. 2007 року “Про практику
застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна  подружжя”, що хоча розірвання шлюбу,
здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному
органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішення суду
про його розірвання ( ч. 2 ст. 114 СК (2947-14).

Однак це правило не
поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня
2004 року, тобто  до набрання чинності
СК.

Суд не може визнати
обгрунтованими і твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що квартира була
придбана виключно на кошти його батька ОСОБА_4, а тому вона є його особистою
власністю, так як зазначена обставина не була підтверджена ними належними
доказами, відповідач та його представники
лише допускають, що ОСОБА_4 отримував пенсію та міг заробляти гроші за
приватними договрами.

З представлених і оглянутих в
судовому засіданні ощадних книжок ОСОБА_4 вбачається, що останній періодично
лише вносив  грошові кошти на депозити і
жодного разу не знімав їх з рахунків і не перераховував коштів як  до та на час придбання квартири, так і після
того.

Суд також не може погодитися
з посилланням відповідача ОСОБА_3 та його представників на те, що ОСОБА_4
умисно розірвав шлюб, щоб позивачка не претендувала на спірну квартиру і в
рахунок добровільного розподілу майна, їй ОСОБА_4 було прибано будинок
АДРЕСА_2, оскілька така позиція не відповідає фактичним обставинам справи
виходячи з наступного.

Як встановлено судом, шлюб
між позивачкою та ОСОБА_4 було розірвано у 1992 році і вони продовжували
проживати разом у спірній квартирі. Лише восени 2003 року, відповідачка
придбала вказаний будинок АДРЕСА_2, зареєструвалась в ньому і перейшла туди
проживати, що підтверджується датою її реєстрації ( а. с. 16)

Вказаний будинок був
придбаний за кошти сім,ї  сина позивачки
ОСОБА_2 та її сестри ОСОБА_5,  про що
останні також підтвердили в судовому засіданні і що підтверджується наявними у
справі  платіжними ордерами з
відповідними датами,  про отримання
грошового переказу від сина та придбання валюти позивачкою за кошти сестри ( а.
с. 29-30).

Твердження відповідача та
його представників про те, що у ОСОБА_4 була зовсім інша жінка і після
розірвання шлюбу з позивачкою, він підтримував з нею шлюбні стосунки і навпаки
їх не підтримував з позивачкою, суд також не може покласти в основу доказів чи
заперечень відповідача та представників, оскільки таке також спростовано
поясненнями свідків і відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні.

Судом встановлено, що
позивачка є особою похилого віку і має незадовільний стан здоров,я, а  про порушення свого права власності на  квартиру
дізнався після смерті ОСОБА_4 у серпні 2007 року, після того як поча
виплачувати комунальні борги за квартиру, а тому строк звернення до суду за
захистом своїх прав вона  не пропустила.

Таким чином, виходячи з
вищевикладеного, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною
сумісною власністю позивачки та її бувшого чоловіка ОСОБА_4, а тому вимоги
позивачки про визнання за нею права власності на &frac12; її
частину, виходячи з положень ст. ст. ст. 22, 23, 29 КпШС України (1963 року) та
ст. ст. 112, 115 ЦК України ( 1963 року ), є обгрунтованими і підлягають
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11,
57-60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст.  112, 115 ЦК
України ( 1963 року),  ст. ст. 22,
23, 25, 29 КпШС України ( 1963 року), суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1  право власності на &frac12; частину
квартири № 2, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2
по 41 грн. з кожного судового збору в дохід держави та по 15 грн. з кожного
витрат на інформаціно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської
області через Путивльський районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20-ти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або у порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя:     підпис

Копія     вірна

Голова

Путивльського районного
суду
П.П.Гриценко