Справа №22-178 2008р.
першій інстанції Шелесько В.Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

5 лютого 2008
року    Колегія суддів судової палати в
цивільних

справах
апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого -
Кривохижі В.І. суддів - Черниш Т.В., Чорнобривець О.С., при секретарі Харабарі
О.В..,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Онуфріївського районного суду від 17 вересня 2007
року,

встановила:

21
березня 2006 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участю третіх
осіб-Онуфріївської державної нотаріальної контори, КП «Світловодське МБТІ» з
позовом про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору
купівлі-продажу. Позовні вимоги мотивувала тим, що після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1батька її мати ОСОБА_3 14
березня 1994 року отримала в державній нотаріальній конторі свідоцтво про право
на спадщину на житловий будинок, розташований заАДРЕСА_1, який продала 19
листопада 2005 року своєму сину- ОСОБА_2.

Зазначала,
що ОСОБА_3 при
зверненні 14 березня 1994 року до нотаріальної контори умисно не повідомила про
неї, позивачку, як спадкоємця і незаконно прийняла у власність частку
спадкового майна, яке їй належало, приховавши від неї оформлення всього будинку
за своє ім»я. Про це вона дізналась лише в лютому 2006 року від ОСОБА_2, який вимагав
звільнити будинок, повідомивши, що купив його в матері за договором, укладеним
і нотаріально  посвідченим 10 листопада
2005 року. Посилаючись

на те, що за наведених обставин відповідачами були порушені її
право на спадщину на житловий будинок, в якому вона постійно проживає до цього
часу, вклала значні кошти в його переобладнання та капітальний ремонт після
смерті батька , просила задовольнити її позовні вимоги, поновити строк
звернення до суду.

17 липня
2006 р. ОСОБА_2
пред»явив до ОСОБА_1 позов про усунення перешкод в користуванні спірним
будинком, належним йому на підставі договору купівлі-продажу від 10 листопада
2005 року та про виселення ОСОБА_1, яка, достовірно знаючи про оформлення
спадщини на ім»я матері, втратила право на свою частку в майні і чинить
перешкоди його сім»ї в користуванні будинком.

Ухвалою
від 9 серпня 2006р. Онуфріївський районний суд позови об»єднав в одне
провадження. У зв»язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідача ОСОБА_3 21 березня
2007р ухвалив про визнання правонаступником ОСОБА_4.

Рішенням
цього ж суду від 17 вересня 2007 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено, позов ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні будинком задоволено, постановлено про
виселення ОСОБА_1 з будинкуАДРЕСА_1 Онуфріївського району. Додатковим рішенням від 26
листопада 2007р. вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

На
зазначене рішення від 17 вересня ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати з мотивів порушення норм
матеріального та процесуального права і постановити нове рішення про
задоволення її позовних вимог та про відмову в позові ОСОБА_2

В
судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представник повністю
підтримали доводи апеляційної скарги. ОСОБА_2
до суду не з»явився, направив заяву про згоду на розгляд справи у його
відсутності.

Перевіривши
за матеріалами справи законність та обгрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , її представника, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду -скасуванню з таких підстав.

Встановлено,
що ІНФОРМАЦІЯ_1помер ОСОБА_5,
якому на праві власності належав будинок, розташований по АДРЕСА_1.(а.с.19,
60). 14 березня 1994 року державним нотаріусом Онуфріївської державної
нотаріальної контори на ім»я

ОСОБА_3 за її
заявою видані свідоцтва про право власності на 1/2 частку згаданого будинку як
дружині за ст. 22 КпШС УРСР та про право на спадщину за законом на 1/2 частину
будинку (а.с. 57, 58, 59). 10 листопада 2005 року між ОСОБА_3 як продавцем та
ОСОБА_2-покупцем було укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу
згаданого будинку (а.с. 169-180).

Відмовляючи
ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог, суд виходив з того, що вона без
поважних причин пропустила строк позовної давності при пред»явленні вимог про
визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину; вважаючи за таких обставин
дійсним це свідоцтво, визнав законним договір купівлі-продажу спірного будинку,
укладений між його власником ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та факт порушення прав
власності останнього на будинок, в користуванні яким чинить перешкоди ОСОБА_1, і з цих підстав
задовольнив зустрічний позов про її виселення.

З такими
висновками погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх без повного, всебічного
та об»єктивного з»ясування дійсних обставин справи, характеру спірних
правовідносин, прав та обов»язків сторін в цих правовідносинах, з неправильним
застосуванням норм матеріального права, порушення процесуальних норм.

Поклавши
в основу рішення твердження про те, що ОСОБА_1 без
поважних причин пропустила строк позовної давності, і визнавши цю обставину
підставою для відмови в позові про визнання недійсним свідоцтва про право на
спадщину, суд належним чином питання застосування строків позовної давності за
правилами, встановленими цивільним і цивільним процесуальним законодавством, не
вирішив, не навів будь-яких доказів на підтвердження висновку про те, що про
порушення свого права позивач дізналась або повинна була дізнатись в
1994-1995роках. Відповідно до ст.76 ЦК
1963р.(ст. 261 ЦК
2003р) перебіг позовної давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа довідалася або могла
довідатись про порушення свого права. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилалась на те, що про порушення свого права на спадщину їй стало відомо лише
в лютому 2006 року. Матеріалами справи, зокрема, штампом в паспорті, даними
будинкової книги підтверджено, що ОСОБА_1
постійно проживала і продовжує проживати в спірному будинку, чого не
заперечували відповідачі. Не спростовані її доводи про те, що мати приховала
від неї оформлення на своє ім»я спадщини, вона не могла про це довідатись,
оскільки до лютого 2006 року ні мати, ні брат будь-яких претензій щодо її
проживання в будинку не пред»являли. Це підтвердив в своїх показах свідок
ОСОБА_6, співмешканець ОСОБА_3 В поданій до спливу 6-місячного строку після
відкриття спадщини заяві про видачу свідоцтв ОСОБА_3 засвідчила, що, крім неї,
інших спадкоємців, передбачених законом, не має(а.с.57).

Наведені
факти свідчать про те, що позивачка не пропустила встановленого законом
загального строку позовної давності. Суд помилково застосував до спірних
правовідносин строки позовної давності і неправильно відмовив в позові з
названих підстав.

Оскільки
на час відкриття спадщини ОСОБА_1 з
батьками проживала в будинку, 1/2 частина якого є спадковим майном, фактично вступила
в управління і володіння ним, вона як спадкоємець першої черги за законом
згідно ст. 549 ЦК
1963р., який був чинним на час виникнення спірних правовідносин,
вважається такою, що фактично прийняла спадщину. Заяву про відмову від спадщини
вона до нотаріальної контори не подавала. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК прийнята
спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. При
видачі оспорюваного свідоцтва до закінчення встановленого ст. 561 ЦК
6-місячного строку державний нотаріус, обмежившись викладеними в заяві ОСОБА_3
відомостями про відсутність інших спадкоємців, не перевірив, зокрема, по
будинковій книзі наявність спадкоємців, які фактично прийняли спадщину. Такі
обставини є підставою для визнання свідоцтва про право ОСОБА_3 на спадщину
недійсним в частині 1/2 частки спадкового майна, що складає 1/4 частину
будинку, і визнання за ОСОБА_1 як спадкоємцем першої черги права власності на
цю частину будинку, виходячи з принципу рівності часток спадкоємців у
спадковому майні (ст.ст. 529, 548, 549 ЦК).

Допущені
при розгляді зазначеної позовної вимоги порушення судом норм матеріального та
процесуального права призвели до неправильного вирішення і інших позовних
вимог, оскільки вони залежать від вирішення питання про наявність   у позивача ОСОБА_1 права на спірний будинок.

Так,
відмову у визнанні недійсним укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_2 10.11.2005р.
договору купівлі -продажу суд безпідставно мотивував тим, що визнано дійсним
оспорюване свідоцтво про право на спадщину. Не грунтується на законі та доказах
і твердження суду про порушення ОСОБА_1 прав ОСОБА_4. як власника будинку.

За таких
обставин рішення суду від 17 вересня та додаткове рішення від 6 грудня 2007р.
не можна визнати законними і обгрунтованими, вони підлягають скасуванню з постановлениям на підставі
ст. 309 ЦПК нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити
частково: видане 14 березня 1994 року на ім»я ОСОБА_3 свідоцтво про право на
спадщину визнати з підстав, наведених вище, недійсним в частині права на
спадщину на 1/4 частину будинку і визнати за позивачкою право власності на
вказану частину спадкового майна. У зв»язку з цим в зазначеній частині підлягає
визнанню недійсним на підставі ст. 215, 203 ЦК України 2003р. і договір
купівлі-продажу будинку як правочин, що не відповідає вимогам

закону, оскільки суперечить правилам ст. 658 ЦК, за якою право
продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. ОСОБА_3 при укладенні
договору мала право розпорядитися лише 3/4 частинами будинку. Відповідно до ст.
217 ЦК недійсність
окремої частини правочину в даному випадку не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому. Обставини, на які посилалась позивач як на
підставу визнання недійсним правочину, укладеного під впливом обману та
насильства, грунтуються лише на припущеннях позивачки і не підтверджені
будь-якими доказами.

Позовні
вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути
виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. Враховуючи, що власник
не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому
праві, правові підстави для виселення з будинку відповідачки як власника його
1/4 частини, відсутні. Позивач не надав переконливих доказів і на підтвердження
доводів про те, що ОСОБА_1 чинить
йому перешкоди в користуванні 3/4 частинами будинку, не містять їх і матеріали
справи.

Враховуючи
часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, судова колегія вважає за необхідне
в порядку ст. 88 ЦПК України стягнути на її користь з ОСОБА_2 судові витрати
пропорційно до розміру задоволених позовних вимог- 121 грн. судового збору та
15 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На підставі
наведеного та керуючись ст.ст. 71, 75, 76, 529, 548, 549, 561 ЦК 1963р.; ст.ст.
261, 213, 215, 217, 258 ЦК
України 2003р., ст. 9 ЖК України, ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 88
ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2007 року
скасувати.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Свідоцтво
про право на спадщину за законом, видане Онуфріївською державною нотаріальною
конторою 14 березня 1994 року за р.№373 на ім»я ОСОБА_3, визнати недійсним в
частині права на спадщину

на 1/4 частину будинку з відповідною частиною надвірних
будівель, розташованого по АДРЕСА_1, та визнати право власності на зазначену
частину спадкового майна за ОСОБА_1.

Договір
купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та посвідчений Онуфріївського
державною нотаріальною конторою 10 листопада 2005 року за №3342, визнати
недійсним в 1/4 частині.

В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні зазначеним будинком та виселення відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 121 грн. судового збору та 15 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня його
проголошення.