Справа  №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27
жовтня  2008 року
Городищенський   районний   суд

Черкаської  області

в  складі :

судді                                                                                                 Черненка  В.О.

за участю секретаря                                                                       Сидоренко О.С.

розглянув  у
відкритому  судовому  засіданні
в  місті  Городище
цивільну  справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та
права власності на його частину,

ВСТАНОВИВ :

позивач ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2., в якому просить визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та
визнати за нею право власності на 3/4 домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1,
Черкаської області.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на
те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем по справі з 10.02.2001 року по
08.06.2007 року, коли, згідно рішення Городищенського районного суду  його було розірвано. Від даного шлюбу у них
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3, який проживає біля неї та перебуває на її
утриманні. За час спільного проживання ними
було нажите рухоме та нерухоме майно. Так, 26.12.2005 року вони з
відповідачем уклали спадковий договір, згідно якого зобов'язалися
утримувати  ОСОБА_4. до смерті останньої
та виплачувати їй грошову допомогу, а після її смерті, їхній сім'ї переходив у
власність житловий  будинок, розташований
по АДРЕСА_1, Черкаської області.  Хоча в
зазначеному  договорі, як набувач, з
усіма витікаючими з цього правами та обов'язками, вказаний відповідач  ОСОБА_2, але з самого моменту його укладення,
лише вона та її батьки постійно здійснювали догляд за ОСОБА_4., надавали їй
грошову допомогу. Відповідач ОСОБА_2 не приймав участі в догляді, оскільки
перебував на заробітках.ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_4. померла. Вона за свої кошти, без усілякої  допомоги з боку відповідача, поховала її та
справила поминки 9 та 40 днів. Відповідно до ст. 60 СК України - майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної
сумісної власності  незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Тобто, дана
стаття закріплює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності
подружжя, навіть у випадках, коли майно, яке придбане подружжям під час шлюбу,
зареєстроване на когось одного з них. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 СК
України, якщо одним із подружжя  укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш,
які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.             Розірвання
шлюбу, як зазначено у ч. 1 ст. 68 СК України, не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Тому, враховуючи вище викладене, вважає, що житловий будинок, розташований
по АДРЕСА_1, Черкаської області, який був отриманий за спадковим договором,
укладеним під час їхнього з відповідачем шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Зазвичай, у
разі такого поділу, згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, але положення ч. 3 зазначеної статті вказують, що за
рішенням суду частка майна одного з подружжя може бути збільшена, якщо з нею
(ним) проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього фізичного та духовного розвитку. Дане положення
закріплено законодавцем і в п. 10 Пленуму Верховного Суду України від
12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України», згідно якого суд, з метою захисту інтересів неповнолітніх дітей може
відступити від рівності часток подружжя. Згідно рішення Городищенського
районного суду від 18.06.2008 року, відповідач ОСОБА_2 зобов'язаний сплачувати
на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не
менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на у
тримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, не зважаючи на це, відповідач
аліменти не сплачує і ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надає.
Син ОСОБА_3 потребує лікування у логопеда та займається вивченням англійської мови,
але в зв'язку з відсутністю будь-якої матеріальної допомоги з боку батька -
ОСОБА_2., вона  не має  достатніх коштів для забезпечення нормального
фізичного та духовного розвитку дитини. Враховуючи наведене, просить суд
визнати житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, Черкаської області,
спільною сумісною власністю подружжя: її та ОСОБА_2.; поділити спільне сумісне
майно подружжя, а саме: житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, Черкаської
області, відступивши від рівності часток у спільному майні; визнати за нею
право власності на 3/4 частини домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1,
Черкаської області; стягнути з відповідача на її користь понесені судові
витрати.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала в
повному обсязі.

Відповідач позов не
визнав, але не надав суду жодного обґрунтування, яке б спростовувало твердження
та вимоги позивача щодо предмета спору.

Суд вислухавши позивача,
відповідача, свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, вважає,
що позов обґрунтований, а тому підлягає до
задоволення в повному обсязі.

Як встановлено в судовому засіданні
та не заперечується сторонами, позивач ОСОБА_1.
та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 10.02.2001 року по 08.06.2007
року, коли, згідно рішення Городищенського районного суду  його було розірвано. Від даного шлюбу мають
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем та перебуває на її
утриманні.

За час спільного проживання позивачем ОСОБА_1. та
відповідачем ОСОБА_2, як подружжям, було нажите рухоме та нерухоме майно.
26.12.2005 року відповідач ОСОБА_2 (набувач) та ОСОБА_4. (відчужувач) уклали
спадковий договір, згідно якого ОСОБА_2 зобов'язався утримувати  ОСОБА_4. до смерті останньої та виплачувати
їй грошову допомогу, а після її смерті, до набувача переходив у власність
житловий  будинок, який належав
відчужувачу, що розташований по АДРЕСА_1, Черкаської області. Даний факт
підтверджується копією вказаного спадкового договору Серії НОМЕР_1, яка
міститься у матеріалах справи.

Згідно копії свідоцтва про
смерть Серії НОМЕР_2, виданого 04.07.2007 року виконавчим комітетом
Старосільської сільської ради Городищенського району, Черкаської області,
актовий запис № 40, ОСОБА_4. померлаІНФОРМАЦІЯ_2.

В своєму позові позивач
зазначила, що з часу укладення вказаного спадкового договору, лише вона
та її батьки постійно здійснювали догляд за ОСОБА_4., надавали їй грошову допомогу.
Відповідач ОСОБА_2 не приймав участі в догляді, оскільки перебував на
заробітках. Дане твердження позивача в судовому засіданні підтвердили і свідки,
які зазначили, що дійсно позивач ОСОБА_1. та її батьки доглядали за ОСОБА_4.:
готували їсти, прибирали та допомагали по господарству. Відповідача  ж бачили біля ОСОБА_4. лише декілька разів,
доки він не поїхав на заробітки, після чого до самої смерті останньої
піклувалися про неї позивач та її батьки, які й похоронили ОСОБА_4. за власні
кошти. Факт свого перебування на заробітках відповідач не заперечував.

Згідно довідок, виданих виконавчим комітетом
Старосільської сільської ради, ОСОБА_4. була сусідкою позивача та її сім'ї,
постійно проживала та вела з ними спільне господарство. Крім того, як вказано в
довідці, ОСОБА_1. за власні кошти похоронила свою сусідку ОСОБА_4. в с.
Старосілля, Городищенського району, Черкаської області.

Відповідно до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної
власності  незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про закріплення
законодавцем презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя,
навіть у випадках, коли майно, яке придбане подружжям під час шлюбу,
зареєстроване на когось одного з них.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним
із подружжя  укладено договір в інтересах
сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 1 ст. 68 СК України зазначає, що розірвання шлюбу
не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу,
тому враховуючи вище викладене, суд вважає, що вбачаються всі підстави для
визнання  житлового
будинку, розташованого по АДРЕСА_1, Черкаської області, який був отриманий за
спадковим договором, укладеним під час шлюбу позивача ОСОБА_1. та ОСОБА_2.
-  їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Зазвичай, у разі такого поділу, згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, але положення ч. 3 ст. 70 СК України  вказують, що частка майна одного з подружжя
може бути збільшена за рішенням суду, якщо з нею (ним) проживають діти, за
умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення
фізичного та духовного розвитку дитини.
У п. 10 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року «Про
застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України»,
законодавець закріпив дане положення зазначивши, що суд, з метою захисту
інтересів неповнолітніх дітей, може відступити від рівності часток подружжя.

05.06.2008 року Городищенский районний суд ухвалив
рішення, згідно якого, відповідач ОСОБА_2 зобов'язаний сплачувати аліменти на
користь ОСОБА_1. на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини
всіх видів заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття, починаючи з
19.03.2008 року.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, на
даний час неповнолітній син позивача та відповідача  ОСОБА_3 проживає з матір'ю - ОСОБА_1. та
перебуває на її утриманні, відповідач ніякої допомоги на утримання дитини не
надає. Згідно довідки № 392/01-9 від 04.04.2008 року, виданої Територіальним
центром соціальної допомоги виконавчого комітету Придніпровської районної ради
м. Черкаси, син ОСОБА_1. - ОСОБА_3, 2001 року народження, має мовленнєві
порушення і отримує логопедичну допомогу з вересня 2007 року в даному
Територіальному центрі соціальної допомоги. Крім того, неповнолітній ОСОБА_3,
займається вивченням англійської мови, що свідчить про те, що позивач
намагається створити для дитини належні
умови, необхідні для її фізичного, інтелектуального та духовного
розвитку. Однак, в зв'язку з відсутністю будь-якої матеріальної допомоги з боку
батька - відповідача ОСОБА_2., та враховуючи, що будь-які послуги (допомога
спеціалістів) щодо повноцінного розвитку природних здібностей дитини та
піклування про її  здоров'я, обов'язково
потребують значних фінансових затрат, позивач
ОСОБА_1. не має достатніх коштів для забезпечення належного фізичного та
духовного розвитку дитини. Відповідач матеріально не допомагає своєму синові,
чого він сам не заперечував у судовому засіданні.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону
дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного,
інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку дитини. У відповідності до ст. 12
вищевказаного Закону - виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості
дитини. Батьки або особи, що їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати
дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дані положення в
черговий раз підтверджують та закріплюють положення ст. 70 СК України щодо
можливості відступу судом від рівних часток при поділі спільного сумісного
майна подружжя, що є гарантією певної фінансової підтримки для того з подружжя,
з ким проживає дитина, так як інший з батьків таку допомогу не надає.

З огляду на вище
викладене, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 не надав суду жодного пояснення
або доказу, на які б посилався як на підставу своїх заперечень та якими б
спростував твердження позивача ОСОБА_1. щодо обставин справи, суд прийшов до
висновку, що позов достатньо обґрунтований, підтверджений належними доказами, а
тому підлягає до повного задоволення.

Оскільки позов ОСОБА_1. задоволено
у повному обсязі, тому, в силу положень ст. 88 ЦПК України, суд вважає за
необхідне стягнути на її користь зі ОСОБА_2. судові витрати у розмірі 190 (сто
дев'яносто) гривень 00 копійок, з яких: 160 (сто шістдесят) гривень  00 копійок сплачений судовий збір (державне
мито) та 30 (тридцять) гривень 00 копійок - витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду цивільної справи.

На підставі вище
викладеного, керуючись п. 10 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998
року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України»,  ст.ст. 8, 12 Закону України
«Про охорону дитинства»  ст. ст.  60, 61, 68, 69, 70 СК України, ст. ст. 10,
11, 13, 14, 57, 60, 88, 209, 212, 214, 215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

позов задоволити. Визнати
житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, Черкаської області, спільною
сумісною власністю подружжя: ОСОБА_1та ОСОБА_2.

Поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме: житловий
будинок, розташований по АДРЕСА_1, Черкаської області, відступивши від рівності
часток у спільному майні.

Визнати за
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителькою АДРЕСА_2, Черкаської області, право власності
на 3/4 частини домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1, Черкаської області.

Стягнути зі ОСОБА_2на користь
ОСОБА_1понесені судові витрати у розмірі 190 (сто дев'яносто) гривень 00
копійок, з яких: 160 (сто шістдесят) гривень
00 копійок сплачений судовий збір (державне мито) та 30 (тридцять)
гривень 00 копійок - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до
апеляційного суду Черкаської області через Городищенський районний суд шляхом
подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і поданням  після  цього протягом 20 днів  апеляційної
скарги, або  в порядку ч. 4 ст.
295 ЦПК України.

Рішення набирає законної
сили після закінчення строку на подання заяви про його оскарження чи розгляду
справи апеляційним судом в разі залишення його без змін.

Суддя:
В.О.Черненко