Справа № 22-1005 /08
Голов. в 1 інст.-Ковальов І.М.
Доповідач-Василевич В.С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

30 вересня 2008 року
м.Рівне

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого
судді-Василевича В.С.

Суддів:
Гордійчук С.О., Шимківа С.С.

при секретарі
Омельчук А.М.

з участю представника відповідача
ОСОБА_1,

представника
позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3  на рішення Рівненського міського суду від 6
травня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненського обласного
навчального центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів
агропромислового комплексу про повернення коштів,визнання звільнення
незаконним, поновлення на роботі та відшкодування матеріальної та моральної
шкоди,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського
суду від 6 травня 2008 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Рівненського
обласного навчального центру підготовки, перепідготовки та підвищення
кваліфікації кадрів АПК про поновлення на роботі, відшкодування матеріальної та
моральної шкоди відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

В поданій на вказане рішення
апеляційній скарзі ОСОБА_3 доводить про незаконність та необгрунтованість
рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права та не
відповідність висновків суду обставинам справи.

Її незгода із проведеним
відповідачем відрахуванням із заробітної плати доведена, проте всупереч вимог
ст.136, п.5 ст.232 КЗпП України суд дійшов неправильного висновку про
безпідставність її вимог.

Не враховано судом на її,
передбачене ст.44 цього ж Кодексу, право
на отримання вихідної допомоги.

Окрім того, вона заявляла вимогу
про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу , але
суд безпідставно задоволив у їх задоволенні, пославшись на пропуск строку
позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, що з”явились в  судове
засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної
скарги.

Як видно з матеріалів справи та
як це встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_3 працювала у
відповідача на посаді викладача спецпредметів та по сумісництву виконувала
обв”язки завідуючої комп”ютерним кабінетом. З нею було укладено договір про
повну матеріальну відповідальність.

29 листопада 2006 року вона
виявила нестачу комплектуючих частин
комп”ютера і наступного дня повідомила про це у письмовій формі
керівника установи. По даному питанню була проведена перевірка, за результатами
якої матеріальні цінності згідно наказу від 12 грудня 2006 року були передані
іншому працівникові із припиненням позивачці з 13 грудня 2006 року  доплати за виконання нею виконання обов”язків
по завідуванню кабінетом. П.2 “г”цього ж
наказу бухгалтерію навчального центру зобов”язано   проводити відрахування із заробітної плати
ОСОБА_3, починаючи із 15 грудня 2006 року щомісячно по 10% суми нестачі
комплектуючих частин, виявлених при інвентаризації

25 грудня 2006 року позивачка
подала заяву про надання додаткової оплачуваної відпустки з 26 грудня 2006 року
по 10 січня 2007 року у зв”язку з навчанням для підготовки та захисту дипломного
проекту (а.с.-10). Згідно довідки-виклику
Міжнародного  економіко-гуманітар-

ного університету імені академіка Ст.Дем”янчука  термін такої відпуст-

ки становив 4 місяці в період з 1 листопада 2006 року по 28 лютого 2007
року (а.с.-11) і її заява була задоволена.

В цей же день позивачка подала
також і заяву про звільнення за власним бажанням з 11 січня 2007 року (
а.с.-23), підтвердивши своє волевиявлення на звільнення заявою від 10 січня
2007 року (а.с.-13).

Проте їй у цьому було відмовлено
у зв”язку з її перебуванням у додатково оплачуваній відпустці (а.с.-23).

З наказу №11 від 23 січня 2007
року вбачається, що до повного розв”язання конфліктної ситуації, яка виникла
між адміністрацією та викладачем ОСОБА_3 бухгалтерію навчального центру зобов”язано
провести  нарахування відпускних з 26
грудня 2006 року по 11 січня 2007 року з одночасним утриманням цих же коштів на
погашення нестачі.

Питання про звільнення позивачки
за власним бажанням у вказаний нею строк
залишилось невирішеним.

І лише наказом №16 від 19 лютого 2007 року
звільнено позивачку за власним бажанням з 28 лютого 2007 року, тобто трудовий
договір з нею припинено в день закінчення додатково оплачуваної відпустки.

Однак при цьому в наказі знову
зазначено про покриття нестачі за рахунок коштів, призначених на оплату
відпустки.  І фактично таке відрахування
було проведено, що стверджено довідкою відповідача  (а.с.-17, 62).

Проте такі дії відповідача є
неправомірними, оскільки суперечать
ст.136 КЗпП України, якою регламентовано порядок покриття шкоди,
заподіяної працівником.

Розмір нестачі -1681 грн.
перевищує середньомісячну заробітну плату позивачки-1147 грн.28 коп., тому
покриття шкоди повинно проводитись шляхом подання власником або уповноваженим
ним органом позовом до суду, чого в даному випадку відповідачем зроблено не
було. Тому висновок суду про законність проведеного вирахування заробітної
плати, при наявності заперечення позивачки проти цього, не можна визнати
правильним.

Стягнута відповідачем з
порушенням визначеного законом порядку сума коштів підлягає поверненню
позивачці.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для
задоволення вимог щодо застосування положень ст. 44 КЗпП України про стягнення
вихідної допомоги. За змістом цієї норми у разі звільнення за власним бажанням
працівник має право на отримання вихідної допомоги мають лише працівники при
наявності умов, передбачених ст. 38, ст.39 ЦПК України. Але таких умов не
встановлено.

У ч.3 ст. 38 КЗпП України
йдеться про те, що працівник  у
визначений ним  термін має право
розірвати договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган
не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору.

В даному випадку про невиконання
умов трудового чи колективного договору не йдеться і доказів  щодо невиконання відповідачем вимог
законодавства про працю до моменту
виявлення нестачі позивачка не подала.

Бажання про своє звільнення саме
з цих підстав вона  не висловлювала.

Обговорюючи питання про
відшкодування  моральної шкоди з приводу
завданих позивачці моральних страждань, пов”язаних з порушенням її трудових
прав колегія суддів вважає, що ці вимоги є доведеними і підлягають частковому
задоволенню, оскільки незаконним вирахуванням коштів із заробітної плати були
та відмовою у звільненні за власним бажанням порушені її трудові права.

Розмір моральної колегія суддів
з урахуванням засад розумності та справедливості  визначає в 500 грн.

Щождо решти вимог, то суд першої інстанції
обгрунтовано відмовив у їх задоволенні, привівши відповідні обгрунтування, з
якими колегія суддів погоджується,

На підставі наведеного,
керуючись ст.136, ст. 237-1   КЗпП
України, ст.ст. 313-314, ст. 309, 316
ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського
суду від 6 травня 2008 року в частині відмови у стягненні заробітної плати в
сумі 1681 грн. скасувати і вимоги позивачки в цій частині задовольнити.

Стягнути з Рівненського обласного
навчального центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів
АПК на користь ОСОБА_3 1681 грн.  та на
відшкодування моральної шкоди  500 грн.

В задоволенні решти вимог
відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним нею чинності.

Головуючий
суддя                           Василевич
В.С.

Судді:
Шимків С.С.

Гордійчук
С.О.