Р І Ш Е  Н Н Я

Іменем України

12.08.08 року. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в
складі головуючого судді Квітки О.М. при секретарі Пономаренко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрії цивільну справу за
позовом прокурора м. Олександрії в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_1
до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення третейського суду, де
третьою особою є ОСОБА_4,
-

У С Т А Н О В И В:

Позивач просить визнати незаконним
та скасувати рішення постійно діючого центрально-регіонального Третейського
суду при асоціації «Арбітраж» від 14.04.08 року у справі №06/30-2008 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору дарування 2/3 частини
квартири, укладеного 11.04.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнання за
ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує наступним.

Пунктом 2 ст. 121 Конституції України передбачено, що прокуратура
забезпечує представництво інтересів громадян і держави в суді.

Відповідно до ст. 45 ЦПК України, у випадках,
встановлених законом, прокурор може звертатись до суду із
заявами про захист свобод та інтересів інших осіб та брати участь у цих
справах.

Випадки представництва прокуратурою інтересів громадянина або держави в
судах визначені, зокрема, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», якою
передбачено представництво прокуратурою у
формі звернення до суду із заявами про захист прав фізичних та юридичних
осіб.

Підставою представництва інтересів громадянина в судах є його неможливість
із-за фізичного бо матеріального стану чи по іншим поважним причинам самостійно
захищати свої права або реалізовувати процесуальні повноваження.

Перевіркою прокуратури за зверненням громадянки ОСОБА_4, виявлено порушення
соціальних прав та законних інтересів її неповнолітнього сина - ОСОБА_1, який
народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та через свій вік не може самостійно захищати свої права
або реалізовувати процесуальні повноваження, а тому потребує захисту
прокурором.

Перевіркою встановлено, що 11.04.08 року між ОСОБА_3 (який є батьком
неповнолітнього ОСОБА_1) та ОСОБА_2 було укладено договір дарування нерухомого
майна, відповідно до якого, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2  2/3 частини спірної квартири. Договір було
укладено в простій письмовій формі.

14.04.08 року сторони уклали між собою третейську угоду про передачу спору
на розгляд Постійно діючого центрально-регіонального Третейського суду про
асоціації «Арбітраж».

Згідно третейської угоди, ОСОБА_2 звернувся до вищевказаного третейського
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору дарування 2/3 частини
квартири, укладеного між ними 11.04.08 року та визнання за ним права власності
на дану квартиру.

Рішенням Постійно діючого центрально-регіонального Третейського суду про
асоціації «Арбітраж» від 14.04.08 року у справі №06/30-2008, визнано дійсним
договір дарування 2/3 частки спірної квартири, укладений 11.04.08 року між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2, за ОСОБА_2 визнано право
власності на 2/3 частини спірної квартири.

Вказане рішення є таким, що не відповідає вимогам закону, порушує принципи
діяльності  третейського  суду, визначені ст. 4 Закону України «Про
третейські суди».

Відповідно до ст. 45 Закону «Про третейські суди», рішення третейського
суду приймається після дослідження усіх обставин справи третейським суддею.
Однак, при розгляді справи, судом не було з'ясовано дійсні причини ухилення
сторін від нотаріального посвідчення договору, чи дійсно мало місце ухилення
від нотаріального посвідчення договору з боку відповідача, не звернуто увагу на
мотиви безоплатної передачі майна особі, що не являється дарувальнику ні
родичем, ні знайомим. При цьому витрати по нотаріальному оформленню у договорі
покладені теж на дарувальника, який тривалий час ніде не працює, зловживає
спиртними напоями (що достовірно відомо іншій стороні за договором). Позовні
вимоги ОСОБА_2 мотивує тим, що відповідно до п. 13 договору, вони домовилися
про нотаріальне посвідчення договору на 11.04.08 року, але за браком грошових
коштів на той час, ОСОБА_3 не зміг оплатити послуги нотаріуса (тоді як договір
підписано ними того ж дня).

Тобто, обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх доводів,
не відповідають дійсним обставинам справи, судом не додержано принципу
всебічності та повноти розгляду спору.

При цьому, 11.04.08 року державним виконавцем МВ ДВС Олександрійського
міськрайонного управління юстиції Світановським, в ході примусового виконання
рішення суду по виконавчому листу №2-484/94р. про стягнення з ОСОБА_3 аліментів
на утримання неповнолітнього сина на користь ОСОБА_4, було винесено постанову
про арешт майна, що належить ОСОБА_3 - 2/3 частки спірної квартири, оскільки
заборгованість по аліментам складала біля 9000 грн., яка тривалий час не
погашалася у зв'язку з відсутністю у боржника коштів.

Вказаною постановою, на підставі ст. 55 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем оголошено заборону на
відчуження нерухомого майна, копію постанови направлено до державної
нотаріальної контори, Олександрійського МБТІ, а також боржникові ОСОБА_3

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 3
ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є
укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Оскільки договір дарування
нерухомого майна від 11.04.08 року не був посвідчений нотаріально, то цей
договір не вважався укладеним, за цим договором не виникло ніяких прав та
обов'язків сторін, які підписали цей договір (до визнання його дійсним
третейським судом).

На час винесення третейським суддею рішення про визнання договору дарування
дійсним та визнання права власності, було зареєстровано обтяження об'єкту
нерухомого майна, що виступало предметом договору.

Таким чином, звернення до третейського суду у даному випадку було
обумовлено прагненням приховати інформацію про дійсний статус майна, оскільки
третейським судом не перевірялася відсутність або наявність заборони на
відчуження чи арешт майна, не досліджувалося,
чи враховані інтереси неповнолітніх дітей тощо. Зазначене призводить до того, що
за допомогою неправосудного рішення третейського суду, відбулося протиправне
заволодіння майном. Такі дії порушують соціальні та майнові права дитини,
завдають шкоду правовому іміджу нашої держави.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним, що визначено ч. 1 ст. 220 ЦК України.
Згідно абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Визнаючи договір дарування дійсним, третейський суд, посилаючись на ст. 203
ЦК Украйни, вказує, що «даний договір відповідає загальним вимогам, додержання
яких є необхідним для чинності правочину», тоді як з самого початку договір
дарування не був вчинений у формі, встановленій законом.

Натомість ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства (ч. 1) та
правочин, який вчинюється батьками, не може суперечити інтересам їхніх
неповнолітніх дітей (ч. 6). Відповідно до ст. 215 ЦК України, недодержання в
момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою
недійсності правочину.

Договір дарування від 11.04.08 року, за яким ОСОБА_3 здійснив відчуження
частини квартири та яка перебувала під арештом, порушує законні права
неповнолітньої дитини, оскільки саме зверненням стягнення на майно боржника
органами ДВС (яке полягає у його подальшій реалізації), забезпечувалося б
виконання рішення суду про стягнення коштів на утримання неповнолітньої дитини.

Крім того, необхідно зауважити, що згідно вимог до рішення третейського
суду, передбачених ст. 46 Закону «Про
третейські суди», у рішенні третейського суду повинно бути зазначено
висновок про компетентність третейського суду, обсяг повноважень за третейською
угодою. У вступній частині ж рішення Постійно діючого центрально-регіонального Третейського суду про асоціації «Арбітраж» у
складі третейського судді Городецького М.Ф. від 14.04.08 року у справі
№06/30-2008 зазначено, що його обрано згідно третейської угоди від 20.03.08
року (а не від 14.04.08 року, яка укладена між сторонами спору).

Відповідач ОСОБА_3 позов визнає.

Мотивує наступним.

З 2.04.08 року відповідач ОСОБА_2 з циганами, які проживають АДРЕСА_2
били його, незаконно позбавили волі і змусили підписати зазначений договір.

Відповідачу ОСОБА_2 вручити копію
повістки та позову вручити не представилося можливим у зв'язку з відсутністю
відомостей про його проживання.

Зацікавлена особа підтримала позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, доводи сторін, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню.

З матеріалів справи видно, що 14.04.08 року у справі №06/30-2008 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору дарування 2/3 частини
квартири, укладеного 11.04.08 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2та визнання за
ОСОБА_2права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 Постійно діючий
центрально-регіональний Третейський суд при асоціації «Арбітраж» прийняв
рішення, яким позов задовольнив.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 ЦК України, згода на
вчинення неповнолітньою особою правочину має бути
одержана від будь-кого з батьків (усиновлювачів). У разі заперечення того з
батьків (усиновлювачів), з яким проживає неповнолітня особа, правочин може бути
здійснений з дозволу органу опіки та піклування. Такого дозволу сторони не
отримали.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», батьки або особи, що
замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати
договори, які підтягають нотаріальному
посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належної частки майнових
прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження - житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній
реєстрації.

Ч. 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що вчиняється батьками, не може
суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей.

Всупереч такій вимозі закону, такого сторони не виконали.

А вимоги підлягають задоволенню.

З відповідачів необхідно стягнути судовий збір та витрати на ІТЗ на користь
держави.

На підставі ст.ст. 547, 570 ЦК України, керуючись
ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд, -

Р І Ш И
В:

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати
рішення постійно діючого центрально-регіонального Третейського суду при
асоціації «Арбітраж» від 14.04.08 року у справі №06/30-2008 за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору дарування 2/3 частини квартири,
укладеного 11.04.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2та визнання за ОСОБА_2 права
власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 25 грн. 50 судового збору та по
15 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення справи.

Заяву про апеляційне оскарження рішення
суду до апеляційного суду Кіровоградської області може бути подано протягом
десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду Кіровоградської області протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження через Олександрійський міськрайонний суд.

Головуючий: