Справа 2-43/2008р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

06 березня 2008 року                  Садгірський районний суд
м. Чернівці

в
складі:  головуючого судді
Плавана В.О.

при
секретарі                   Ковтюк Л.В.

адвоката
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернівці справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третіх
осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист особистого немайнового права,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист особистого немайнового права, відшкодування
моральної шкоди.

В позові посилається на те, що 18.02.2006 року відповідач ОСОБА_2 надав
Апеляційному суду Запорізької області пояснення до апеляційної скарги та
відповідь на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2005 року
за позовом ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні власністю та виселення відповідача з іншими
членами його сім'ї з кімнати АДРЕСА_1. При розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2
по справі №22-614/2006 року в апеляційному суді Запорізької області йому була
вручена копія пояснень відповідача.

Посилається в позові на те, що відповідач ОСОБА_2 відповідно до ст.277 ч.3
ЦК України поширив щодо нього негативну інформацію, яка є недостовірною і
посягає на його честь, гідність та на його ділову репутацію. Вказує на те, що з
оригіналу пояснень відповідача вбачається негативна інформація відносно нього,
а саме відповідач в поясненнях вказує, що „так звані співвласники не вправі без
вилучення порядку користування житловим приміщенням гуртожитку, без зазначення
кому саме з них ОСОБА_1 та  ОСОБА_3
окремо належить на праві власності кімната АДРЕСА_1, в якій я проживаю та
користуюсь нею, як єдиним та постійним місцем проживання. Про те, що так звані
власники…”   Враховуючи наведене
відповідач повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності.

Вказує в позові на те, що згідно рішення Жовтневого районного суду           м. Запоріжжя від 20.10.2004 року та
Витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 21.01.2005 року,
право приватної спільної часткової власності на нежилу будівлю яка знаходиться
АДРЕСА_1 є чотири особи, які володіють наступними ідеальними частками: ОСОБА_4
- 5/100 частин, ОСОБА_5 - 2/100 частин, ОСОБА_1- 46/100 частин, ОСОБА_3 -
47/100 частин.  Відповідач ніякого
відношення до об'єкту власності не має, власником вказаного об'єкту не
являється, відповідача ніяким чином не стосується, як співвласники здійснюють
право спільної часткової власності. Відповідач без будь-яких підстав займає
спірне приміщення, яке не є його власністю.

Посилається в позові на те, що виданий відповідачу ордер Чернівецьким
цукровим заводом не є підставою для знаходження ОСОБА_2 в названому нежилому
приміщенні, оскільки Чернівецький цукровий завод не є власником приміщення,
відповідно не має права щодо розпоряджень чужою власністю. Крім того,
відповідно до вимог ст.58 ЖК України ордер є підставою для вселення у спірне
приміщення, а не підставою для проживання та володіння нежилим приміщенням.

Вказує в позові на те, що недостовірною є інформація відносно спірного
житлового приміщення гуртожитку, що якоби дане приміщення будівлі є житловим та
весь час використовувалось для проживання людей та має статус житлового, що
відображено у Державному класифікаторі будівель, згідно наказу Державного
комітету України стандартизації метрології та сертифікації від 2003 року.

Посилається в позові на те, що недостовірною інформацією яка посягає на
його честь та гідність, є інформація, що в його діях присутні ознаки шахрайства
та геноциду 65 сімей, в тому числі і сім'ї відповідача, крім того в поясненнях
вказана недостовірна інформація, що ОСОБА_1. та ОСОБА_3 маніпулюють на свій
розсуд зловживаючи при цьому своїми юридичними знаннями. Вважає, що відповідач
повинен надати суду докази стосовно вказаної інформації.  Вказує в позові на те, що дії відповідача,
який розповсюджує неправдиву та недостовірну інформацію, ображає його честь,
гідність та підриває ділову репутацію, вважає дії відповідача умисними,
направленими на одержання відповідного результату, негативного для позивача.

Посилається в позові на те, що він є інвалідом другої групи та щоб
забезпечити собі старість, взяв у комерційному банку кредит для того, щоб
купити нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, сподіваючись на те, що в майбутньому
буде мати добавку до пенсії у вигляді доходів від експлуатації приміщення. На
сьогоднішній день він  несе матеріальні
збитки у вигляді оплати процентів за користування кредитом, та немає доступу в
приміщення за яке заплатив значну суму грошей. Діями відповідача по розповсюдженню
відносно нього недостовірної інформації, принижує його гідність, честь та
ділову репутацію, чим заподіяно йому моральну шкоду.

Вказує в позові на те, що моральна шкода полягає в тому, що умисними діями
відповідача перекресленні його життєві, професійні здобутки, ділова репутація,
позбавлено його можливості реалізувати право власності, підривається його
авторитет, відповідач фактично звинуватив його у вчиненні злочину. Після
вказаних неправомірних дій, що склалися з вини відповідача, він потребує
додаткових зусиль по організації свого подальшого життя, йому заподіяна
моральна травма, тривалий час він не може зайти в спірне приміщення та змушений
відписуватись по скаргам відповідача, що негативно впливає на його стан
здоров'я.  Діями відповідача йому було
заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в п'ятдесять тисяч гривень.

Просить визнати недостовірною інформацію, викладену відповідачем в
„поясненнях до апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 06.06.2005 року за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод
в користуванні власністю та виселення відповідача з іншими членами його сім'ї з
кімнати АДРЕСА_1.  Зобов'язати
відповідача спростувати недостовірну інформацію, розповсюджену відповідачем в
„поясненні” від 18.02.2006 року, адресованому апеляційному суду Запорізької
області, таким же способом, як вона була розповсюджена. Стягнути з відповідача
в порядку відшкодування моральної шкоди - гроші в розмірі 50000 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, подав до суду телеграму, в
якій просить розглянути справу в його відсутність, свої позовні вимоги
підтримує в повному об'ємі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що на
підставі спільного засідання правління адміністрації заводу та профкому заводу
№26 від 10.02.1988 року йому було видано ордер
НОМЕР_1 на право зайняття кімнати АДРЕСА_1, куди він заселився разом із
дружиною та дітьми, у вказаному гуртожитку його сім'я проживає по сьогоднішній
день. Перешкоджань у користуванні власністю позивачу його сім'я  не чинить. Єдиним місцем проживання у них є
спірний гуртожиток. Вказує на те, що вони підтримують будинок в належному стані
та сплачують комунальні послуги згідно договорів укладених будинковим комітетом.

Посилається в поясненнях на те, що ордер він отримав на законних підставах,
заселення його сім'ї в зазначене житлове приміщення було на підставі ордеру, що
був виданий підставі спільного засідання правління адміністрації та профкому
заводу. Про проживання його та його сім'ї у спірному приміщенні свідчить
довідка будинкового комітету від 02.06.2005 року.  Не погоджується з доводами викладеними
позивачем в його заяві, оскільки він не мав на меті порушувати ст.68
Конституції України, з його боку не було жодної дії, щодо приниження честі та
гідності позивача. Відповідно ст.19 ЦК України він має право на самозахист і в
такий спосіб протидіяв незаконним діям позивача з іншими жителями гуртожитку,
щодо виселення  мешканців гуртожитку.  Він не заперечує, що згідно ухвали
Апеляційного суду Запорізької області від 21.02.2006 року позивач є
співвласником спірного приміщення, яке збудовано за цільовим призначенням,
здане в експлуатацію та експлуатується як гуртожиток з 1978 року, що
підтверджується відповідними рішеннями Чернівецької міської ради та рішеннями
судів.

Вважає, що спірне приміщення є жилим приміщенням, яке має статус
гуртожитку. Вказує на те, що позивач не є власником житлового приміщення у
гуртожитку і тому він зазначив в поясненні „так звані власники”, маючи на меті,
що позивач є власником 46/100 частин нежилого приміщення. В мотивувальній
частині  вищевказаної ухвали однією із
підстав скасування рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя  від 06.06.2005 року зазначено відсутність між
співвласниками виділених ідеальних часток в натурі спірної будівлі. Заперечує
проти доводів позивача в частині того, що згідно ухвали Вільнянського районного
суду Запорізької області від 19.05.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не є
правонаступниками прав та обов'язків Чернівецького цукрового заводу. Вважає, що
позивачу було достовірно відомо щодо статусу спірного приміщення.

В поясненнях посилається на те, що слово „шахрайство” він не вжив як
юридичний термін, а вжив як літературне загальновживане слово, яке відповідно
до тлумачного словника та до поведінки людини
є синонімами: хитрючий та інші подібні йому слова та вирази.  Словосполучення „ознаки геноциду”  він вжив не в розумінні визначення, яке
зазначене в Міжнародній Конвенції „Про попередження злочину геноциду і
покарання”, а вважає, що позивач діє умисно на позбавлення його та його членів
сім'ї єдиного та постійного місця проживання, що порушує його конституційне
право на житло та життя.

Вказує в поясненнях на те, що позивач достовірно знаючи, що ТОВ „Мірт” не є
власником гуртожитку станом на 20.10.2004 року, а фізична особа ОСОБА_7, після
чого позивач притягує  ТОВ „Мірт” як
відповідача по справі. Заперечує
твердження  ОСОБА_1, що ним було
взято кредит в банку для купівлі спірного приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та
забезпечення старості. Вказане твердження суперечить рішенню Жовтневого
районного суду м. Чернівці від 20.10.2004 року, яким встановлено, що 05.04.2004
року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по договору займу передали ТОВ „Мірт” грошові кошти, а
в разі неповернення коштів до 20.04.2004 року ТОВ „Мірт” зобов'язалось передати
позивачам приміщення спірного гуртожитку. Позивачем не було доведено в судовому
засіданні, що ним було взято кредит. Вважає, що в своїй апеляційній скарзі та
поясненні дав достовірну інформацію, щодо участі позивача у вищевказаних подіях,
він не вживав ніяких дій щодо приниження його честі та гідності, направлених на
підрив його ділової репутації, його пояснення у скарзі відповідають фактичним
обставинам та направлені на захист його конституційних прав на житло та життя.
Вказує на те, що його пояснення були адресовані тільки судові і не можуть
визнаватися як розповсюдження інформації. Вказана інформація стосується
конкретного рішення та його особистих житлових прав, інформація не носить в
собі характеру звинувачення у вчиненні злочину, а слугувала розгляду справи в
апеляційній інстанції. Крім того позивачем не доведено та не надано достовірні
доказами, щодо спричинення йому моральної шкоди. Він вважає, що довідка з
лікувальної установи Запорізької обласної клінічної лікарні не може бути доказом
відповідно до ст.57,58 ЦПК України, оскільки не містить у собі круглої печатки
лікувальної установи, вхідного номера довідки, не підписана посадовою особою.

Вважає що позов необґрунтований, просить відмовити в позові за
безпідставністю.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, подала до суду
телеграму, в якій просить розглянути справу в її відсутність,  позовні вимоги ОСОБА_1  підтримує в повному об'ємі.

Третя особа - ОСОБА_4  в судове
засідання не з'явилася повторно, хоча своєчасно був повідомлений про час та
місце розгляду, не повідомив суд про причину її неявки, не подав до суду заяви
про розгляд справи в його відсутність.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася повторно, хоча
своєчасно була повідомлена про час та місце розгляду, не повідомила суд про
причину її неявки, не подала до суду заяви про розгляд справи в її відсутність.

Суд заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі
вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, а тому в позові слід відмовити за
безпідставністю.

Судом встановлені обставини і відповідно до них правовідносини,  згідно рішень оглянутих в судовому засіданні
та приєднаних до справи, а саме:  рішення
Садгірського районного суду м. Чернівці від 11.10.2006 року по справі              №2-497/2006 за позовом ОСОБА_1 до
мешканців спірного гуртожитку про усунення перешкод у здісненні правомочностей
користування і розпорядження власністю та виселення, яке набрало законної сили.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 14.03.2007 року,  апеляційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, а
рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 11.10.2006 року залишено
без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 23.07.2007 року касаційну скаргу було
ОСОБА_3  відхилено, вищевказане рішення
суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду було залишено без змін.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини викладені в даних
рішеннях не потребують доказування.

Вказаними рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці  від 11.10.2006 року по справі №2-497/2006
року, хвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 14.03.2007 року,
ухвалою Верховного Суду України від 23.07.2007 року було встановлено,  що згідно рішення виконкому Чернівецької
міської ради державному підприємству „Чернівецький цукровий завод” було
дозволено будівництво гуртожитку для робітників та інженерно-технічних
працівників по вул. Хотинській м. Чернівці, відповідно з генпланом земельної
ділянки. Після завершення будівництва, згідно акту державної комісії, рішенням
виконкому Чернівецької міської ради вказану будівлю було прийнято в
експлуатацію та надано їй статус гуртожитку, для робітників та
інженерно-технічних працівників. Після чого рішенням виконкому Чернівецької
міської ради від 21.06.1988 року, було змінено статус гуртожитку на другому,
третьому, четвертому поверхах, з
гуртожитку для одиноких на гуртожиток для проживання малих сімей.

Про те, що нерухоме майно, яке придбане позивачем є жилим будинком і має
статус гуртожитку підтверджується наступними доказами, а саме: договорами
купівлі-продажу частин спірної будівлі ОСОБА_4, ОСОБА_5, довідкою
ВАТ„Чернівецький цукровий завод” № 623 від 08.06.2004 року, договорами
купівлі-продажу 93/100 частин спірної будівлі від 11.06.2004 року, укладеного
між ВАТ „Чернівецький цукровий завод” та ТОВ „Мірт” та договором
купівлі-продажу  від 18.06.2004 року між
ТОВ „Мірт” та ОСОБА_7, де в пункті 1
вказаних договорів зазначено, що під літ. А значиться гуртожиток площею
3034,40 кв. м., також зазначено в договорах, що відчужується частина будівлі
гуртожитку Літ. А, яка згідно виконаними розрахунками складають 93/100
ідеальних часток.

Вищевказаними рішеннями суду було встановлено, що на підставі рішень
Чернівецької міської ради №603/29 від 10.12.1974 року, №586/19 від 29.09.1978
року, № 164/6 від 21.06.88 року, витягів реєстрів прав власності Чернівецького
комунального обласного бюро технічної інвентаризації за №№ 3281377 від
10.06.2004 року, 3903307 від 18.06.2004 року та інших встановлених в судовому
засіданні доказів, суд  приходить до висновку,
що спірна будівля АДРЕСА_1 є жилим будинком і має статус гуртожитку.  Статус житлового будинку - гуртожиткуАДРЕСА_1
ніким не змінювався, рішень виконавчих комітетів відповідних Ради про зміну
статусу спірної будівлі не приймалося.

Вищевказаними рішеннями суду було встановлено, що до продажу та на момент
продажу спірної будівлі підприємству ТОВ „Мірт” АДРЕСА_1, з наступними
відчуженнями даної будівлі, вона не змінювала свого статусу,  залишається жилим будинком зі статусом
гуртожитку.

Вищевказаними рішеннями суду було встановлено, що лист-відповідь №1670 від
30.08.2004 року та лист-відповідь № 18-20 від 05.05.2005 року начальника
Чернівецького КОБТІ про те, що в їхньому архіві відсутнє рішення міськвиконкому
про реєстрацію спірного приміщення розташованого АДРЕСА_1 як гуртожиток,
суперечить наведеним вище доказам, оскільки в примітках на зворотних сторонах
реєстрів Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації за
№№ 3281377 від 10.06.2004 року та №3903307 від 18.06.2004 року вказується, що
згідно заяви власників відчужується частина будівлі гуртожиток Літ. А АДРЕСА_1,
а в послідуючих витягах реєстрів, на які посилаються позивачі дана інформація
не вказується. Позивач ОСОБА_1  не надав
до суду докази, про зміну статусу будівлі, з житлової на нежитлову.

Вищевказаними рішеннями суду було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є
власником об'єкту нерухомості: житлової будівлі, яка має статус гуртожитку
розташованої АДРЕСА_1, оскільки на момент придбання позивачем спірного будинку,
він проектувався, здавався в експлуатацію, використовується як житлова будівля
і має статус гуртожитку. Вказана будівля відповідає будівельно-технічним та
санітарним нормам, в якій можливе проживання людей, дана будівля ніколи не
використовувалась як нежиле приміщення.

Вищевказаними рішеннями суду було встановлено, що відповідно до
ст.ст.316,328 ЦК України власниками житлової будівлі-гуртожитку, яка
знаходиться по АДРЕСА_1 є чотири особи, які володіють наступними ідеальними
частками: ОСОБА_4 - 5/100 частин, ОСОБА_5 - 2/100 частин, ОСОБА_1- 46/100
частин, ОСОБА_3 - 47/100 частин. Спірний будинок між власниками не розділений в
натурі, не визначено та не виділено частки кожного із власників.

Вищевказаними рішеннями суду було встановлено, що згідно угод укладених з
ВАТ „Чернівецьким цукровим заводом” до нових власників ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 перейшли  права та обов'язки  наймодавця
житлової будівлі-гуртожитку, яка знаходиться по АДРЕСА_1. Власники
будівлі, в тому числі і позивач, є правонаступниками прав та обов'язків
Чернівецького цукрового заводу стосовно утримання, використання даної будівлі,
а також укладання відповідних угод згідно норм ЦК України та ЖК України з
мешканцями спірної будівлі, яка має статус гуртожитку.  Права власників спірної будівлі, в тому числі
позивача ОСОБА_1, щодо володіння, користування та розпорядження майном
мешканцями гуртожитку не порушуються.

Вищевказаними рішеннями суду було встановлено, що при видачі ордерів, на
підставі яких відбулося заселення в гуртожиток, не були порушені вимоги
ст.ст.128,129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого
Радою Міністрів Української РСР №208 від 03.06.1986 року.

При реєстрації мешканців гуртожитку за місцем їх постійного проживання  АДРЕСА_1, також  не були порушені  вимоги ст. 29 ЦК України, ст.6 Закону України
„ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання ”, Примірного
регламенту з оформлення документів та контролю з питань реєстрації і зняття з
реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні,
затвердженого наказом МВС України №96, від 03.02.2005 року.  Не виявлено порушень вимог ст.130 ЖК України,
щодо порядку користування мешканцями гуртожитку житловою площею в гуртожитку,
згідно укладених договорів будинковим комітетом мешканці гуртожитку здійснюють
оплату комунальних послуг, підтримують спірну будівлю в належному технічному та
санітарному стані, піклується про збереження власності, яка належить позивачу.

Вищевказаними рішеннями суду було встановлено, що мешканці гуртожитку
законно та правомірно набули право на житло в гуртожитку, оскільки їх
заселення, реєстрація та постійне проживання в гуртожитку здійснювалися в
рамках закону.

Відповідно до вимог ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист
свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Відповідно до вимог ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено в наслідок поширення про неї та членів її сім'ї
недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування вказаної
інформації.

Відповідно до вимог ст.ст. 297,299 ЦК України кожен має право на повагу до
його чесності та гідності, честь та гідність фізичної особи є недоторканими.
Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації.

Судом встановлено, що відповідач в поясненні до апеляційного суду
Запорізької області дав достовірну інформацію щодо участі позивача у
вищенаведених подіях.

Що стосується пояснень відповідача поданих ним до апеляційної інстанції та
вжитого ним виразу „так званий співвласник”, суд погоджується з доводами
відповідача і вважає, що відповідач дійсно вжив даний вираз маючи на меті, що
позивач є власником 46/100 частин жилого приміщення, а не нежилого приміщення,
як стверджує в позові  ОСОБА_1

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позивачем не було
наведено достовірних доказів про те, що спірна будівля яка розташована АДРЕСА_1
є нежилим приміщення, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтовані.

Що стосується пояснень відповідача поданих ним до апеляційної інстанції та
вжитого ним виразу „шахрайство”, суд погоджується з доводами відповідача і
вважає, що відповідач дійсно вжив даний вираз не як юридичний термін, а вжив як
літературне загальновживане слово, яке відповідно до тлумачного словника та до
поведінки людини є синонімами: хитрючий та інші подібні йому слова та вирази.
Позивачем до суду не були подані докази, що відповідач звернувся у
відповідні  правоохоронні органи з заявою
про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за кримінальний злочин
„шахрайство” чи інші злочини, а також інші докази які б підтвердили вказані
обставини.

Що стосується словосполучення „ознаки геноциду” суд вважає, що відповідач
вжив його не в розумінні визначення, яке зазначене в Міжнародній Конвенції „Про
попередження злочину геноциду і покарання”, а в розумінні, що позивач може
позбавити відповідача та його членів сім'ї єдиного та постійного місця
проживання, що може порушити конституційне право відповідача на житло та
життя.  Позивачем в позові не було
розкрито та пояснено, яким чином зашкодило його діловій репутації
словосполучення „зловживати своїми юридичними знаннями”

Суд приходить до висновку, що відповідач не вживав ніяких дій щодо
приниження честі та гідності позивача, направлених на підрив його ділової
репутації, пояснення відповідача відповідають фактичним обставинам та
направлені на захист його конституційних прав на житло та життя.  Суд вважає, що пояснення відповідача були
адресовані тільки судові і не є розповсюдженням інформації. Вказана інформація
стосувалася конкретного рішення, щодо
житлових прав відповідача, інформація не носить в собі характеру
звинувачення у вчиненні злочину позивачем.

Позивачем в судовому засіданні не було надано доказів, щодо обставин
отримання ним кредиту у комерційному банку та сплати відсотків по даному
кредиту.

Враховуючи наведене вимоги в цій частині позову є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини, крім випадків визначених частиною цієї статті.

Судом встановлено, що заявлений позивачем до суду  розрахунок нанесених йому моральних збитків,
неправомірними діями відповідача, на суму 50000 грн., не знайшли свого
підтверджуються в судовому засіданні. Крім того позивачем не доведено в
судовому засіданні та не надано докази, щодо заподіянні йому моральної шкоди,
саме діями відповідача. Що стосується довідок вказаних матеріалах справи, про
лікування позивача, з приводу загострення перенесеної в 2002 році закритого
перелому головки правого берда, то суд вважає, що дані довідки не можуть бути
підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач проходив
відповідно щорічну госпіталізацію, для проведення курсу реабілітації.

Крім того судом встановлено, що довідка з лікувальної установи Запорізької
обласної клінічної лікарні не може бути доказом відповідно до ст.57,58 ЦПК
України, оскільки не містить у собі круглої печатки лікувальної установи,
вхідного номера довідки, не підписана посадовою особою.

В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що відповідач своїми
діями  заподіяв позивачу моральну шкоду,
дані твердження та вимоги позивача суд вважає безпідставними, оскільки вони
спростовуються матеріалами справи.

При наведених обставинах суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1
необґрунтовані, а тому в позові йому слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.62 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 275, 277, 280, 297,
298,1167 ЦК України, ст.ст. 10,11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд -

В  И
Р  І  Ш
И  В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третіх осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5  про захист особистого немайнового права,
відшкодування моральної шкоди, відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.
Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України, рішення суду  набирає законної сили після закінчення цього
строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення  може  бути оскаржене  в апеляційному порядку до Апеляційного
суду  Чернівецької області, через  Садгірський районний суд  м. Чернівці шляхом подачі в 10-ти денний
строк з дня винесення рішення  заяви про
апеляційне  оскарження  і подання після цього протягом  20-ти
днів  апеляційної скарги, з
подачею її копії до  апеляційної
інстанції  або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК
України.

Головуючий-суддя
Плаван В.О.