У х в а л а

іменем
україни

10 грудня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого              Патрюка М.В.,

суддів:                         Пшонки М.П.,             Костенка А.В.,

Перепічая
В.С.,            Прокопчука Ю.В., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства комерційний банк
(далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк» про скасування наказу про звільнення з роботи,
проведення розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 25 березня 2008 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працювала першим заступником директора
філії Закарпатського регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк». 19 березня
2007 року подала заяву про звільнення її цим днем з роботи за власним бажанням
за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, однак
відповідач належним чином не оформив наказ про звільнення та трудову книжку, не
провів повний розрахунок при звільненні. Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1
просила визнати трудовий договір розірваним, стягнути з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на
її користь заборгованість із заробітної плати в сумі      12 767 грн. 22 коп., моральну шкоду в
розмірі 10 тис грн.

У травні 2007 року позивачка доповнила позовні вимоги та просила визнати
незаконним і скасувати п. 3 наказу ЗАТ КБ «ПриватБанк», яким її звільнено з
роботи за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 5 листопада        2007 року позов ОСОБА_1задоволено
частково. Визнано незаконним та скасовано п. 3 наказу ЗАТ КБ «ПриватБанк» від
18 квітня 2007 року № РR-2007- 466 про звільнення ОСОБА_1з посади заступника директора філії
Закарпатського регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк» за п. 2 ст. 41 КЗпП
України. Суд постановив вважати позивачку звільненою з посади за власним
бажанням за ст. 38 КЗпП України 20 березня 2007 року. Зобов'язано ЗАТ КБ
«ПриватБанк» внести до трудової книжки ОСОБА_1відповідний запис про зміну
формулювання причин звільнення з роботи. Стягнуто з відповідача на користь
позивачки 6 755 грн. 13 коп. заборгованості із розрахунку при звільненні та 1
тис грн. моральної шкоди. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25 березня    2008 року рішення міськрайонного суду
скасовано, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1відмовлено.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення апеляційного
суду й залишення в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої та ухвалюючи рішення про відмову в позові,
апеляційний суд виходив із того, що у відповідача були всі підстави для втрати
довіри до ОСОБА_1та звільнення її з роботи за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Проте з таким висновком суду повністю погодитися не можна, оскільки він
зроблений без повного з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Судом установлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах із
відповідачем на посаді заступника директора «Закарпатський регіональний банк».

19 березня 2007 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про звільнення її з
роботи за власним бажанням у зв'язку з переїздом на постійне проживання до
Черкаської області.

Проте наказом відповідача від 18 квітня 2007 року ОСОБА_1 звільнено з
роботи за втратою довіри - за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції
керувався тим, що при розірванні трудового договору з позивачкою відповідачем
було порушено норми трудового законодавства, оскільки наказ про звільнення з
роботи за п. 2 ст. 41 КЗпП України керівництво ЗАТ КБ «ПриватБанк» видало зі
спливом 2-х тижневого строку з дня письмового попередження позивачкою про
звільнення з роботи за власним бажанням.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та
ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Наведене свідчить про те, що апеляційний суд помилково скасував рішення
суду першої інстанції, яке постановлене відповідно до вимог           ст. ст. 213, 214 ЦПК України, тому
рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 березня       2008 року скасувати, а  рішення Ужгородського міськрайонного суду
від        5 листопада 2007 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В.
Патрюк

Судді:

М.П.
Пшонка  А.В. Костенко  В.С. Перепічай  Ю.В. Прокопчук