5 листопада   2008 року                                                                 м.
Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі:
суддів:
розглянувши в судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства енергопостачальної
компанії  “Миколаївобленерго” про
поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 28 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що згідно з наказом
указаного товариства від 26 травня 2006 року його було звільнено з роботи за п.
3            ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи таке звільнення
незаконним, оскільки судовим рішенням наказ № 262 про притягнення до
дисциплінарної відповідальності визнано незаконним і звільнення було проведено
під час його тимчасової непрацездатності,
позивач просив поновити його на роботі на посаді головного інженера,
стягнути з відповідача  середній
заробіток за час вимушеного прогулу та на
відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Рішенням Казанківського районного
суду Миколаївської області від 22 грудня 2006 року позов задоволено частково,
ухвалено поновити позивача на роботі на посаді головного інженера Казанківської
філії відкритого акціонерного товариства енергопостачальної компанії  “Миколаївобленерго”, стягнути з відповідача
на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11 267
грн. 55 коп., на відшкодування моральної шкоди 500 грн.; у задоволенні решти
вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення в
частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Рішенням Апеляційного суду
Миколаївської області від 28 лютого 2007 року зазначене рішення суду першої
інстанції скасовано й ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

В обгрунтування
касаційної скарги ОСОБА_1  посилається на
невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм процесуального права  та ставить питання про скасування рішення
апеляційного суду й залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим
є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції  виходив із того, що звільнення
позивача з роботи було проведено з порушенням вимог КЗпП України, оскільки
звільнено його було в період тимчасової непрацездатності; позивача наказом від
3 червня 2004 року № 229 уже було притягнуто до дисциплінарної відповідальності
за ті ж порушення.

Відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що позивач звернувся до лікаря лише в другій
половині дня 26 травня      2006 року, а
в першій половині дня знаходився на роботі,
тому був законно звільнений з роботи.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП
України, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992
року № 9 “Про практику розгляду судами трудових спорів” не допускається
звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.
ст. 40, 41 КЗпП України) у період його тимчасової непрацездатності.  Розірвання
трудового   договору  з
ініціативи  власника  або уповноваженого ним органу не може бути
визнано обгрунтованим, якщо в  день  звільнення працівнику видано лікарняний
листок (довідку в установлених
законом    випадках)    про
його     тимчасову
непрацездатність.

Як установлено судами, ОСОБА_1
звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу
від 26 травня            2006 року №
900-к.

Як убачається з матеріалів справи,
позивачу в
день  звільнення відкрито
лікарняний листок, який було видано 16 червня 2006 року Казанківською
центральною районною лікарнею  та згідно
з копією якого         ОСОБА_1 був
звільнений від роботи з 26 травня 2006 року до            31 травня 2006 року.

Таким чином, апеляційний суд,  не спростувавши такого факту, зробив
незаконний висновок про те, що ця обставина не може бути підставою для
поновлення позивача на роботі, оскільки в першій половині дня 26 травня 2006
року він знаходився на роботі.

Суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість  звільнення позивача з роботи в період його тимчасової
непрацездатності.

Разом
з тим інші висновки суду першої інстанції не можна визнати законними й обгрунтованими.

Так, Пленум Верховного Суду України в п. 2
постанови від                           6
листопада 1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"
роз'яснив, що в  справах  про поновлення на роботі осіб,  звільнених за порушення трудової дисципліни,  судам необхідно з'ясувати,  в чому конкретно проявилось порушення,  що стало приводом до  звільнення, чи  могло воно бути підставою для розірвання
трудового договору за п. 3 ст.40 КЗпП, чи
додержані  власником або
уповноваженим ним органом передбачені положеннями КЗпП правила і порядок
застосування  дисциплінарних  стягнень, зокрема,  чи
не  закінчився  встановлений
для  цього  строк,
чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне  стягнення
тощо.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України відповідно до
наказу від                 26 травня 2006
року № 900-к, оскільки до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного
стягнення згідно з наказами від 13 липня                 2005 року № 262, від 29
листопада 2005 року № 591 та на підставі акта від                       25 травня 2006 року,
яким встановлено грубі порушення
ОСОБА_1 посадової інструкції.

Рішенням
Казанківського районного суду від 12 квітня 2006 року п. 4 наказу від 13 липня 2005 року № 262 щодо застосування до             ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення  визнано незаконним.

Рішенням  того ж суду від 15 серпня 2006 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 листопада              2006 року,  у задоволенні позову про визнання акта тематичної
перевірки  якості інвентаризації  товарно-матеріальних цінностей та раціонального
використання ПММ і наказу від 29
листопада 2005 року № 591 незаконними
відмовлено.

Акт
перевірки від 25 травня 2006 року складено за
результатами перевірки правильності оформлення особових рахунків і технічної
документації. У ньому вказано ряд виявлених порушень, у тому числі неправильне
зазначення в наряді від 17 грудня 2005 року виду навантаження. Наказ від 3
червня 2004 року № 229 видано на підставі результатів комплексної ревізії за
період з 1 липня 2001 року до 1 травня 2004 року. Тобто зазначені акт від 25
травня 2006 року та наказ № 229 стосуються перевірок за різні періоди.

При цьому у справі відсутній наказ від 29 листопада 2005 року № 591 або
його копія, у зв'язку із чим суд був позбавлений можливості встановити всі обставини,
що мають значення для справи, а саме: у чому
конкретно проявилось порушення, за які застосовано заходи дисциплінарного
стягнення вказаним наказом № 591, чи не застосовувалось дисциплінарне  стягнення за один і той самий проступок,
визначений актом перевірки від 25 травня 2006 року та наказом № 591.

За
таких обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст. ст. 336, 338  ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у
х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного
суду Миколаївської області від
22 грудня 2006 року й Апеляційного суду Миколаївської області від                28 лютого 2007 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.  Ярема

Судді Верховного Суду України:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук   Я.М. Романюк