Справа
№22Ц-1702/2008р.                                                  Головуючий у 1 інстанції
Доповідач у 2 інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23 травня 2008 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого    Приходька К.П.,

суддів               Даценко Л.М., Яворського
М.А.,

при секретарі   Зозулі Н.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня
2007 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1про визнання договору
купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку,

встановила:

у квітні 2007 року позивач
звернувся до суду з позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він та відповідач
тривалий час працювали разом та перебували у дружніх стосунках.

Рішенням виконкому Петропавлівсько
- Борщагівської сільської ради за №311 від 26 грудня 1995 року йому та
відповідачеві були надані суміжні земельні ділянки. Він отримав земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач по вулиці АДРЕСА_2

Відповідач свою земельну ділянку не
освоював, і за усною домовленістю в 1996 році передав її у користування
позивачу. В 1997 році відповідач виїхав проживати до іншої країни і доручив
позивачу провести приватизацію та отримати Державний акт на земельну ділянку
відповідача. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку
відповідача було отримано 28 травня 1998 року.

Приїхавши до України у лютому 2003
року відповідач запропонував позивачеві купити у нього земельну ділянку
оскільки йому терміново були потрібні кошти.

Домовившись про всі істотні умови
договору між ними 11 лютого 2003 року був укладений письмовий договір купівлі -
продажу земельної ділянки за яким позивач передав відповідачеві 89 000 гривень
за спірну земельну ділянку, а відповідач передав позивачеві оригінал Державного
акту на спірну земельну ділянку, будівельний паспорт на земельну ділянку та
інші документи. Згідно вказаного договору сторони брали на себе зобов'язання
посвідчити його нотаріально протягом 2-х місяців після підписання договору.

Проте на порушення умов договору
від 11 лютого 2003 року відповідач ухилився від оформлення договору в
нотаріальному порядку і виїхав за межі України.

В квітні 2007 року позивачу стало
відомо про те, що відповідач на порушення умов договору від 11 лютого 2003 року
намагається продати спірну земельну ділянку.

Позивач вважає, що він та
відповідач домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося часткове
виконання умов договору, але відповідач ухиляється від нотаріального
посвідчення договору.

За таких обставин позивач вважає,
що у відповідності з вимогами ч.2 ст.220 ЦК України є всі підстави для визнання
договору від 11 лютого 2003 року укладеному між ним та відповідачем,
дійсним.

Позивач просив суд визнати дійсним
договір купівлі - продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 0,0891га., між ним та
відповідачем та визнати за позивачем право власності на вказану земельну
ділянку.

Рішенням суду від 17 грудня 2007
року позовна заява задоволена, визнаний дійсним договір купівлі - продажу
земельної ділянки площею 0,0891га. по вулиці АДРЕСА_2, укладеному між ОСОБА_2
та ОСОБА_1, визнано за ОСОБА_2 право власності на вказану земельну ділянку.

Відповідачем подана апеляційна
скарга на рішення суду в якій він просить рішення суду скасувати і постановити
нове рішення яким відмовити позивачеві у задоволенні позову    посилаючись на те, що рішення є незаконним
та необгрунтованим, постановлене на неповному з'ясуванні обставин справи, що
мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи та з порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним воно
вважається тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом. Обґрунтованим - у разі ухвалення його на основі повно
і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому
засіданні.

Судом встановлено, що рішенням
виконкому Петропавлівсько - Борщагівської сільської ради за №311 від 26 грудня
1995 року позивачеві та відповідачеві були надані суміжні земельні ділянки.
Позивач отримав земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач по вулиці
АДРЕСА_2

Відповідач свою земельну ділянку не
освоював, і за усною домовленістю в 1996 році передав її у користування
позивачу. В 1997 році відповідач виїхав проживати до іншої країни і доручив
позивачу провести приватизацію та отримати Державний акт на земельну ділянку
відповідача. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку
відповідача було отримано 28 травня 1998 року.

Приїхавши до України у лютому 2003
року відповідач запропонував позивачеві купити у нього земельну ділянку
оскільки йому терміново були потрібні кошти.

Домовившись про всі істотні умови
договору між сторонами 11 лютого 2003 року був укладений письмовий договір
купівлі - продажу земельної ділянки за яким позивач передав відповідачеві 89
000 гривень за спірну земельну ділянку, а відповідач передав позивачеві
оригінал Державного акту на спірну земельну ділянку, будівельний паспорт на
земельну ділянку та інші документи. Згідно вказаного договору сторони брали не
себе зобов'язання посвідчити його нотаріально протягом 2-х місяців після
підписання договору.

Проте на порушення умов договору
від 11 лютого 2003 року відповідач ухилився від оформлення договору в
нотаріальному порядку і виїхав за межі України.

Відповідно з вимогами ч.2 ст.220 ЦК
України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд
може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Постановляючи рішення про
задоволення позову суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те,
що укладена сторонами угода 11 лютого 2003 року може бути визнана дійсним
договором купівлі - продажу спірної земельної ділянки відповідно до вимог ч.2
ст.220 ЦК України, оскільки надані позивачем докази є безперечними доказами
факту домовленості сторін щодо всіх істотних умов договору, зокрема щодо ціни
земельної ділянки.

Висновок суду про наявність
передбачених законом підстав для визнання письмової угоди сторін від 11 лютого
2003 року дійсним договором купівлі-продажу земельної ділянки є правильним.

Цей висновок ґрунтується на
матеріалах справи та вимогах закону -
ст.ст.47,151,153,154,224, 227,228 ЦК УРСР (1963 року), які діяли на час
виникнення правовідносин сторін і які відповідно до п.п.4,9 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України (2003 року) повинні бути застосовані судом при вирішенні
спору.

Оскільки судом першої інстанції
обставини справи встановлені повно і правильно зроблені юридичні висновки,
застосування судом норми ч.2 ст.220 ЦК України (2003 року), яка відтворює
положення ч.2 ст.47 ЦК УРСР (1963 року) не призвело до неправильного вирішення
спору, у зв'язку з чим передбачених ст.311 ЦПК України підстав для скасування
рішення суду не вбачається.

Виходячи зі змісту
ст.ст.153,154,224,225,227,228 ЦК УРСР (1963 року), які діяли на час укладення
сторонами угоди, істотними умовами договору купівлі-продажу (за яким одна
сторона, продавець, передає або який зобов'язаний передати майно у власність
іншої сторони, а покупець - прийняти це майно і сплатити певну грошову суму) є
предмет та ціна договору, яка визначається за домовленістю сторін. За таких
обставин висновок суду першої інстанції про узгодження сторонами 11 лютого 2003
року ціни продажу ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Доводи апелянта про те, що на час
укладання договору купівлі - продажу спірної земельної ділянки від 11 лютого
20003 року він перебував за межами України, а також те, що не він підписав
спірний договір не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги
виходячи із наступного.

Відповідно до інформаційного листа
за №5205-13469 від 06 грудня 2007 року Державної Прикордонної служби України
відповідач ОСОБА_1 в'їхав до України 31 січня 2003 року через пункт пропуску
Ягодин, і виїхав з України 12 лютого 2003 року через пункт пропуску Краківець.

Згідно з висновком експерта від 25
лютого 2008 року за №22тдд НДЕКЦ ГУ МВС України в м. Києві підпис від імені
ОСОБА_1 в наданому на дослідженні договору купівлі - продажу земельної ділянки
від 11 лютого 2003 року виконаний ОСОБА_1

Посилання скаржника на те, що
рішення є незаконним та необгрунтованим, постановлене на неповному з'ясуванні
обставин справи, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції
не відповідають обставинам справи та з порушенням норм процесуального права не
приймаються судом до уваги оскільки не ґрунтуються на зібраних матеріалах
справи.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і
підстав для його скасування не має.

На підставі наведеного, керуючись:
ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України колегія,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1на рішення
Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2007 року
відхилити, рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий -

Судді -