У Х В А Л А

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

21 травня 2008 року                                                                               м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України у складі:

Головуючого:                        Сеніна
Ю.Л.

Суддів: Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,
Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом відкритого акціонерного товариства
“Облтеплокомуненерго” до ОСОБА_1про
стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2006 року ВАТ
“Облтеплокомуненерго” звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1. про
стягнення боргу за надані комунальні послуги
з теплопостачання та гарячого водовідведення в сумі 1 925 грн.58 коп., посилаючись на те, що відповідач
тривалий час не сплачує кошти за надані комунальні послуги і не виконує угоду про
реструктуризацію заборгованості, укладену між сторонами 5 листопада 2003 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24
січня 2007 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 5 квітня 2007 року, позов відкритого акціонерного товариства “Облтеплокомуненерго”
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1. на
користь відкритого акціонерного товариства “Облтеплокомуненерго” 1925 грн.58
коп. боргу.

У касаційній ОСОБА_1просить
скасувати судові рішення і ухвалити нове про стягнення заборгованості в межах трирічного
строку, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та
якими доказами вони підтверджуються.

Ухвалюючи рішення суду про задоволення позову відкритого
акціонерного товариства “Облтеплокомуненерго”, суд першої інстанції та
апеляційний суд виходили з того, що оскільки 5
листопада 2003 року з відповідачкою був укладений договір про реструктуризацію боргу, то
стягненню підлягає вся заборгованість за надані комунальні послуги в сумі 1925 грн. 58 коп. без обмеження позовною давністю.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Згідно зі ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Відповідно до ч.ч. 4, 5
ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає
поважними причини пропуску.

Згідно зі ст. 264 зазначеного Кодексу
перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Аналогічні положення містились у
ст.79 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору про реструктуризацію боргу.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції
відповідачем було заявлено про необхідність застосування позовної давності.

Оскільки позов ВАТ “Облтеплокомуненерго” було подано у
грудні 2006 року, то відповідач вважала, що стягнення
заборгованості в межах строку позовної давності повинно проводитись з грудня
2003 року.

Проте як суд першої інстанції так і апеляційний суд виходили із того, що уклавши угоду на розстрочення боргу, відповідач
визнала борг, строк давності перервався і вимоги
угоди вона не виконала.

Але при цьому суди не взяли до
уваги, що договір про реструктуризацію заборгованості було укладено сторонами 5
листопада 2003 року, умови договору відповідачка не виконувала, а з позовом до
суду позивач звернувся лише 25 грудня 2006 року, більш як через три роки після
укладення договору.

Крім того з незрозумілих причин у
договорі зазначено строк дії договору про реструктуризацію з моменту укладення,
але не раніше ніж 1 липня 2003 року і до
25 вересня 2003 року.

Оскільки ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не перевірили на яких умовах
укладався договір реструктуризації заборгованості між сторонами, чи може він враховуватись при
вирішенні даного спору та належним чином
не з'ясували за який період і в якому розмірі може бути стягнуто
заборгованість, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 343, 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24
січня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 5 квітня
2007 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                          Сенін Ю.Л.

Судді:                                                                                                   Левченко
Є.Ф.

Лихута Л.М.

Охрімчук Л.І.

Романюк Я.М.