УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13
лютого 2008 року                                                                 м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Гнатенка
А.В.,

суддів:
Барсукової В.М.,                Косенка
В.Й.,

Гуменюка В.І,                     Григор'євої
Л.І., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на
2/3 частини квартири та встановлення порядку користування квартирою; за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - закрите акціонерне
товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі
філії «Подільське відділення Промінвестбанку в м. Києві» (далі - Банк), про
визнання права власності на квартиру та машину зі стягненням грошової
компенсації,

в с т а н о
в и л а:

У травні 2006 року ОСОБА_1, звернувшись до суду з
указаним позовом, зазначала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому
шлюбі з вересня 1996 року до червня 2005 року. Від шлюбу мають неповнолітнього
сина, ОСОБА_3,         ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період шлюбу вони за спільні кошти придбали трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 вартістю 223 339 грн. та автомобіль марки «Шевроле», вартість
якого на даний час становить 51 150 грн.

З урахуванням інтересів неповнолітнього сина позивачка
просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, виділивши їй із
сином у користування кімнати площею 10,66 кв.м та 22,43 кв.м, а відповідачу -
кімнату площею 11,87 кв.м з балконом, решту приміщень залишити в загальному
користуванні. Також, ураховуючи, що автомобіль оформлено на ОСОБА_2, просила
стягнути з нього вартість &frac12; частини автомобіля в сумі 25 575 грн.

У серпні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на квартиру
та машину зі стягненням грошової компенсації відповідачці.

В обґрунтування позову посилався на те, що спірна
квартира не може бути визнана спільним майном подружжя, оскільки за рахунок
спільних грошей за квартиру лише частково було внесено 106 500 грн., а решту
грошей сплачено за рахунок кредитних коштів, отриманих ним особисто у ЗАТ
«Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії
«Подільське відділення Промінвестбанку в м. Києві», які він повинен сплачувати
та сплачує після розірвання шлюбу. Крім того, свідоцтво про право власності на
квартиру отримане лише в грудні 2005 року, тобто після розірвання шлюбу. Тому
просив стягнути з нього на користь колишньої дружини половину коштів, які були
сплачені в період шлюбу на інвестування квартири, визнавши за ним право
власності на всю квартиру.

Також, зазначаючи, що спірний автомобіль є його особистим
майном, оскільки був придбаний за виручені ним кошти від продажу квартири, яка
належала йому до шлюбу, ОСОБА_2 просив визнати право власності на автомобіль за
ним.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від
19 грудня 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру в рівних частках - по &frac12; частині за кожним. Зобов'язано
ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 вартість &frac12; частини спірного автомобіля в розмірі 25 575 грн.
Виділено в користування ОСОБА_1 з урахування інтересів малолітнього сина
кімнати площею 10,66 кв.м та 11,87 кв.м, а в користування ОСОБА_2 кімнату
площею 22,43 кв.м, решту приміщень залишено в загальному користуванні. В іншій
частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23
березня 2007 року зазначене рішення суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов ОСОБА_1 і зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_2 право власності на спірні квартиру та автомобіль. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1  &frac12;
частину внесених подружжям у період шлюбу коштів на
інвестування будівництва спірної квартири в сумі 54 771 грн. 02 коп. та &frac12; частину вартості спірного
автомобіля в розмірі 25 575 грн. У решті позовних вимог ОСОБА_1 і зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення
апеляційного  суду скасувати, посилаючись
на порушення судом норм матеріального та процесуального права, і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного
суду та задовольняючи частково обидва позови, виходив із того, що на момент
припинення шлюбу подружжям і ведення спільного господарства (червень 2005 року)
спірна квартира не входила до обсягу спільно нажитого майна, відповідач є
стороною в кредитному договорі й він повинен погашати зобов'язання перед
третьою особою, а значить відсутні підстави визнання за ОСОБА_1 права власності
на її частину.

Проте з таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 15 лютого
2005 року ОСОБА_2 був укладений договір № 121 про дольову участь у будівництві
житла з передачею квартири до 31 березня 2005 року (а.с. 12).

24 лютого 2005 року між ОСОБА_2 та Банком був
укладений договір № 57  про іпотечний
кредит, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 22 тис.
доларів США зі строком повернення до 21 лютого 2015 року (а.с. 48-54).

Укладення цього договору було здійснено за
згодою дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_1, а значить, що остання дала свою згоду на
отримання кредиту й у неї виник солідарний обов'язок перед Банком щодо його
погашення.

Повна вартість квартири в розмірі 223 339
грн. була сплачена подружжям    23 лютого
2005 року в сумі 106 500 грн. за рахунок спільних коштів (а.с. 47) та     24 лютого 2005 року в сумі 116 839 грн. за
рахунок кредитних коштів, одержаних подружжям на підставі договору про
іпотечний кредит (а.с. 57). До моменту розірвання шлюбу кредит за рахунок
спільних коштів був частково погашений у сумі 3 042 грн. 03 коп.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 ЦК України договір,
укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У зв'язку з тим, що будинок був зданий в
експлуатацію поза межами строку, обумовленого договором, і після розірвання
шлюбу - 27 вересня 2005 року (а.с. 69), свідоцтво про право власності на
квартиру ОСОБА_2 отримав 28 грудня 2005 року (а.с. 71).

Та обставина, що свідоцтво про право
власності на квартиру ОСОБА_2 було отримане після розірвання шлюбу, не є такою,
що позбавляє ОСОБА_1 права власності на її частину, оскільки квартира збудована
під час шлюбу за кошти подружжя, а відтак може бути об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Щодо автомобіля, то висновок районного суду
про те, що він також є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки
придбаний у період шлюбу, відповідає дійсним обставинам справи. Доказів про те,
що автомобіль ОСОБА_2 придбав за особисті кошти, що не належали сім'ї, не
надано.

З урахуванням наведеного відповідно до вимог ст. 339 ЦПК
України  рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и
л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 березня 2007 року
скасувати, залишивши в силі рішення Ірпінського міського суду Київської області
від 19 грудня 2006 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        А.В.Гнатенко

Судді:                                                                                      В.М.
Барсукова

В.Й. Косенко

В.І.
Гуменюк

Л.І. Григор'єва