Справа № 22ц- 1011/08                                Головуючий у 1
Категорія - цивільна                                    Кучерін .Ф.
Доповідач - Горобець Т.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2008
року

м. Чернігів

Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді:

Позігуна М.І.

суддів:

ГОРОбець
Т.в.,  Ішутко В.М.

при секретарі:         з участю:

Зіньковець О.О. Позивачки - ОСОБА_1 , її представника  адвоката
ОСОБА_9 , представника відповідача - Рожко С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу
за апеляційною скаргою  ЗАК Комерційний
банк  „ПриватБанк” на рішення
Варвинського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2008 року по
справі за позовом ОСОБА_1до Закритого акціонерного товариства Комерційний банк
„ ПриватБанк”  про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В позові до ЗАТ КБ „ ПриватБанк” ОСОБА_1 заявила вимогу про поновлення її
на роботі на посаді старшого касира-оперціоніста, як незаконно звільненої з
роботи за ст.41 п.2 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування 1000 грн. моральної шкоди . Зазначає,  що у відповідача не було достатніх доказів та
підстав для звільнення її з роботи  в
зв”язку з  втратою   довір”я, як до працівника, що обслуговував
грошові, товарні або культурні цінності. Моральну шкоду мотивує напруженням
відносин в сім”ї, порушенні звичайних життєвих зв”язків, пригніченні честі і
гідності , неможливістю працевлаштуватись.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено повністю. ОСОБА_1 поновлено на
роботі в Варвинське відділення Чернігівської філії  ЗАТ КБ „ Приват Банк” на посаді старшого
касира-операціоніста, стягнуто на її користь з
ЗАТ КБ „ ПриватБанк” в особі філії „ Чернігівське регіональне
управління” 5377,33 грн. за час вимушеного прогулу та 1000 грн. моральної
шкоди.

В апеляційній скарзі  ЗАТ КБ „
ПриватБанк” просить рішення Варвинського районного суду Чернігівської області
від 16 квітня 2008 року скасувати,  в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводами апеляційної скарги є посилання на неправильне застосування
районним судом норм матеріального права та на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи. На думку апелянта, суд безпідставно не взяв до
уваги , наявні у справі докази на підтвердження правомірності звільнення
позивачки - висновки службового розслідування та  покази свідків. Також апелянт зазначає, що
суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення
ст.148 ч.2 КЗпП України, помилково вважаючи, що звільнення працівника за ст. 41
п.2 КЗпП України є засобом дисциплінарного стягнення.

В апеляційній скарзі також йдеться про безпідставність рішення в частині
стягнення на користь позивачки моральної шкоди, оскільки будь яких доказів  винних дій відповідача при звільненні ОСОБА_1
та  доведеності моральних страждань
позивачки  суду першої інстанції не було
надано.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивачки
та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи та матеріали додатково
витребувані судом, обговоривши  доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення має бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з”ясованих
обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК
України апеляційний суд скасовує або змінює рішення суду першої інстанції, якщо
буде встановлено неповне з”ясування судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи,
недоведеність обставин, що мають значення для справи , які суд вважав
встановленими, порушення або неправильне застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і
не оспорюється жодною із сторін, що ОСОБА_1 працювала  у відповідача на посаді старшого
касира-операціоніста з 11 липня 2005 року, 19.12.2007 року вона звільнена з
займаної посади на підставі ст.41 п.2 КЗпП України.

Крім зазначеного, судом  першої інстанції встановлено, що звільнення з
роботи ОСОБА_1 проведено з порушенням ч.2 ст.148 КЗпП України, тобто, з
пропуском шестимісячного строку, протягом якого допускається застосування
дисциплінарного стягнення. Судом не встановлено фактів такої поведінки  ОСОБА_1. при виконанні  нею трудових обов”язків, , які б давали
підстави для втрати до неї довіри.

Судом першої інстанції також встановлено , що звільненням з роботи
позивачці завдана  моральна шкода.

Апеляційним судом встановлено, і не
оспорюється сторонами , що позивачка з 11.07.2005 року по 19.12.2007 року
працювала  в Варвинському відділенні
Чернігівської філії ЗАТ КБ „ ПриватБанку” ( далі - Банк), являлась
матеріально-відповідальною особою ( а.с.3-5,
). Відповідно до ст. 61 ч.1 ЦПК України апеляційним судом встановлено,
що  всі документи, на підставі яких
видавалась готівка з каси банку кредитувальникам , оформлені ОСОБА_1 у
відповідності до вимог Інструкції про касові операції в банках України( далі -
Інструкція). Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих
доказів, які б спростували офіційні письмові
банківські документи ,  в яких
зазначені особи,  яким видані готівкові
кошти та проставлені їх же підписи,
апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про
недоведеність відповідачем фактів
грубого порушення ОСОБА_1 процедури видачі грошових коштів з каси банку
по кредитах, як те зазначено в наказі про її звільнення. Апеляційний суд
критично оцінює підписане  ОСОБА_1,
пояснення, яке відібрав у неї провідний
експерт служби безпеки Банку, де вона визнала факт видачі готівки з каси
особі, яка не була зазначена , як отримувач кредиту. Такий доказ не може бути
визнаний допустимим з огляду на ст. 59 ЦПК України, оскільки   пояснення відібране без будь-яких правових
підстав, без зазначення місця, часу та умов, в яких пояснення відбиралось,   не засвідчена особа експерта , його
повноваження на вчинення таких дій відповідно до КЗпП України. На слідуючий
день це пояснення позивачкою було спростоване, як таке ,що написане  під тиском і цей факт вона підтвердила в
судовому засіданні, будучи допитана в якості свідка і такі її свідчення не
спростовані відповідачем, при тому, що апеляційний суд сприяв наданню сторонами
додаткових доказів.  Крім того, ні наказ про
звільнення,( а.с.5,6) ні висновок службової перевірки Банку ( а.с.7,8) не
містять посилань на те, які конкретно вимоги Інструкції , коли та відносно
кого  ОСОБА_1  порушила.

Пояснення свідків по справі ,
допитаних в суді першої інстанції також підлягають критичній оцінці з огляду на
той факт, що кожен з них є зацікавленою особою :  ОСОБА_2 та ОСОБА_3  - як особи, яким необхідно погашати кредити,
а  ОСОБА_4, ОСОБА_5 - як особи, дії яких
перевіряються правоохоронними органами на предмет вчинення шахрайства. Покази
свідків   ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є взагалі
неналежним доказом у даній справі, оскільки видачу кредитів на їх ім”я
здійснював інший касир, а не позивачка і цей факт визнано сторонами.

Виходячи з наведеного та принципу диспозитивності, закріпленому в ст. 11
ЦПК України, а також  відповідно до
ст.60,303 ЦПК України, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі
та стягнення на її користь 577,33 грн. середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу.

В той же час, з мотивувальної частини рішення підлягає виключенню посилання
суду на ст. 148 ч.2 КЗпП України, згідно якої суд визнав пропущеним строк
притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до
роз”яснень п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про практику
розгляду трудових спорів”, розірвання трудового договору з підстав ч.2 ст.41
КЗпП України не є заходом дисциплінарного стягнення.

Доводи апеляційної скарги  щодо
безпідставності стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди  , на думку апеляційного суду, заслуговують на
увагу.

Відповідно до ст. 237 -1 КЗпП України
право працівника на відшкодування моральної шкоди настає за умови, коли
порушення його законних прав призвели до моральних страждань , втрати
нормальних життєвих зв”язків і вимагають від працівника  додаткових зусиль для організації свого
життя. Всі ці обставини підлягають встановленню на підставі належних та
допустимих доказів, яких позивачкою не було надано.

Крім того , звільнення з роботи
позивачки було зініційоване  Банком
виходячи з її особистих визнавальних пояснень про порушення Інструкції при
видачі готівки з каси Банку,( а.с.44), визнавальних пояснень  ОСОБА_8 ( а.с.43), та пояснень окремих осіб,
які оформляли кредит ( а.с.45-49). Лише шляхом
детального аналізу, перевірки та правової оцінки  значної кількості доказів в їх сукупності під
час судового розгляду, став  можливим
висновок про недоведеність факту грубого порушення ОСОБА_1  Інструкції
по касових операціях в банках України, що дало можливість для висновку
про задоволення позову в частині поновлення позивачки на роботі.

Враховуючи особливості даної цивільної справи, виходячи з практики   Європейського Суду з прав людини , яка згідно
ст.8 ЦПК України  підлягає застосуванню
національним судом, апеляційний суд приходить до висновку, що в даному
випадку  належним та достатнім
відшкодуванням моральної шкоди ОСОБА_1 буде
факт визнання судом порушення права та його відновлення шляхом поновлення
на роботі.

Матеріали даної цивільної справи
містять також неправильне застосування ст. 236 КЗпП України, на яку послався в
своєму рішенні суд першої інстанції.

Крім того, виходячи з положень ст. 28,29 ЦПК України щодо цивільної
процесуальної правоздатності та дієздатності , а також враховуючи,  що позов заявлено до ЗАТ КБ „ ПриватБанк” ,
як юридичної особи, частковій зміні підлягає і третє речення резолютивної
частини судового  рішення, що
оскаржується.

Керуючись ст. 303, 304, 307,309, 316, 317,319,324 ЦПК України, ст. 41 ч.2
КЗпП України , ч.3 ст. 23 ЦК України ,апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу  Закритого
акціонерного товариства Комерційний банк „ Приват Банк”  - задовольнити частково.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області  від 16 квітня 2008 року  в частині стягнення на користь ОСОБА_1
моральної шкоди , скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ЗАТ КБ „ Приват Банк”  про стягнення
моральної шкоди,  відмовити.

З мотивувальної частини рішення виключити посилання суду на ст. 148 ч.2
КЗпП України, та на той факт, що на день звільнення позивачки  пройшло більше шести місяців  з дня вчинення нею проступку, та  посилання на ст. 236 КЗпП України.

З третього речення резолютивної
частини рішення Вавинського районного суду Чернігівської області від 16.04.2008
року  після  фрази Стягнутим з ЗАТ  КБ ПриватБанк”  виключити фразу  „ в особі
філії „ Чернігівське регіональне управління  ЗАТ КБ Приват Банк” та  фразу „ а всього 6377 грн.,33 коп.”

В іншій частині рішення Варвинського
районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2008 року  залишити без змін.

Рішення    набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.

Головуючий
Судді: