Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

4 вересня 2008 року
місто Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.

суддів Демянчук С.В., Григоренка
М.П.

з участю секретаря
судового засідання Колесової Л.В.

сторін та
їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду
в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Здолбунівського районного суду від 3 квітня 2008 року у справі за позовом
ОСОБА_2до ОСОБА_1про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду від 3 квітня 2008 року задоволено
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 12499,66 грн. боргу. Крім того, з
відповідачки стягнено судові витрати у справі.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1, посилаючись
на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, просила
апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у
задоволенні позову. Свої доводи обґрунтовувала тим, що суд розглянув позовну
заяву ОСОБА_2, незважаючи на те, що вона не відповідала встановленим
процесуальним законом вимогам. Вказувала, що суд розглянув справу з порушенням
вимог глави 5 розділу Ш ЦПК України про фіксування цивільного процесу
технічними засобами. Суд помилково вирішив спір сторін як цивільно-правовий,
хоч насправді правовідносини сторін повинні були регулюватися законодавством
про працю. Доводила, що у справі відсутні докази про те, що недостача в
магазині виникла з її вини. Розписку про визнання неіснуючого боргу вона
написала під тиском позивачки. Акт ревізії був складений без її участі.
Позивачкою не було створено в магазині умов, які б сприяли нормальній роботі та
збереженню матеріальних цінностей. При вирішенні спору суд першої інстанції не
врахував, що договір про повну матеріальну відповідальність нею був укладений з
позивачкою лише 2 січня 2007 року, а недостача згідно з актом ревізії
утворилася в період з 19 грудня 2005 по 11 червня 2007 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі
апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

З матеріалів справи безспірно вбачається, що позивачка
просила суд стягнути з відповідачки «борг», який утворився унаслідок недостачі
матеріальних цінностей в належному їй магазині «Сонечко». При цьому свій позов
ОСОБА_2 обґрунтовувала нормами цивільного законодавства, які регулюють
недоговірні зобов*язання.

Проте судом безспірно встановлено, що недостача в
магазині позивачки виникла в період, коли відповідачка відповідно до трудової
угоди разом з іншими працівниками працювала в ньому продавцем, тобто в період
виконання нею та іншими працівниками своїх трудових обов*язків.

Таким чином, у даній справі між сторонами має місце не
цивільно-правовий спір про стягнення боргу (як помилково вважали позивачка і
суд першої інстанції), а трудовий спір, оскільки фактично йдеться не про
стягнення боргу згідно з нормами
цивільного законодавства, а про відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної працівниками підприємству, установі, організації при виконанні
трудових обов*язків.

За таких обставин суду при вирішенні спору, незважаючи на
припинення сторонами трудових відносин, належало було керуватися не нормами
цивільного законодавства, а виходити з правил глави ІХ КЗпП України, яка
встановлює певні гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності
за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Оскільки позивачкою позовні вимоги були обґрунтовані
нормами цивільного законодавства і підстав для їх задоволення немає; зважаючи
на те, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених  ними
вимог;  та враховуючи, що позовних
вимог іншого характеру ОСОБА_2 не заявлено - ухвалене у справі місцевим
судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення
про відмову у задоволенні заявленого позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 130-138 КЗпП
України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду від 3 квітня 2008 року скасувати.

ОСОБА_2у задоволенні заявленого позову до ОСОБА_1про стягнення 12499,66
грн. боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2на користь місцевого бюджету міста Рівного, , банк одержувача ГУДКУ у Рівненській області, МФО 833017, р/р №
0002, код платежу 22090100, призначення платежу - судовий збір у
розмірі 125 (сто двадцять п*ять) грн., який нею не був сплачений при поданні
позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2на користь відповідачки ОСОБА_1 92,5 (дев*яносто дві)
грн. понесених судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його
проголошення  і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: