У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Гнатенка А.В.,

суддів:
Григор'євої Л.І.,      Барсукової
В.М.,

Данчука В.Г.,            Косенка
В.Й., -

розглянувши в
судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ у натурі 3/6 частин
жилого будинку, що перебуває в спільній частковій власності, за касаційною
скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської
області від 9 жовтня 2007 року,

встановила:

У липні 2005 року позивачі звернулися в суд із зазначеним
позовом, мотивуючи вимоги тим, що жилий будинок АДРЕСА_1 є їхньою з відповідачем спільною
частковою власністю.

Посилаючись на неможливість досягнення згоди щодо порядку
користування вказаним будинком, просили виділити їм у натурі 3/6 частини спірного
жилого будинку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області
від 12 січня 2007 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
задоволено. Виділено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у натурі 3/6 частини спірного
жилого будинку, також виділено ОСОБА_2 у натурі 3/6 частини спірного жилого
будинку з визначенням конкретних жилих приміщень. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
8 грн. 50 коп. судових витрат.

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської
області від 3 липня 2007 року позов
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено. Виділено ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 у натурі
3/6 частини надвірних споруд, що розташовані біля спірного жилого
будинку, а саме літню кухню. Виділено ОСОБА_2 у натурі 3/6 частини надвірних
споруд, що розташовані біля спірного жилого будинку, а саме повітку та навіс.
Колодязь          Н-1, Н-2, огорожу, вбиральню
та мощення залишено в спільному користуванні співвласників будинку. Зобов'язано
ОСОБА_4 виплатити на користь
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 5 899 грн. 45 коп. грошової компенсації за
відхилення від ідеальних часток.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від
9 жовтня 2007 року рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2007 року та додаткове рішення
Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 липня 2007 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2007 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права
та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягає  задоволенню, а судові рішення - скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції з таких підстав.

Судом установлено, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 8 лютого 2005 року, яке набрало чинності, за позивачами
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і померлою ОСОБА_5 визнано
право спільної часткової власності (по 1/6 частці) на жилий будинок АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер відповідач ОСОБА_6 і ухвалою суду від                  1 червня 2006 року закрито провадження
у справі в частині заявленого до нього позову з посиланням на те, що спірні правовідносини
не допускають правонаступництва (а.с. 118а).

Рішенням восьмої сесії ХХІІІ скликання Старобичівської сільської
ради від 8 вересня 1999 року ОСОБА_1 зі згоди власника ОСОБА_6 дано дозвіл на переобладнання та реконструкцію надвірної
споруди під перукарню, яка входила до складу спірного жилого будинку, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.
81).

19 березня 2004 року перукарня прийнята в експлуатацію, а                              25 червня 2004 року
ОСОБА_1 видано свідоцтво
про право власності на цю споруду (вул. Центральна, 111а) і здійснено її державну
реєстрацію (а.с. 80 - 82).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області
від          23 серпня 2006 року, залишеною
без змін ухвалою апеляційного суду  Закарпатської
області від 12 жовтня 2006 року, відмовлено в прийнятті до спільного розгляду зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва
про право власності на перукарню.

Задовольняючи позов про поділ будинку в натурі відповідно
по                       3/6 частини, суд
першої інстанції виходив із доведеності факту належності позивачам на праві спільної
часткової власності 3/6 частин будинку (витяг з реєстрації права власності на нерухоме
майно від 23 березня 2005 року) та права власності ОСОБА_2 на 1/6 частину будинку
відповідно до рішення виконавчого комітету Старобичівської сільської ради від
31 березня 2005 року       № 38 (а.с. 7,
8).

При цьому всупереч вимогам ст. 316 ЦК України,                                          ст. ст.
58, 59, 212 - 214 ЦПК України судом як не витребувані та не досліджені докази належності
сторонам спірного жилого будинку, зокрема ОСОБА_2, так і не встановлений власник
(власники) інших часток, що належали померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_6, і не обговорено питання
про залучення його (їх) до участі у справі, ураховуючи, що спір обумовлений матеріально-правовими
відносинами сторін, які можуть вплинути на матеріальні права й  обов'язки власника (власників) цих часток, а тому
такий спір допускає процесуальне правонаступництво.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 “Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок”
(далі - Постанова), та виходячи зі змісту               ст. 364 ЦК України співвласник має
право на виділ у натурі частки жилого будинку, що є спільною частковою власністю
за відсутності перешкод, передбачених ч. 2 ст. 183 ЦК України, та за умови, що кожній
зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом
(квартиру), або за наявності технічної можливості переобладнання приміщення в ізольовані квартири.

Ухвалюючи рішення про залишення в спільному користуванні сторін окремих
господарських споруд, суд не врахував, що у разі поділу будинку, належного
особам на праві спільної часткової власності відповідно до                     ч. 2 ст. 367 ЦК України,
право спільної часткової власності на нього припиняється, а тому в спільному
користуванні сторін не можуть залишатися будь-які приміщення чи господарські
споруди, а виділені частини будинку стають самостійними об'єктами права
власності.

Якщо виділ частки в натурі неможливий, суд вправі встановити порядок
користування будинком лише за наявності таких вимог (ст. 11 ЦПК України).

У тих випадках, коли для поділу (виділу) необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він проводиться за наявності на це дозволу виконавчого
комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України).

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до висновку додаткової
судової будівельно-технічної експертизи від 3 травня 2006 року № 296а,
покладеної судом в основу рішення про поділ будинку, реальний поділ жилого
будинку між співвласниками відповідно до належних їм ідеальних часток 3/6 і 3/6
можливий за умови проведення робіт з перепланування, зміни призначення
приміщень і влаштування окремого входу (виходу) до квартири № 1.

Однак у матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про дозвіл на це
передбачених ст. 152 ЖК України органів, а з рішення виконавчого комітету Старобичівської сільської ради
від 21 червня 2006 року № 73 убачається, що це питання виконавчим комітетом не
розглядалося (а.с. 143).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про
відмову в позові про виділ в натурі 3/6 частин будинку, апеляційний суд виходив
із відсутності дозволу компетентного органу на здійснення робіт із
перепланування та переобладнання будинку та з того, що саме ця обставина є
підставою для відмови в позові.

Однак зазначений висновок не можна визнати обґрунтованим, оскільки
апеляційним судом не виконані вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України та                       п. 18 Постанови, згідно
з якими суд повинен сприяти особам, які беруть участь у справі, здійсненню їх
прав, роз'яснити особам їх права та обов'язки і попередити про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних дій (а.с. 38 т. 2).

Між тим, у касаційній скарзі позивачі посилаються на те, що                              21 листопада 2007
року виконавчим комітетом прийнято рішення № 144 про надання згоди на
реконструкцію спірного будинку.

Судом першої інстанції також не встановлено: які конкретно роботи та кому з
власників необхідно здійснити з переобладнання з метою ізоляції квартир
будинку, вартість цих робіт, які фактично частки в будинку складатимуть
виділені власникам за цим варіантом приміщення та за яку частку підлягає
стягненню грошова компенсація з першого власника в розмірі 5 899 грн. 45 коп.
(п. 7 Постанови); не зазначені ці обставини й у висновку експертизи                     (а.с. 88 - 110).

Виходячи з вимог ст. 364 ЦК України та роз'яснень, викладених у                   п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судове рішення”,
відповідно до яких резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі,
безумовні і такі, що випливають із установлених фактичних обставин висновки по
суті розглянутих вимог. Суд при поділі жилого будинку зобов'язаний зазначити в
рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку
конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає; які підсобні будівлі
передаються власнику; вартість робіт з переобладнання будинку з метою його
поділу; на кого покладаються ці витрати;
яка компенсація підлягає стягненню за відхилення від ідеальних часток.

Усупереч зазначеним вимогам суд у резолютивній частині рішення цих обставин
не зазначив, належним чином не дослідив висновок експерта й оцінки йому не дав,
хоча він містить дані про виділ власникам різних господарських будівель і про
необхідність стягнення грошової компенсації за відхилення від ідеальних часток,
без визначення фактичного розміру виділених часток і вартості робіт із
переобладнання будинку.

Суд також належним чином не перевірив заперечення відповідача          ОСОБА_2 щодо врахування при поділі
будинку будівлі перукарні, яка згідно з його доводами входить до складу
спірного жилого будинку, а, виділяючи йому 3/6 частини будинку, не встановив
факту належності йому цих часток на праві власності.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального закону не були
усунені апеляційним судом, а допущені й ним самим, тому судові рішення на
підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від     12 січня 2007 року, додаткове рішення
Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 липня 2007 року
та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2007 року
скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                    А.В. Гнатенко

судді:                                                                 Л.І. Григор'єва

В.Г.
Данчук

В.М. Барсукова

В.Й.
Косенко