У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

12 березня 2008 року                                                                                   м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі :

головуючого

Патрюка  М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,

Прокопчука Ю.В.,

Берднік І.С.,

Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства по забезпеченню
життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового відселення)
“Чорнобильсервіс” (далі - ДП “Чернобильсервіс”) про стягнення невиплаченої
частини доплати за роботу в зоні відчуження з 1 січня 2003 року до 31 грудня
2005 року, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського
районного суду Київської області від 29 березня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області від 25 червня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2007 року ОСОБА_1. звернувся до суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що він працює в зоні відчуження в ДП “Чорнобильсервіс” у м.
Чорнобилі, зокрема працював там у період 2003-2005 років. За період роботи з 1
січня 2003 року до 31 грудня 2005 року
виплати, передбачені ст. 39 Закону України “Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, виплачувалися
не в розмірах, визначених цим Законом та постановою Кабінету Міністрів України

від 29 січня 2003 року № 137.  Вважав, що адміністрація ДП “Чорнобильсервіс”
неправильно застосовувала при визначенні розміру доплат постанову Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 “Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, що призвело до
порушення його прав. Просив стягнути з ДП “Чорнобильсервіс” 335 445 грн. 31
коп. доплати до заробітної плати за роботу в зоні відчуження та премію за
період з 1 січня 2003 року до 31 грудня 2005 року.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 29 березня 2007
року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25
червня 2007 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати постановлені судові рішення
та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних,
трудових відносин, а також з інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких
справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 17 КАС України спори фізичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності віднесено до
компетенції адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС
України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справи адміністративної
юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий
спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суб'єктом владних повноважень відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу є
орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій
на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Судом установлено, що вимоги позивача зводяться до визнання неправомірними
дій суб'єктів владних повноважень щодо встановлення розміру та виділення коштів
для виплати йому доплати за роботу в зоні безумовного (обов'язкового)
відселення в 2003-2005 роках, а також стягнення такої доплати з роботодавця.

Підставою позовних вимог визначено ч. 3 ст. 39 Закону від 28 лютого 1991
року № 796- XII та постанову Кабінету
Міністрів України від 29 січня 2003 року № 137, якою встановлено доплати й
компенсації особам, які працюють у зоні відчуження і зоні безумовного
(обов'язкового) відселення після повного відселення жителів.

Відповідно до ст. 62 Закону від 28 лютого 1991 року № 796- XII роз'яснення порядку
застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами
та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими
органами виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх
відомчої підпорядкованості та форм власності.

Фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією зазначеного Закону, як
гарантія соціального захисту громадян здійснюється за рахунок державного
бюджету (ст. 63 Закону від 28 лютого 1991 року № 796- XII).

Вирішуючи спір, суди залишили поза увагою ту обставину, що відповідно до ч.
3 ст. 39 Закону від 28 лютого 1991 року № 796- XII доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження,
встановлюється за рішенням Адміністрації зони відчуження згідно з положенням,
затвердженим Кабінетом Міністрів України, а не самими суб'єктами
господарювання.

Відповідно до п. 1 Положення про державний департамент - Адміністрацію зони
відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення (далі -
Адміністрація), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11
серпня 2000 року № 1263, Адміністрація є урядовим органом державного
управління, який діє у складі МНС України та йому підпорядковується.

Адміністрація вирішує питання фінансування всіх заходів на території зони
відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення та є розпорядником цих
державних коштів.

З огляду на вищезазначене частина вимог у справі є публічно-правовим спором
фізичної особи із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження їх дій,
розгляд якого проводиться за правилами адміністративного судочинства, а частина
- трудовим спором, який повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Між тим, відповідно до ч. 3 ст. 21 КАС України та ст. 16 ЦПК України не
допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають
розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено
законом.

У порушення вимог процесуального законодавства суди на зазначене уваги не
звернули, не уточнили змісту вимог позивача та вирішили всі вимоги за правилами
цивільного судочинства, що призвело до неправильного вирішення справи і
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених
судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області
від 29 березня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25
червня 2007 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    М.В. Патрюк

Судді:                                                                             А.В. Костенко

І.С. Берднік

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка