Справа
№  2 - 2555 2008р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 травня 2008 року         Білоцерківський  міськрайонний суд Київської області в складі
головуючого судді Ярмоли О.Я., при секретарі судового засідання Павловій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, 3 -тя особа : ОСОБА_2 про
визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 1993 року проживає в
квартирі АДРЕСА_1, а в березні 1997 року між ним та КП «Білоцерківський
домобудівельний комбінат», на балансі якого раніше знаходився даний будинок,
було укладено контракт-договір про придбання загальної площі житла, за яким
йому передавалося у власність кімната НОМЕР_1 та приміщення, що прилягає до
неї, за що він сплатив підприємству 1845 грн. З лютого 1997 року даний житловий
будинок був переданий на баланс ЖЕК №3. Позивач сплачує квартирну плату за
займане жиле приміщення загальною площею 76,23 кв.м., користується переданим
йому житлом та прилеглим до квартири приміщенням понад 10 років та просить суд
визнати за ним право власності на зазначене приміщення, як набуте за
набувальною давністю.

В суді
позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник
відповідача, згідно довіреності в справі, позов не визнала.

Третя
особа по справі позов не підтримав, просив відмовити позивачу в задоволенні
позову за безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін по
справі, третьої особи по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Так, в судовому засіданні
встановлено, що позивачу по справі та членам його сім'ї - ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
праві спільної власності належить квартира загальною площею 34,7кв.м. АДРЕСА_1.
Наведене стверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 18587
від 31.03.1997 року.

В судовому засіданні
встановлено, що 27.03.1997 року позивач уклав контракт-договір з КП
«Білоцерківський ДБК», згідно з яким позивачу було передано у власність
нежитлові приміщення, а саме: приміщення для зберігання дитячих колясок площею
17,3 кв.м., хол площею 13 кв.м. і лоджію площею 4,6 кв.м., за що позивач
повинен був сплатити 3500 доларів США. Позивач сплатив за даним контрактом 1000
доларів США. Наведене стверджується копією контракту - договору № 723 від
27.03.1997 року та квитанцією про сплату 1845 грн.

Позивач в судовому засіданні
пояснив, що в 1997 році провів ремонт, приєднавши до своєї квартири зазначені
вище приміщення і його житло стало загальною площею 76,23 кв.м. З 1997 року за
цю площу позивач сплачував комунальні платежі, вважав дані приміщення своєю
власністю, понад 10 років користувався приміщеннями та оплачував всі необхідні
платежі. Позивач підготував всі необхідні документи, в вересні 2005 р. отримав
технічний паспорт на кв. НОМЕР_2.

Представник відповідача в
судовому засіданні, не визнаючи позов послалася на  Закон України «Про приватизацію державного
житлового фонду», зазначила, що відсутнє рішення виконавчого комітету
Білоцерківської міської ради про переведення нежитлових приміщень в житлові,
допоміжні приміщення загального користування належать всім співвласникам
будинку.

Третя особа по справі,
ОСОБА_4 суду пояснив, що є власником квартири АДРЕСА_2, тобто проживає по
сусідству з позивачем і так само, як і позивач підготував документи, отримав
погоджувальний проект  на переобладнання
своєї квартири. Крім того, ОСОБА_4 зазначив, що позивач протиправно зайняв
коридор, поставив перегородку, що порушує його права та права інших власників
квартир даного будинку. 25.06.2007 р. рішенням Білоцерківського міськрайонного
суду ОСОБА_1 було зобов'язано звільнити нежитлові приміщення: хол площею
13кв.м. і колясочну площею 17,3 кв.м. та зобов'язано знести цегляну перегородку
в коридорі загального користування, однак, позивач не виконує рішення суду, не
зніс перегородку та продовжує протиправно користуватися приміщеннями загального
користування.

В судовому засіданні
встановлено, що будинок АДРЕСА_1 було передано на баланс ЖЕК № 3 в лютому 1997
року, а договір №723 на який посилається позивач було укладено між КП «Білоцерківський
ДБК» та ОСОБА_1 27.03.1997 року, тобто, на цей час будинок знаходився вже на
балансі ЖЕК №3.

В судовому засіданні
встановлено, що спірні приміщення колясочної (17,3 кв.м.) та холу (13 кв.м.) є
нежитловими допоміжними приміщеннями, знаходяться на 4-му поверсі 9-поверхового
будинку для малосімейних, прилягають до квартир позивача та 3-ї особи по
справі.

В судовому засіданні
встановлено, що в вересні 2006 року позивач
звертався до суду з позовом до виконкому Білоцерківської міської ради
про надання дозволу на перепланування спірних нежитлових приміщень для
використання, як житлових та приєднання до своєї квартир. Постановою
Апеляційного суду Київської області від 20.02.2007 року ОСОБА_1 було відмовлено
в задоволенні даного адміністративного позову.

Згідно рішення
Білоцерківського міськрайонного суду від 25.06.2007 р. ОСОБА_1 було зобов'язано
звільнити нежитлові приміщення: хол площею 13кв.м. та колясочну площею 17,3
кв.м. та зобов'язано знести цегляну перегородку в коридорі загального
користування. Дане підтверджується копією рішення по справі №2-812007р.

Згідно ч.1 ст. 344 УК
України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право
власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Відповідно до  п. 8 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК
України правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також, на
випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим
Кодексом.

Отже, суд вважає
необґрунтованим посилання позивача на положення ст. 344 ЦК України, так як
відлік часу щодо володіння майном можливо розпочинати з 01.01.2001 року, а
отже, не має підстав визнавати за позивачем право власності за набувальною
давністю відповідно до ст. 344 ЦК України і Прикінцевих та перехідних положень
до ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

За  ст.4
Декрету КМ України «Про державне мито» позивач підлягає звільненню  від сплати держмита на користь держави.

Враховуючи наведене та
керуючись ст.344 України, п.8 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК
України,  ст.ст.10,60,88, 212-215,
296   ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
права власності на нерухоме майно за набувальною власністю відмовити.

Від сплати держмита сторони звільнити.

Рішення може
бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський
міськрайонний суд протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження або без попереднього подання заяви
протягом десяти днів з дня проголошення рішення.  Заява про апеляційне оскарження може бути
подана  через Білоцерківський
міськрайонний суд  протягом десяти днів з
дня проголошення рішення.

Суддя:
Ярмола О.Я.