Справа №2-222-08
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м   У к р а ї н и

4 квітня 2008 року                                                                                                           м.Алушта

Алуштинський
міський суд Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого
судді - Любинецького М.В.,

при
секретарі - Ковригі А.П.,

розглянувши
у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, 3-я особа ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання
договору довічного утримання частково недійсним та визнання права власності на
частку домоволодіння, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1
звернувся з позовом до суду до ОСОБА_2, ОСОБА_4, 3-я особа ОСОБА_3 про
встановлення факту прийняття спадщини, визнання договору довічного утримання
частково недійсним та визнання права власності на частку домоволодіння. Свої
позовні вимоги мотивує тим, що його мати - відповідач у справі ОСОБА_2 в
період, коли знаходилась у шлюбі з його покійним батьком ОСОБА_5, шляхом
прийняття участі у спільнім будівництві багатоквартирного житлового будинку
набула право спільної сумісної власності на 1/4 будинку АДРЕСА_1.  ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_5 помер. На
час смерті батька та після його смерті позивач проживав у вказаному будинку, а
тому вважає, що він, відповідно до вимог законодавства, разом з відповідачем
ОСОБА_2 та третьою особою - своєю сестрою ОСОБА_3 фактично прийняли спадщину
після смерті ОСОБА_5. Заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору ніхто з
них не подавав, тому що правовстановлюючі документи на будинок було загублено і
ніхто із спадкоємців ніяких претензій з приводу спадщини один до одного не
мали. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 таємно від нього отримали дублікат
документу на будинок і 24 листопада 2005 року уклали між собою договір
довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_4  стала власником ј будинку. Таким чином
порушено його право власності на 1/24 частку цього домоволодіння, яке він
фактично отримав у порядку спадкування після смерті свого батька. Вважає, що
його право порушено з часу укладення відповідачами між собою договору довічного
утримання. Про вказаний договір довічного утримання йому стало відомо у 2007
році, після звернення ОСОБА_4 до суду з позовом до нього про усунення перешкод
у здійсненні права власності. Просить суд встановити факт прийняття ним
спадщини - майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5., визнати договір довічного
утримання, укладений 24 листопада між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 частково недійсним
стосовно 1/24 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності у
порядку спадкування за законом на 1/24 частину домоволодіння АДРЕСА_1.

У судовому
засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_6 підтримали позовні
вимоги у повному обсязі.

У судовому
засіданні відповідач ОСОБА_4, 3-я особа ОСОБА_3 та представник відповідачів і
3-ої особи ОСОБА_7 позов не визнали повністю, пояснили суду, що спірна частина
домоволодіння була власністю ОСОБА_2, після смерті свого чоловіка вона сама
несла всі витрати на утримання цього майна, позивач не приймав ніяких заходів
по прийняттю спадщини, ніяких заяв нотаріусу не подавав, до суду не звертався.
Батько позивача - ОСОБА_5 ніколи не був власником спірного домоволодіння і
ніколи не ставив питання про визнання за ним цього права власності. Сам позивач
пропустив строк позовної давності, клопотання про його поновлення не заявляє, продовжити
строк прийняття спадщини також не просить. Позивач фактично в управління чи у
володіння спірним домоволодінням не вступав. На момент смерті свого батька він
дійсно проживав у спірному домоволодінні, але потім тривалий час проживав у
своєї співмешканки, 12 січня 2002 року виписався з будинку і до 14 грудня 2004
року був прописаний за межами Криму, у грудні 2004 року повернувся до м.
Алушти, вселився в господарське приміщення цього будинку і там проживав, але
більше в спірному будинку не прописувався, оскільки проти цього заперечували
відповідачі у справі. Позивач не надавав своїй матері ОСОБА_2- людині похилого
віку ніякої домоги, зловживав алкоголем, а тому вона уклала договір довічного
утримання зі своєю внучкою ОСОБА_4, якій і передала відповідно до цього
договору належну їй частину житлового будинку.

Заслухавши
думки сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом
встановлено, що на підставі типового договору про надання житлово-будівничому
колективу в безстрокове користування земельної ділянки НОМЕР_1 (а.с.27),
дублікату надпису на договорі НОМЕР_2 (а.с.28), витягу про реєстрацію права на
нерухоме майно НОМЕР_3 (а.с.29) від 19 вересня 2005 року  та витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно НОМЕР_4 (а.с.30) ОСОБА_2 належало на праві  власності ј частина житлового будинку
АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами. Причому, як вказано на
дублікаті надпису на договорі, ОСОБА_2 набула право приватної власності на
вказану частину домоволодіння, а не право спільної сумісної власності, як це
стверджує позивач. Після смерті ОСОБА_5., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується  дублікатом свідоцтва про
смерть НОМЕР_5 від 19 червня 2006 року (а.с.7), родичі та близькі в установлений
законом строк з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори або з
позовом до суду про визнання права власності за ОСОБА_5 на частину будинку
також не зверталися. Позивач ОСОБА_1 у даному позові також не ставить питання
про визнання за його батьком ОСОБА_5 права власності на частину вказаного
домоволодіння.

Судом
встановлено, що батько позивача - ОСОБА_5 не був власником частини спірного
домоволодіння і ніколи не ставив питання про визнання за ним цього права
власності. Позивач ОСОБА_1 ніяких дій, які могли б свідчити про фактичне
управління та володіння спадковим майном, а саме спірною частиною будинку
ніколи не здійснював. Як пояснили суду свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 - дочка позивача
та ОСОБА_10 - співмешканка позивача, з 1996 року позивач у спірному
домоволодінні не проживав. 12 січня  2002
року позивач ОСОБА_1 взагалі виписався із спірного домоволодіння, про що
свідчить запис у домовій книзі та в його паспорті (а.с. 59).

24 листопада
2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір довічного утримання, посвідченого
Алуштинською державною нотаріальною конторою (а.с.47). На підставі цього з
моменту укладання договору ОСОБА_4 стала власником ј частини житлового будинку
АДРЕСА_1, який раніше належав ОСОБА_2

З 2004
року позивач ОСОБА_1 проживав у господарському приміщенні спірного
домоволодіння, але рішенням Апеляційного суду АР Крим від 14 травня 2007 року,
яке набуло чинності,  проживання ОСОБА_1
в спірній частині будинку АДРЕСА_1 визнано незаконним і його виселено з нежилих
приміщень цього будинку.

Відповідно
до ст.548 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщини визнається
належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.549 Цивільного
кодексу України (в редакції 1963 року) дії, що свідчать про прийняття спадщини
- це якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіє спадковим
майном або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини.

Відповідно
до вимог ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст.334 Цивільного кодексу
України право власності на майно за договором , який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту
набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним.

Таким
чином суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів на
підтверждення своїх позовних вимог, а тому немає передбачених законом підстав
для прийняття рішення про встановлення факту прийняття ним  спадщини після смерті його батька ОСОБА_5.,
визнання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
частково недійсним та визнання за ОСОБА_1 права власності на частку
домоволодіння АДРЕСА_1 у у задоволенні його позовних вимог відмовляє.

Керуючись ст.ст.
548, 549 Цивільного кодексу України (1963 р.), ст.ст.328,334 Цивільного кодексу
України, ст.ст.3,15,60,209,212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення
набирає законної сили відповідно до вимог ст.223 ЦПК України.

Рішення може
бути оскаржено до Апеляційного суду Автономної Республіки Крим через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про
апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги, з подачею її копії до Апеляційного суду або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК
України.

Суддя                                                                                                          М.В.Любинецький