Справа №
головуючий у 1 інстанції - Ковальов І.М.
доповідач - Григоренко М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

18 вересня   2008 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді -  Буцяка З.І.,

суддів : Григоренка М.П.,
Демянчук С.В.,

при
секретареві Колесовій Л.В., за участю прокурора Хрущака Т.М., представника управління
земельних ресурсів Рівненської міської ради Горчак Ю.П., представника
управління містобудування та архітектури
Савич М.А., третьої особи ОСОБА_1
та представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача
ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 10 червня
2008 року у справі за позовом прокурора міста Рівне в інтересах держави в особі
Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на
стороні позивача - ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про повернення самовільно зайнятої
земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Рівненської міської ради,
треті особи Управління земельних відносин та Управління містобудування та архітектури
виконавчого комітету Рівненської міської ради,
про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА  :

Рішенням
Рівненського міського суду від 10 червня 2008 року позовні вимоги прокурора
міста Рівне задоволено та зобов'язано відповідача повернути Рівненській міській
раді самовільно зайняту земельну ділянку, площею 323 кв.м., за адресою:
АДРЕСА_1, з приведенням її у придатний для використання стан.

В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено, за недоведеністю позовних вимог.

В поданій
апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 вказав, що рішення
Рівненського міського суду від 10 червня 2008 року вважає безпідставним та
таким, яке прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права,
оскільки суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку, про самовільний
захват ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, так як останньому цю земельну ділянку
було виділено на початку 60 років минулого століття і з того часу той
добросовісно нею користується.

Розбіжності у
розмірах наданої відповідачу у користування відповідачу земельної ділянки
пов'язані із технічними розбіжностями у замірах, які проводились відповідними
організаціями у 1984 та 2008 роках.

Крім того, в
1990 році у відповідача вже було вилучено частину земельної ділянки, в розмірі
150 кв.м., для суспільних потреб і на той час ніхто не ставив під сумнів
правомірність користування ним спірною земельною ділянкою.

В зв'язку із викладеним апелянт просить
скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, про відмову в
задоволенні позовних вимог прокурора міста Рівне та задоволення зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2, про визнання за ним права користування спірною
земельною ділянкою, площею 286 кв.м..

В ході
апеляційного розгляду справи представник відповідача ОСОБА_3підтримав
апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції
скасувати, оскільки, на його думку, по справі відсутні докази самовільного
захоплення його довірителем спірної земельної ділянки.

Прокурор, а
також всі інші сторони по справі, апеляційну скаргу визнали безпідставною, в
зв'язку із чим просили її відхилити, із залишенням рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши
доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши
матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна
скарга  підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи
позов прокурора міста Рівне суд першої інстанції виходив із того, що з боку
ОСОБА_2 мало місце  самовільне захоплення
земельної ділянки, площею 323 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, оскільки рішенням
Рівненської міської ради від 29 грудня 1997 року останньому за вищевказаною
адресою було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 1150 кв.м.,
а фактично той користується земельною ділянкою, загальною площею 1473 кв.м., що
було виявлено відповідними державними органами, в зв'язку із чим ОСОБА_2 з
даного приводу було внесено кілька приписів і накладено адміністративний штраф.

При цьому, суд
першої інстанції вказав у своєму рішенні, що оскільки ОСОБА_2 сплатив штраф,
який на нього було накладено за порушення статті 1885 Кодексу  України про адміністративні правопорушення,
тому той фактично цим визнав свою вину у самовільному захопленні земельної
ділянки.

Проте, на розсуд
колегії суддів, рішення Рівненського міського суду від 10 червня 2008 року, в
частині задоволення позовних вимог прокурора міста Рівне, підлягає скасуванню,
із ухваленням в цій частині нового рішення, у зв'язку із недоведеністю
обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим та
невідповідністю висновків суду обставинам справи.

З наданої
ксерокопії договору купівлі-продажу (а.с. 164) вбачається, що ОСОБА_2 25
листопада 1961 року придбав у ОСОБА_4 будинковолодіння, яке розташоване на
земельній ділянці 600 кв.м., за адресою:
АДРЕСА_1.

Згідно
схематичного плану від 21 червня 1984 року (а.с.35) загальна площа земельної
ділянки садиби ОСОБА_2, за адресою АДРЕСА_1, становила 1300 кв.м.

Відповідно до
витягу із рішення Рівненської міської ради від 29 грудня 1997 року (а.с.34)
ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку, за адресою:  АДРЕСА_1, загальною площею 1150 кв.м.

З наявної у
справі ксерокопії схеми - плану (а.с. 107) видно, що відповідно до рішення
виконавчого комітету Рівненської міської ради від 14 березня 1990 року № 120 у
відповідача ОСОБА_2,  із наявної у нього
земельної ділянки, загальною площею 1300 кв.м., було вилучено для суспільних
потреб земельну ділянку, площею 150 кв.м., для організації проїзду.

Даний документ,
на думку колегії суддів, свідчить про те, що вилучаючи у відповідача ОСОБА_2 у
1990 році частину займаної ним земельної ділянки для суспільних потреб, органи
місцевого самоврядування  визнавали за
останнім правомірність користування ним займаною земельною ділянкою, в тих
розмірах, які існують  на даний час.

В той же час,
прокурор та представники органів місцевого самоврядування не спромоглись надати
за вимогою апеляційного суду даних про те, в чиєму користуванні раніше
знаходилась спірна ділянка, до того як її, на їх думку, самовільно зайняв відповідач
ОСОБА_2і коли цей самовільний захват мав місце з боку останнього.

Крім того, на
розсуд колегії суддів, рішення Рівненської міської ради від  29 грудня 1997 року, про передачу ОСОБА_2 у
приватну власність земельної ділянки, загальної площею 1150 кв.м. та приписи
державних інспекторів з контролю за використанням та охороною земель, які були
винесені на адресу останнього в 2005 році,
ще не свідчить про самовільний захват відповідачем спірної земельної
ділянки, так як у справі відсутні дані, що при
передачі ОСОБА_2  земельної
ділянки у приватну власність, були належним чином проведені дії по відновлення
меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), визначенню її площі  та
закріплення  їх  довгостроковими межовими знаками
встановленого   зразка   за затвердженою  відповідною
технічною документацією,  як це
вимагалось  „Інструкцією про порядок
складання,  видачі, реєстрації і
зберігання державних  актів  на
право  власності на землю і право
постійного користування землею,
договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої
наказом Держкомзему України від 15.04.93 № 28, який був зареєстрований в
Мін'юсті України від 23.04.93 №31.

Сама по собі
сплата відповідачем штрафу, який був на нього накладений за порушення статті
1885 Кодексу  України про
адміністративні правопорушення, також не є обставиною, яка свідчить про
визнання ОСОБА_2 факту самовільного використання спірної земельної ділянки,
оскільки представник відповідача з даного приводу пояснив, що його довіритель,
будучи особою, яка була раніше репресована, сплатив  вказаний штраф через небажання мати зайвих
проблем, а не через визнання своєї вини.

З огляду на
викладене, колегія суддів вважає, що прокурором міста Рівне не було доведено
належним доказами факт самовільного використання ОСОБА_2 земельної ділянки,
площею 323 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1,
в зв'язку із чим в задоволенні позову останньому має бути відмовлено, за
недоведеністю позовних вимог.

Доводи
апеляційної скарги представника відповідача про незаконність рішення суду
першої інстанції з приводу відмови ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного
позову,  також не заслуговують на увагу,
оскільки ці вимоги на даний час є безпідставними, так як ОСОБА_2 встановленому порядку
не звертався до відповідних органів державної влади про передачу йому у
приватну власність земельної ділянки у тих розмірах, в яких він на даний час
користується.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303,
307, 308, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну
скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення
Рівненського міського суду від 10 червня 2008 року, в частині задоволення
позовних вимог прокурора міста Рівне, скасувати і ухвалити в цій частині нове
рішення.

Прокурору
міста Рівне в задоволенні позову в інтересах держави в особі Рівненської
міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки
відмовити.

В
решті рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Рішення  набирає законної сили з моменту його
проголошення.

Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а також
особи,  які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх
права,   свободи   чи
обов'язки,  мають  право
оскаржити  у касаційному
порядку  рішення   апеляційного суду та рішення суду першої
інстанції до Верховного Суду України протягом двох місяців починаючи з дня
набрання   законної сили рішення
апеляційної інстанції.

Головуючий :

Судді :