Справа № 2-34
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

30 травня 2008 року                                          Рівненський
районний суд Рівненської області

в особі
судді                                                       Остапчук
Л.В.

при
секретарі                                                     Захарук
Г.Л.

за участю: позивачки                                       ОСОБА_1

відповідачів                                    ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника
відповідачки    ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівному

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсною відмови від прийняття спадщини,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася з
даним позовом до суду, просить визнати недійсною її відмову від прийняття
спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5, яка була оформлена у виді заяви та
подана 13.01.2006 року до Рівненської райдержнотконтори, мотивуючи свої вимоги
тим, що подаючи таку заяву вона помилилась, не зрозуміла негативних для себе
наслідків такої відмови і того, що порушаться її права як спадкоємця.

В суді позивачка ОСОБА_1. позов підтримала, пославшись на обставини,
викладені в позовній заяві. Крім того, пояснила, що після смерті чоловіка вона
звернулась до нотконтори на консультацію. Дізнавшись, що вона бажає, щоб все її
майно перейшло до сина ОСОБА_2 нотаріус їй порадила відмовитись від спадщини,
тоді все успадкує син, на ім'я якого померлий чоловік 21.07.2005 року склав
заповіт. В зв'язку з важким матеріальним становищем, вона погодилася на такий
варіант і написала заяву про відмову від спадщини. Пізніше рішенням Рівненського
районного суду від 28.03.2006 року заповіт складений 21.07.2005 року ОСОБА_5 на
користь сина ОСОБА_2 визнано недійсним. Оскільки вона проживала з сином у
спадковому будинку, у них хороші стосунки, то вона бажала, щоб будинок
успадкував син, який іншого житла немає. Після визнання недійсним заповіту на
ім'я сина, виявилося, що все успадковує по заповіту від 31.08.1998 року дочка
ОСОБА_3, яка має постійне місце проживання в місті Рівне. Не знаючи як
складуться відносини з сином і дочкою в подальшому, вона бажає мати свою
частину в будинку. Подаючи відмову від прийняття спадщини помилилася, не
зрозуміла всіх обставин справи, а також того, що втратить право на частину
будинку, чого вона не хоче, так як не мала наміру відчужувати своє майно на
користь дочки і немає такого наміру в даний час. Просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2
позов визнав. Суду пояснив, що вони з матір'ю разом ходили до нотаріуса на
консультацію. В той час був дійсним заповіт складений на його ім'я, тому
нотаріус порадила матері відмовитись від спадщини. Дізнавшись, що є заповіт на
ім'я сестри і те, що вона звернулась до суду з позовом про визнання заповіту на
його ім'я недійсним, вирішив від всього відмовитися, бажає, щоб спадщину
оформила на своє ім'я мати, позивачка у справі, тому просить позов задоволити.

Відповідачка ОСОБА_3, яка була залучена до участі в справі після скасування
рішення Рівненського районного суду від 26 квітня 2006 року, та її представник
ОСОБА_4 позов не визнали. ОСОБА_3 суду пояснила, що у неї є непорозуміння з
братом, претензій до матері вона немає і мати буде доживати у своєму будинку,
тобто у будинку який успадкує вона відповідно до заповіту. Вважає, що мати
добровільно написала відмову від спадщини, розуміла все, просто пізніше
обставини склались так, що заповіт на ім'я брата був визнаний недійсним, тому
позивачка і звернулася з даним позовом до суду. Їй не зрозуміло чому мати
бажала, щоб все успадкував брат, а не хоче, щоб успадковувала вона. Не вбачає
підстав для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, вважає, що вона
по заповіту повинна успадкувати весь будинок, тому просить в позові відмовити.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1. з 1958 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час шлюбу вони
побудували будинок АДРЕСА_1, де позивачка в даний час проживає і іншого житла
немає. Свідоцтво про право власності на вказаний будинок було видано на ім'я
ОСОБА_5 31 серпня 1998 року ОСОБА_5 заповів вказаний будинок своїй дочці
ОСОБА_3, яка 09.08.2005 року подала до Рівненської райдержнотконтори заяву про
прийняття спадщини. Перед смертю, а саме 21.07.2005 року, ОСОБА_5 все своє
майно заповів синові ОСОБА_2, який заяву про прийняття спадщини подав до
нотконтори 13.01.2006 року. Того ж таки 13 січня 2006 року позивачка ОСОБА_1.
подала до нотконтори заяву про відмову від спадщини, що залишилася після смерті
чоловіка по закону. Пізніше рішенням Рівненського районного суду від 28.03.2006
року заповіт складений 21.07.2005 року ОСОБА_5 на користь сина ОСОБА_2 визнано
недійсним. Після цього, 06.05.2006 року ОСОБА_3 подала до нотконтори заяву про
оформлення спадщини на будинок на її ім'я, а 30 травня 2006
року позивачка ОСОБА_1. подала заяву про видачу їй свідоцтва про право на
спадщину за законом (на обов'язкову долю) та свідоцтва про право власності на
майно подружжя.

Відповідно до ч.5 ст.1274 Цивільного кодексу України відмова від прийняття
спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями
225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Стаття 229 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий
правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з
наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка подала заяву про відмову від
прийняття спадщини лише тоді, коли впевнилася, що все її майно перейде до сина
за заповітом батька. Передбачити, що пізніше цей заповіт судом буде визнаний
недійсним,  вона не могла. Позивачка
ніколи не мала наміру відчужувати своє майно на користь дочки і немає цього
наміру в даний час, а бажає мати свою частину в будинку, на що наголошувала
неодноразово в судовому засіданні. Після визнанням судом заповіту на ім'я сина
недійсним, позивачка усвідомила, що наявність її заяви про відмову від спадщини
після смерті чоловіка робить можливим перехід її власності на користь дочки.
Позивачка цього не бажає, а бажала переоформити свою власність на сина. Суд
вважає, що подання позивачкою заяви про відмову від спадщини, не передбачаючи
при цьому, що все може успадкувати дочка, перешкоджає вільному формуванню волі
сторони, яка подала заяву, а отже тягне невідповідність волі і волевиявлення.

Як випливає із змісту ч.1 ст.229 ЦК України помилка - це спотворене
уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 28.04.1978 року
“Про судову практику у справах про визнання угод недійсними” (з подальшими
змінами і доповненнями) під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття
стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на
її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що
правочин не був би укладеним.

Виходячи з обставин справи, суд приходить до висновку, що позивачка
ОСОБА_1. ніколи не подала б заяву про відмову від прийняття спадщини, знаючи,
що весь будинок успадкує її дочка ОСОБА_3 Тому суд вважає, що цей правочин вона
вчинила під впливом помилки і ця помилка має істотне значення для сторін
правочину. Зокрема ця помилка стосується природи правочину, тобто правочин
ніколи не був би вчинений, якби позивачка перебачила, що заповіт на ім'я сина буде
визнаний недійсним і все успадкує дочка, а також прав і обов'язків сторін, а
саме подавши заяву про відмову від спадщини позивачка позбавляється права
власності на будинок при умові, що іншого житла вона немає.

А правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є
недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів,
зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не
відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під
впливом помилки.

За таких обставин суд вважає, що в наявності порушення права позивачки, за
захистом якого спрямоване її звернення до суду, а тому позов підлягає до
задоволення.

Керуючись ст.ст.57, 59, 213-215, 294, 295 ЦПК України, ст.ст.203, 229, 1274
ч.5 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини задовольнити
повністю.

Визнати недійсною відмову ОСОБА_1 від прийняття нею спадщини після смерті
її чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і яка була оформлена у виді заяви
і подана 13 січня 2006 року до Рівненської районної державної нотаріальної
контори Рівненської області.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,
якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений
строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути
подано до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд
протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення
суду подається до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський
районний суд протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: