У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,
Лященко Н.П., Данчука В.Г.,                                      Пшонки
М.П., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, який діє у
своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - та
інтересах своєї дружини, ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 13 березня 2007 року та рішення апеляційного суду м. Києва
від 14 червня 2007 року,

в  с
т  а  н
о  в  и
л  а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2003
року  ОСОБА_5. був визнаний винним у
скоєнні злочину, передбаченого
ч. 2 ст. 286 КК України, і  з
нього стягнуто на відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1. 20 тис.
грн., за те, що 13 вересня 2001 року, близько               17 години 20 хвилин, керуючи
автомобілем РАФ-2203, номерний знак НОМЕР_1, і рухаючись вул. О. Гончара в м.
Києві, при під'їзді до нерегульованого перехрестя з пров. Чеховським грубо
порушив п. 12.3 Правил дорожнього руху, вчасно не виявив небезпеки для руху та
скоїв наїзд на пішоходів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4., які перетинали проїзну частину справа наліво
відносно напрямку руху автомобіля.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4., 1995 року народження,
отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не є небезпечними
для життя, але потягли за собою довготривалий розлад здоров'я; ОСОБА_3, 1993
року народження, отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя; ОСОБА_4.
отримала легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад
здоров'я.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2004 року в частині
вирішення цивільного позову вирок скасовано, цивільний позов ОСОБА_1. у межах
кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_5. за ч. 2 ст. 286 КК України було
виділено для розгляду в порядку цивільного судочинства.

У позовній заяві ОСОБА_1. просив стягнути 300 тис. грн. з
обох відповідачів на відшкодування матеріальної шкоди.

Згодом позивач збільшив позовні вимоги до 770 тис. грн., які просив
стягнути з ОСОБА_6., посилаючись на те, що ОСОБА_5 не мав відповідної категорії прав водія для керування
автобусом РАФ-2203, тому відповідальність слід покласти на власника автобуса,
який довірив управління транспортним засобом. Збільшивши розмір позовних вимог
і уточнивши їх, позивач просив стягнути з ОСОБА_6. на користь ОСОБА_3,         ОСОБА_2 по 300 тис. грн., на користь ОСОБА_4.
100 тис. грн., на свою користь
50 тис. грн. на відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

У додатковій заяві від 8 вересня 2005 року ОСОБА_1.
збільшив розмір матеріальної шкоди до 9 845
грн. 21 коп., на відшкодування моральної
шкоди просив стягнути 300 тис. грн. на його користь і 100 тис. грн. на
користь ОСОБА_4.

У листопаді 2006 року ОСОБА_1.
просив стягнути з ОСОБА_6.
1 млн. 200 тис. грн. на користь його родини на
забезпечення потреб сім'ї як компенсації за спричинену шкоду.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 13 березня 2007 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5.
на користь ОСОБА_1. 2 096 грн. 42 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та
моральну шкоду на користь ОСОБА_2. 4 тис. грн., ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3 по 2
тис. грн. кожному. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 14 червня 2007 року рішення районного суду скасовано в частині стягнення з
ОСОБА_5. моральної шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з
нього на користь ОСОБА_1. і ОСОБА_4. по 20 тис. грн. на відшкодування моральної
шкоди кожному та на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_2 по 30 тис. грн. моральної шкоди
кожному. У решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1., ОСОБА_4. просять скасувати ухвалені
у справі судові рішення й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції,  посилаючись на порушення судами норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та стосуватися питань: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної тощо), які мають значення
для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин тощо.

Судові рішення ухвалено всупереч цим нормам.

Задовольняючи позов у частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої
інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про
наявність підстав, передбачених ст. ст. 440, 4401, 450 ЦК УРСР,
чинних на час заподіяння шкоди, для покладення відповідальності за завдану
внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду позивачу та членам його сім'ї на
ОСОБА_5. і відмовив у відшкодуванні такої шкоди з ОСОБА_6.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх
із порушенням норм як матеріального, так і процесуального закону.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4
постанови “Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами  про  відшкодування
шкоди” (з наступними змінами та доповненнями), не вважається володільцем
джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових
відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

На порушення вимог ст. ст. 15, 62, 202-1 ЦПК УРСР суд належним
чином не встановив характер правовідносин, що виникли між сторонами, норми права,
якими вони регулюються, і не дав належної правової оцінки зібраним доказам.

Суд встановив, що під час дорожньо-транспортної пригоди                ОСОБА_5. керував автомобілем РАФ-2203,
який належав на праві власності ОСОБА_6, однак не дав оцінки твердженням ОСОБА_5. про те, що він керував цим
автомобілем під час виконання трудових обов'язків, працюючи водієм у приватному
підприємстві (далі - ПП) “РБУ-2”.

Покладаючи
обов'язок щодо відшкодування шкоди на ОСОБА_5., суд у порушення вимог ст. 40 ЦПК
України належним чином не перевірив
ці доводи відповідача та не з'ясував, чи дійсно він перебував у трудових
відносинах із  ПП “РБУ-2”, чи ця пригода
сталася під час виконання ним трудових обов'язків, хто є власником цього
підприємства та чи не настає в цьому випадку передбачена
ст. 441 ЦК УРСР відповідальність організації за шкоду, заподіяну з вини
її працівників.

Необхідність
з'ясування цих обставин вбачається з рішення суду першої інстанції, який навіть
без пред'явлення позову до ПП “РБУ-2” зробив висновок щодо цієї юридичної
особи.

Відсутність
таких вимог і наявний висновок свідчать про неповноту з'ясування обставин
справи, нез'ясування змісту позовних вимог, взаємовідносин водія ОСОБА_5. з
власником автомобіля ОСОБА_6, останнього з                    ПП “РБУ-2”.

За таких обставин
судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, тому вони як
постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до вимог п. 2 ст. 338
ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. 338
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13
березня 2007 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2007 року
скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

В.Г. Данчук

Н.П.
Лященко

М.П. Пшонка