Справа № 2-07/2008 р.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

„23”
червня 2008 року          Великобурлуцький
районний суд

Харківської області

в складі головуючого -
судді       РИКОВА М.І.

при секретарі                      КОЗУБ В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
в залі суду в смт. Великий Бурлук справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа на стороні відповідача ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6. про визнання заповіту
недійсним.

На
обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько
- ОСОБА_7. ОСОБА_1 є спадкоємцем майна померлого. Спадщина складається із
земельного паю, розміром 8,78 в умовних кадастрових гектарах. Коли вона
звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, їй стало
відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року її батько склав заповіт на користь відповідача -
ОСОБА_2. Вважає даний заповіт недійсним, оскільки заповідач в момент складання
заповіту не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. В зв'язку з чим,
позивач звернулась до суду і просить захистити її право.

В
судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали позовні вимоги, просили
в судовому порядку визнати заповіт від ІНФОРМАЦІЯ_2 року недійсним, оскільки
заповідач ОСОБА_7 в момент складання заповіту не міг розуміти значення своїх
дій і керувати ними і дана особа була інвалідом першої групи, про що підтвердили
свої вимоги письмово (т.3 а.с.11).

Відповідач
ОСОБА_2 позов не визнав в повному обсязі, суду пояснив, що ОСОБА_7 - це його
рідний батько, який проживав разом з ним. Він свого батька доглядав, поховав
його в с. Федорівка Великобурлуцького району Харківської області. Його батько
ніякими психічними захворюванні не хворів, на обліку у лікаря-психіатра не
перебував. Після смерті батька йому стало відомо, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 року
склав на його користь заповіт на земельний та майновий паї.

Судом до
участі у справі в якості третіх осіб на стороні позивача були залучені
діти померлого - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а на стороні відповідача  - ОСОБА_6, яка працює секретарем Федорівської
сільської ради. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до нотаріальної контори надали письмову
відмову від своєї частки спадщини (т.1 а.с.100, 101), ОСОБА_3 та ОСОБА_6
просили суд розглядати дану справу без їх участі (т.2 а.с.40, 222). Суд вважає
можливим розглянути дану справу без третіх осіб.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, його
представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши
надані сторонами докази, не знаходить підстав для задоволення позову з
наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробив заповітне
розпорядження на належне йому на праві приватної власності на земельну частку
(пай), посвідчену сертифікатом серії НОМЕР_1, а також майновий пай, свідоцтво
серії НОМЕР_2 від 20.10.2001 року на користь свого сина ОСОБА_2, який проживає
в АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року цей заповіт посвідчено секретарем Федорівської
сільської ради ОСОБА_6. Заповіт підписаний ОСОБА_7 власноручно (т.1 а.с.27).

Відповідно до статті 1251 ЦК України, статей 3,7 Закону України «Про
нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-Х11, статей 38,42,59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, п.2
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України
(затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 вересня 1994 року №
22/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за №
256/466; далі - Інструкція) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів,
нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських рад, на яких такий обов»язок покладено рішенням виконавчого
комітету відповідної ради.

Із заповіту витікає, що його посвідчено секретарем Федорівської сільської
ради ОСОБА_6, яка на цю посаду обрана 10 квітня 2002 року на 1 сесії ХХ1У
скликання (т.2 а.с. 226).

Згідно рішення виконавчого комітету Федорівської сільської ради за № 25в
від 12 квітня 2002 року, обов»язки по здійсненню нотаріальних дій по
Федорівській сільській раді покладено на секретаря виконкому ОСОБА_6 (т.2
а.с.231). Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_2 року дана особа мала право на вчинення
нотаріальних дій.

Допитана в судовому засідання по цьому факту ОСОБА_6 пояснила, що вона
працює секретарем Федорівської сільської ради. ІНФОРМАЦІЯ_2 року, коли вона
прийшла за місцем проживання ОСОБА_7, останній знаходився один в кімнаті, він
лущив квасолю. ОСОБА_6 при посвідченні заповіту особисто спілкувалась з
померлим. У неї не виникло підозр щодо розумності його дій при складанні
заповітного розпорядження на користь сина - ОСОБА_2. ОСОБА_7 власноручно
розписався в заповіті, та в книзі реєстрації обліку нотаріальних дій, що
підтверджено документально (т.1 а.с.27, т.2 а.с.232). Суд приходить до
висновку, що ОСОБА_6 при посвідченні даного заповіту діяла згідно Інструкції.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року заповідач ОСОБА_7 помер у віці 77 років, про що в книзі
реєстрації смертей 12 квітня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за №
10. Місто смерті даної особи с. Федорівка Великобурлуцького району Харківської
області (т.1 а.с.09). Відповідач пояснив, що він ховав свого батька.

Після смерті даної особи позивач звернулась до Великобурлуцької державної
нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки вона є дочкою померлого.
В нотаріальній конторі їй вперше стало відомо про заповіт від ІНФОРМАЦІЯ_2
року. В зв»язку з чим вона вимушена була звернутися до суду. ОСОБА_1 вважає
даний заповіт недійсним, оскільки її батько в момент складання заповіту не міг
розуміти значення своїх дій і керувати ними: він переніс інсульт, був
паралізований - права сторона тіла, погано ходив і йому була призначена перша
група інвалідності.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України, «правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не
могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача
ґрунтуються на нормі даного Закону.

За клопотанням сторін судом були допитані свідки для встановлення
психічного стану ОСОБА_7.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона з
1979 року працює лікарем в Великобурлуцькій ЦРЛ Харківської області. В 1986
році вона входила в склад ВКК. На той час ОСОБА_7 проходив лікування в
Вільхуватській лікарні. ОСОБА_8 особисто бачила даного хворого, який знаходився
в лікарні. Він плакав, права рука і нога в нього не працювала. ОСОБА_7 не
розмовляв, лікарів не розумів. Комісія лікарів оглянули хворого і направила
дану особу на МСЕК. Наступного разу даний свідок бачила хворого, коли приїхала
разом з членами Чугуївської комісії до Вільхуватської лікарні. Хворий знаходився
в тому ж стані, що і перший раз. Єрохіну О.М. було встановлено першу групу
інвалідності безстроково.

Свідок
ОСОБА_9 суду пояснила, що в 1988 році вона працювала медичною сестрою в
Вільхуватській лікарні. В кінці лютого до лікарні поступив хворий ОСОБА_7 з
наслідками інсульту, який не розмовляв. Дана особа знаходилась в лікарні біля
трьох тижнів, сам себе він не міг обслуговувати. При виписці з лікарні,
покрашення у хворого не відбулося.

Із пояснень свідка ОСОБА_10 вбачається, що
з 1976 року вона працює в Вільхуватській лікарні медичною сестрою. В 1988 році
до лікарні прибув ОСОБА_7. Дана особа не розмовляла, самостійно не
пересувалась, права сторона в нього не працювала, його навіть кормили з
ложечки.

Свідок
ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він підтримував стосунки з ОСОБА_7,
приїздив до нього в гості в середньому раз в три місяці. Бачив останній раз
дану людину місяця за півтора до смерті. ОСОБА_11 спілкувався з померлим, його
розумів. ОСОБА_7 ходив самостійно, орієнтувався на місцевості, допомагав по
господарству сину, пиляв дрова.

Із пояснень свідка ОСОБА_12 вбачається, що
він проживав по сусідству з ОСОБА_7 з яким підтримував дружні стосунки. В
зв»язку з хворобою у даної особи погано працювала права рука і він погано
розмовляв. ОСОБА_7 займався вирощуванням табаку і часто його пригощав, давав
консультацію по вирощуванню даної рослини,
розбирався в грошах, давав свідку гроші. Аналогічні пояснення в суді
дала і свідок ОСОБА_13, яка є дружиною ОСОБА_12

Відповідно до ст.145 ЦПК України, якщо у
справі необхідно встановити психічний стан особи, то призначення експертизи є
обов»язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін. По даній справі за
клопотанням сторін була призначена судова-психіатрична (посмертна) експертиза
(т.2 а.с.128-130).

Згідно висновків посмертної
судово-психіатричної експертизи за № 325 від 16 квітня 2008 року, «по наявним
матеріалам цивільної справи та медичної документації, вирішити питання про
здатність ОСОБА_7 розуміти значення своїх дій та керувати ними на час підписання
заповіту ІНФОРМАЦІЯ_2 року немає можливим» (т.2 а.с.166). Таким чином,
судово-психіатрична експертна комісія у складі чотирьох осіб не зробила
категоричних висновків про наявність у ОСОБА_7 будь-якого психічного розладу на
час підписання заповіту, в той же час і не зробила висновків про його психічне
збереженість.

Згідно ч.6 ст.147 ЦПК України, висновок
експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами,
встановленими статтею 212 цього Кодексу.

При розгляді даної справи судом встановлено,
що заповідач ОСОБА_7 в 1986-1988 роках переніс хворобу - інсульт, проходив
лікування в лікарні, після чого даній особі була встановлена перша група
інвалідності загального захворювання (т.1 а.с.16). Після виписки із лікарні,
дана особа значний час проживала окремо от дітей, в АДРЕСА_2, в підтвердження
цьому відповідач надав фотографію 90-років, на якій зображено заповідача і який
самостійно пересувається (т.2 а.с.113). Цей факт спростовує пояснення медичних
працівників, які стверджували, що покращення хворого після виписки з лікарні в
1988 році не відбулося. Також
відповідачем надана інша фотографія 1999-2000 р.р., на якій теж
зображено ОСОБА_7, який знаходиться в оточенні рідні. (т.2 а.с.117). Пізніше ОСОБА_7
проживав разом з сином в АДРЕСА_1. Допитані в якості свідків сусіди та знайомі
заповідача - ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суду пояснювали, що ОСОБА_7 їх
розумів, ходив самостійно, орієнтувався на місцевості, допомагав по
господарству сину, пиляв дрова, займався вирощуванням табаку, давав консультації
по вирощуванню даної рослини, розбирався в грошах, інколи давав гроші. У суду
немає підстав не довіряти свідченням даних свідків. Крім того, згідно довідки
лікаря-психіатра Великобурлуцької районної поліклініки (т.1 а.с.149), ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження, житель АДРЕСА_1 на «Д» обліку у лікаря-психіатра
не перебував.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Сторонам вимоги Закону неодноразово роз»яснювалися (т.2 а.с.190). Таким чином,
позивач не надала суду доказів про те, що як вона стверджує, що заповіт її
батько вчинив у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг
керувати ними.

На підставі досліджених доказів, суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку що
ОСОБА_7 на час складання заповіту був дієздатною особою, усвідомлював значення
своїх дій та керував ними. В зв»язку з чим не знаходить підстав для задоволення
позовних вимог по даній справі, а тому в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання заповіту недійсним слід відмовити.

Оскільки позивачеві відмовлено в позові, то і судові витрати відшкодуванню
не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215,
218 ЦПК України, районний суд,-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа на
стороні відповідача ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного
суду Харківської області шляхом подання через Великобурлуцький районний суд
протягом десяти днів з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження
та поданням апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про
апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження,
але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 294 ЦПК
України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У
разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий - Суддя Великобурлуцького
районного суду

Харківської
області:
М.І.РИКОВ