У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р
А Ї Н И

28 травня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Григор'євої
Л.І.,

суддів:                             Балюка М.І.,
Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,
Косенка В.Й.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного
териториально-галузевого об'єднання “Південно-Західна залізниця” ( далі - ДТГО
“Південно-Західна залізниця”), третя особа - ОСОБА_2, про поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною
скаргою  ДТГО “Південно-Західна залізниця”
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2007 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2007 року,

встановила:

У червні 2007 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до
ДТГО “Південно-Західна залізниця” про поновлення на
посаді начальника структурного підрозділу ДТГО “Південно-Західна залізниця” по
підготовці пасажирських вагонів, їх експлуатації та обслуговуванню вагонної
дільниці “Київ пасажирський” та просив стягнути з відповідача заробітну плату
за час вимушеного прогулу з 16 травня 2006 року до дня поновлення на роботі, мотивуючи тим, що його було незаконно
звільнено із займаної посади на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, а саме нез'явлення
на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд унаслідок тимчасової непрацездатності.
Зазначає, що відповідачем його було звільнено із займаної посади без урахування
виходу на роботу 27 березня 2006 року, коли він з'явився на роботу в перший робочий
день після перебування на лікарняному з 12 січня 2006 року, і був госпіталізований
27 березня 2006 року в обідню перерву,  унаслідок  чого  перебував  на  лікарняному  з 27 березня 2006 року до 31 травня 2006 року.
Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня
2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 листопада
2007 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника структурного
підрозділу ДТГО “Південно-Західна залізниця” по
підготовці пасажирський вагонів, їх експлуатації та обслуговуванню вагонної дільниці
“Київ пасажирський”. Стягнуто з  ДТГО “Південно-Західна залізниця” на  користь  ОСОБА_1 заробітну  плату
за  час  вимушеного прогулу в сумі

36 090
грн. 50 коп.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ДТГО
“Південно-Західна залізниця” просить скасувати
зазначені судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з такиєх підстав.

Судами встановлено, що позивач працював на посаді начальника
структурного  підрозділу  ДТГО “Південно-західна  залізниця”
по  підготовці пасажирських  вагонів, їх
експлуатації  та  обслуговуванню  вагонної
дільниці станції “Київ-пасажирський”. 16 травня 2006 року наказом  № 639/ос начальника   ДТГО
“Південно-західна  залізниця”  ОСОБА_2  ОСОБА_1 було звільнено
з роботи згідно з п. 5 ст. 40 КЗпП України -
нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок
тимчасової непрацездатності (а.с 4).

З матеріалів справи вбачається, що згідно з листами непрацездатності
ОСОБА_1 перебував
на лікарняному внаслідок тимчасової непрацездатності у періоди: з  12 січня 2006 року по 25 січня 2006 року, термін
виходу на роботу 26 січня 2006 року; з 26 січня 2006 року по 10 лютого 2006 року,
термін виходу на роботу 11 лютого 2006 року (12 лютого 2006 року - неділя - вихідний
день); з 13  лютого  2006  року  по
24  березня  2006  року,  термін виходу на роботу 25 березня 2006 року
(25, 26 березня 2006 року - субота, неділя - вихідні дні); з 27  березня
2006  року  по
30  березня  2006  року,
термін  виходу  на  роботу
31 березня 2006 року; з 31 березня 2006 року по 14 квітня 2006 року, термін виходу
на роботу 15 квітня 2006 року( 15, 16 квітня - субота, неділя - вихідні дні);  з 17 квітня 2006 року по 3 травня 2006 року, термін
виходу на роботу 4 травня 2006 року; з 4 травня 2006 року по 31 травня 2006 року,
термін виходу на роботу 1 червня 2006 року (а.с. 6-12, 101-108, 116-119).

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції, з яким
погодився апеляційний суд  виходив із доведеності
факту виходу ОСОБА_1 на роботу 27 березня 2006 року та переривання у зв'язку з
цим терміну нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд унаслідок
тимчасової непрацездатності, який є підставою для звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП
України. При цьому суд посилався на показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що позивач 27 березня
2006 року перебував на роботі, зокрема у власному робочому кабінеті та в управлінні
залізниці, і на копію   телефонограми  від 27 березня 2006 року № 338 за підписом заступника
начальника ДТГО “Південно-західна залізниця” Толкачова О.В., в якій міститься вказівка
начальнику вагонної дільниці ОСОБА_1 терміново прибути в управління залізниці (а.с. 5).

Однак з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки
суд дійшов їх із порушенням норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до п. 5
ст. 40 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий
договір з підстав нез'явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців
підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП України визнається незаконним,
якщо воно проведене до закінчення строку, протягом якого за працівником за правилами
цієї норми або іншого законодавчого акта зберігається місце роботи (посада), або
після того, як працівник приступив до виконання трудових обов'язків, незалежно від
строку відсутності.

Виходячи з підстав заявлених ОСОБА_1, аналізу  змісту норм п. 5 ст. 40 КЗпП України та ст.
214 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення з дотриманням положень ст. ст. 212, 213
ЦПК України, повинен був вирішити питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались
вимоги позивача і заперечення відповідача, та чи підтверджуються вони наданими сторонами
доказами.

Так, суду слід було встановити факт виходу ОСОБА_1 27 березня
2006 року саме на роботу, у результаті якого він дійсно приступив до виконання своїх
службових обов'язків, а не лише сам факт перебування на роботі з метою, не пов'язаною
з виконанням трудових функцій, який не є доказом переривання чотиримісячного строку
тимчасової непрацездатності працівника і підставою для визнання незаконним звільнення
за п. 5 ст. 40 КЗпП України.

Однак  суд,  не  з'ясувавши  характер
і  коло  трудових обов'язків ОСОБА_1 згідно з його посадовою інструкцією,
причини та мету виходу на роботу 27 березня 2006 року та характер його дій під час
перебування на роботі, не перевіривши доводів відповідача про дійсну мету появи
його на роботі, а саме: вирішення питання про оплату лікарняних листів - і про виконання
в цей день обов'язків начальника вагонної дільниці Березовським В.О. відповідно
до наказу (на час хвороби ОСОБА_1), неповідомлення позивачем керівництва ДТГО “Південно-західна
залізниця” про те, що він приступив до виконання обов'язків начальника вагонної
дільниці з метою скасування цього наказу, дійшов висновку про незаконність його
звільнення згідно з п. 5 ст. 40 КЗпП України з порушенням норм ст. ст. 213. 214
ЦПК України.

Суд також не дав оцінки наданим відповідачем доказам - табелю
обліку робочого часу  за  березень 2006 року, згідно з яким 27 березня
2006 року ОСОБА_1 перебуває на лікарняному, та доводам відповідача про те,
що звільнення позивача - керівника великого відокремленого структурного підрозділу
з багатотисячним трудовим колективом, діяльність якого пов'язана з безпекою руху,
викликалась виробничою необхідністю, оскільки відсутність керівника впродовж тривалого
періоду напередодні підготовки рухомого складу до літніх пасажирських перевезень
та невизначеність у перспективі його одужання негативно впливала на роботу підприємства.

Крім того, не спростовані
матеріалами справи доводи відповідача про порушення ОСОБА_1 встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП
України місячного строку звернення до  суду
із заявою про поновлення на роботі, оскільки датою реєстрації позовної заяви судом
є 6 липня 2006 року, а згідно із заявою позивача наказ про звільнення йому вручено
30 травня 2006 року (а.с. 2).

Таким чином, ураховуючи, що при ухваленні судового рішення
судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального й процесуального права,
які не були усунені апеляційним судом, судові рішення підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верхового Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу державного
териториально-галузевого об'єднання “Південно-Західна залізниця” задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня
2007 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2007 року скасувати,
передати справу на новий розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                              Л.І.
Григор'єва

Судді:
М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук

В.Й.
Косенко