ЯЛТИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м е н е м   У к р а ї н и
“8” квітня 2008 року               Ялтинський міський суд
Автономної Республіки Крим
головуючого, судді
представника позивача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ялтинського міського
суду Автономної Республіки Крим цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету Гурзуфської селищної ради про визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно,
Позивач звернувся до
Ялтинського міського суду АРК із зазначеним позовом в
порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і просить суд :
-              Визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - гараж з надбудованим
другим поверхом майстерні, загальною площею 67.2 кв.м., який розташований в
районі будинку АДРЕСА_1.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_1 самочинно
спорудила  зазначений об'єкти
нерухомості, проте під вже збудоване майно їй було надано у власність земельну
ділянку. Споруда відповідає вимогам будівельних норм та правил, права третіх
осіб внаслідок здійснення самочинного будівництва порушені не були.
Представник відповідача за довіреністю у судовому засіданні проти позову
заперечував, зазначивши, що земельна ділянка не надавалась під збудоване майно,
рішенням Виконавчого комітету Гурзуфської селищної ради від 24 травня 2007 року
ОСОБА_1 наданий дозвіл на проведення проектно-дослідницьких робіт .

Особи, які беруть участь у справі, не заявили у суді, що факти, які мають
значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалось питання про їх
допит в якості свідків згідно зі ст. 184 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно з'ясувавши
обставини справи та перевіривши такі доказами, суд дійшов висновку про
необґрунтованість позову виходячи з такого.

Як на правову підстав свого позову ОСОБА_1 та її представник за довіреністю
посилаються на зміст норм ч. 3 ст. 376 ЦК України.

Відповідно до статті 376 ч. 3 ЦК України 2003 року право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була
відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку
особі під вже забудоване нерухоме майно.

Зазначена норма є самостійною підставою набуття права власності на
новостворене майно і може поширюватись тільки на ті відносини, що виникають
після набрання нею чинності.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи (ст. 58
Конституції України). Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного
кодексу України цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що
виникли після набрання ним чинності.

Представники сторін у судовому засіданні у порядку статті 61 ч. 1 ЦПК
України визнали, що позивачка ОСОБА_1 спорудила у 1997 році на земельній
ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без належного дозволу і
затвердженого проекту гараж з другим поверхом, обладнаним під майстерню.
Зазначений об'єкт нерухомості розташований в районі будинку АДРЕСА_1.

Як вбачається з наданої суду копії Державного акту на право власності на
земельну ділянку  ІІ - КМ № 010369 від 21
травня  2002 року, такий був виданий на
земельну ділянку площею 0.0032 га в районі будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення
Гурзуфської селищної ради від 15 травня 2002 року № 23 для  будівництва та обслуговування гаражу у
майбутньому, а не під вже збудоване майно.

Представник Гурзуфської селищної ради також не визнав, що земельна ділянка
надавалась позивачці під збудований гараж.

Отже, на виниклі відносини самочинного будівництва норма ч. 3 ст. 376 ЦК
України не розповсюджується, адже така як самостійна підстава виникнення права
власності на самочинно споруджене новостворене майно застосується тільки на ті
суспільні відносини, що виникли після набрання чинності ЦК України 1 січня 2004
року.

Гурзуфська селищна рада  не тільки не
передавала земельну ділянку ОСОБА_1 під вже збудоване майно, але на мить видачі
державного акту на право власності на земельну ділянку не мала до того
відповідних підстав, зважаючи на те, що аналогічної норми статті 376 ч. 3 до
прийняття ЦК України 2003 року цивільне законодавство не містило.

Наведені висновки повною мірою узгоджуються також й з тим фактом, що
ОСОБА_1 на підставі рішення Виконавчого комітету Гурзуфської селищної ради №
181 від 24 травня 2007 року одержала дозвіл на проведення
проектно-дослідницьких робіт для будівництва гаража за зазначеною адресою,
тобто з метою здійснення нового будівництва.

З цього випливає, що законні підстави для визнання права на об'єкт
самочинного будівництва відсутні.

Визнаючи безпідставність позову, суд також зауважує, що в натурі ОСОБА_1
споруджена двоповерхова будівля з гаражем на першому поверсі, а не гараж,
земельна ділянка була надана тільки під будівництво гаражу.

Таким чином, розглянувши справу в присутності
представників сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та
перевіривши такі  доказами, суд дійшов
висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає.

Питання про розподіл судових витрат вирішується відповідно до положень ст.
88 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 16,
376 ЦК України, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу
України, ст. ст. 1, 3 - 8, 10, 11, 15, 60, 61, 158, 179, 209, 212-215
Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Гурзуфської
селищної ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме
майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим через Ялтинський міський суд шляхом подачі в
десятиденний  строк з наступного дня
після його проголошення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом двадцяти днів апеляційної скарги або в порядку, що передбачений статтею
295 ч. 4 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, що передбачені ст.
ст. 223, 294 ЦПК України.

СУДДЯ -