Справа
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11
лютого 2008 року Печерський районний суд м. Києва у складі

Головуючого
судді Вовк С.В.

при
секретарі Горовій Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4; третя
особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним доручення від 16.07.2003 року, договору
міни від 18.07.2003 року, договору міни від 16.09.2005 року та визнання права
власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати
недійсними доручення від 16.07.2003 року,
договору міни від 18.07.2003 року,
договору міни від 16.09.2005 року.

В подальшому позивач уточнила позовну заяву, а саме - додано додаткову вимогу про визнання права власності на 3/8 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за
позивачемОСОБА_1, як спадкоємицею відповідно до заповіту від 04 червня 2003
року законного власникаОСОБА_6, що набув право власності на вказані 3/8 частини
житлового будинку відповідно до рішення Печерського суду міста Києва від 22
лютого 2000 року.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києві від 15.05.2007 року
по цій справі, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано недійсною довіреність
від 16 липня 2003 року, відповідно до якої ОСОБА_1(колишнє прізвище - ОСОБА_7)
передоручила на користь ОСОБА_3від іменіОСОБА_6 право управляти  та розпоряджатися 3/8 частинами  житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1;
визнано недійсним договір міни 3/8 частин житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1 від 18 липня 2003 року, підписаний ОСОБА_3 від імені власника -
ОСОБА_6 міни із ОСОБА_4, відповідно до якого в обмін на вказану частину
житлового будинку ОСОБА_4передав ОСОБА_3(на користьОСОБА_6) домашній кінотеатр
та 130 тисяч гривень; визнано недійсним договір міни від 16 вересня 2005 року,
укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відповідно до якого ОСОБА_4здійснив обмін 3/8
частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на автомобіль ВАЗ 21099, 2003
року випуску, шасі № НОМЕР_1; визнано за позивачем - ОСОБА_1 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний кодНОМЕР_2) право власності на 3/8 частини житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2007 року заяву
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне
рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 травня 2007 року по
справі № 2-315-1/07 за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4; третя
особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним доручення від 16.07.2003 року, договору
міни від 18.07.2003 року, договору міни від 16.09.2005 року, визнання права
власності скасовано.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_4визнали позовні вимоги та просять їх
задовольнити.

ОСОБА_3в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду
справи повідомллась вчасно та належним чином, про причини своєї не явки суду не
повідомила.

Суд вислухавши пояснення учасників судового процесу, оголосивши та
дослідивши матеріали справи. прийшов до висновку. що позовні вимоги підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

25 серпня 2002 року, від імені ОСОБА_6, нині померлого
власника 3/8 частин житлового будинку по вулиці АДРЕСА_1 було видано
довіреність на користь його внучки - ОСОБА_7
, відповідно до якої позивачка отримала право управляти та
розпоряджатися 1/2 частинами житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

16 липня 2003 року, ОСОБА_1, діючи під впливом ОСОБА_9та
інших осіб - обвинувачених по кримінальній справі № 56-0685 за ст.190 ч.4
Кримінального кодексу України, що на даний час розслідується Слідчим
управлінням ГУМВС України у місті Києві, та розуміючи, що насправді вона
підписує договір оренди гаража, підписала довіреність, відповідно до якої
позивачка здійснила передоручення від імені свого дідуся ОСОБА_6на користь
ОСОБА_3 на право управляти та розпоряджатися 3/8 частинами житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

18 липня 2003 року, діючи на підставі вищезазначеної
довіреності від 16 липня 2003 року, ОСОБА_3 від імені законного власника 3/8
частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_6, уклала договір міни із
ОСОБА_4, відповідно до якого в обмін на вказану частину житлового будинку
ОСОБА_4ніби передав ОСОБА_3(на користь ОСОБА_6) домашній кінотеатр та 130 тцсяи
гривень. Проте, ОСОБА_4, зареєструвавши у Київському міському бюро технічної
інвентаризації за собою право власності на спірні 3/8 частини житлового
будинку, у фактичне володіння та користування даною частиною житлового будинку
не вступав, протягом всього часу там були зареєстровані та постійно проживали
нині померлий власник ОСОБА_6 та його внучка ОСОБА_1

16 вересня 2004 року ОСОБА_6випадково дізнавшись, що він
вже не є власником належних йому 3/8 частин житлового будинку, звернувся із
заявою про вчинення злочину до Прокуратури Печерського району міста Києва, на
підставі чого було порушено кримінальну справу № 56-0685 за обвинуваченням
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9та інших осіб за ст. 190 ч.4 КК України. В ході досудового слідства у справі
встановлено, що фігуранти у справі, серед інших злочинів, вчинили заволодіння
шляхом шахрайства правом власності на 3/8 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

16 вересня 2005 року,
незважаючи на наявність кримінальної справи, ОСОБА_4укладає із ОСОБА_2 договір
міни, відповідно до якого ОСОБА_4здійснив обмін 3/8 частин житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1 на автомобіль ВАЗ 21099, 2003 року випуску, шасі № НОМЕР_1.
Даний договір міни нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої
київської державної контори Лазарєвою Л.І.

Проте ОСОБА_2не здійснила реєстрацію права власності на
спірні 3/8 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1
у зв'язку із постановою про заборону
реєстрації угод від 19 вересня 2005 року, що її було видано в межах розслідування
кримінальної справи № 56-0685 старшим слідчим в
особливо важливих справах Латанюком О.М. для запобігання подальшому незаконному
перепродажу 3/8 частин житлового будинку. На даний час
зареєстрованим власником 3/8 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, згідно відомостей Київського міського бюро технічної
інвентаризації являється ОСОБА_4.

Відповідно до статті 65 ЦК УРСР, що діяв на момент видачі довіреності, довіреність
на укладення угод, що потребують нотаріальної форми повинна бути нотаріально
посвідчена. Відповідно до статті 242 ЦК УРСР, до договору міни застосовуються відповідно правила
про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.
Стаття 227 ЦК УРСР передбачала, що договір купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.
Таким чином, довіреність від 25 серпня 2002 року, що її було складено від імені
ОСОБА_6на користь ОСОБА_1, відповідно до якої позивачка мала право управляти та
розпоряджатися частиною житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 мала б бути
нотаріально посвідчена.

Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції
України N 18/5 від 18 червня 1994 p.,
що діяла на момент засвідчення довіреності, на спеціальних бланках викладаються
примірники договорів (а також і довіреності на їх укладення) про відчуження
(купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) житлового будинку, іншого
нерухомого майна. Зазначені нотаріальні дії, виконані не на спеціальному бланку
або без застосування захисного знака, є нечинними. Довіреність від 25 серпня 2002 року,
видана від імені ОСОБА_6 була виконана на звичайному аркуші паперу, а не на
спеціальному бланку, та без застосування захисного знаку, тому вона є нечинною
з моменту її укладення.

Відповідно до довідки № 12/3-826 від 08 лютого
2007 року, виданої старшим
слідчим в особливо важливих справах СУ ГУ МВС України в місті Києві Кобою A.M., в провадженні слідчого управління знаходиться кримінальна
справа № 56-0685 за обвинуваченням
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9та інших осіб за ст. 190 ч.4 КК України. В ході досудового слідства у справі
встановлено, що фігуранти у справі, серед інших злочинів, вчинили шляхом
шахрайства заволодіння правом власності на 3/8 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. В ході розслідування кримінальної справи проведена
повторна судово-почеркознавча експертиза довіреності від 25 серпня 2002 року
за підписом ОСОБА_6. Згідно висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи
№ 9198 від 23 січня 2006 року, підпис від імені ОСОБА_6у вказаній довіреності
виконаний неОСОБА_6, а іншою особою.

Окрім того, відповідно до рішення Печерського суду міста
Києва від 22 лютого 2000 року, заОСОБА_6 визнано право власності на 3/8 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а
відповідно до довіреності від 25 серпня 2002 року, ОСОБА_6нібито уповноважив
позивачку розпоряджатися 1/2, а не 3/8 частинами житлового будинку, тобто дану
довіреність було укладено із перевищенням повноважень. Відповідно до статті 63
ЦК УРСР, угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на
укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє
цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого
схвалення угоди цією особою. Жодного подальшого схвалення сфальшованої
довіреності від 25 серпня 2002 року зі сторони ОСОБА_6не було, тому договір
міни від 18 липня 2003 року, укладений між ОСОБА_4та ОСОБА_3(від імені ОСОБА_6)
не створив та не міг створити жодних правових наслідків. Крім того, кримінальну
справу № 56-0685 було порушено за заявою самого ОСОБА_6від 16 вересня 2004
року, який стверджував, що жодних довіреностей чи інших угод, пов'язаних із
відчуженням частини житлового будинку не укладав і не підписував.

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР, що діяв на момент укладення оскаржуваних угод,
недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до статті 225   ЦК УРСР,
право відчуження (продажу, міни) майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.
Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише
в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього
майно. Відповідно статті 145 ЦК УРСР, якщо майно за
плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не
знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі
витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником
або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у
того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Таким
чином, договір міни від 18 липня 2003 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (від імені
ОСОБА_6) має бути визнаний недійсним на підставі статті 48 ЦК УРСР та
невідповідності вимогам статей 63, 65, 145, 225, 227, 242 ЦК УРСР.

Оскільки законний власник - ОСОБА_6, а в подальшому його законна спадкоємиця - ОСОБА_1, жодним чином не виражали волі на вибування
спірного майна із власності та/або володіння, очевидно, що усі дії, вчинені
відповідачами та іншими особами з метою вибування спірного майна з власності
та/або володіння законного власника, вчинені поза його волею, а отже відповідно
до статей 225, 145 ЦК УРСР,
ОСОБА_4, не набув та не міг набути права власності на дане спірне майно, а крім
того він не вступав у фактичне володіння та користування спірним майном. ЦК України від 16.01.2003 року, відповідно до статей 330, 388, 658, також передбачає принцип неможливості переходу права
власності на майно навіть до добросовісного набувача, якщо таке майно вибуло із
володіння законного власника поза його волею, у випадку, якщо продавець не мав
права відчужувати таке майно.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний
судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.І статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право
власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за
відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право
витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було викрадене у
власника або вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Таким
чином, оскільки спірне майно фактично не вибувало з володіння ОСОБА_6 та
ОСОБА_6, як власник, жодної волі на вибування спірного майна із його володіння
не виражав - очевидно, що усі дії, вчинені відповідачами та іншими особами з
метою вибуття спірного майна з володіння власника (ОСОБА_6) вчинені не з його
волі. Тому ОСОБА_2, як і ОСОБА_4, не набула права власності на дане майно.

Відповідно до рішення Печерського районного суду міста
Києва від 22 лютого 2000 року, заОСОБА_6 визнано право власності на 3/8 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_6померІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що складено свідоцтво про смертьНОМЕР_3(копія
додається). Відповідно до заповіту ОСОБА_6, складеного та нотаріально
засвідченого 04 червня 2003 року, належну ОСОБА_6 частину житлового будинку та
земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, було заповідано онучці померлого - ОСОБА_7  . До
Спадкового реєстру 06 лютого 2006 року внесено реєстраційний запис, спадкова справаНОМЕР_4. ОСОБА_1 спадщину прийняла. Але внаслідок укладення
оспорюваних цим позовом договорів міни від 18.07.2003 року та 16.09.2005 року, позивачка не змогла належним чином оформити своє
право власності на спадкове майно - спірних 3/8 частин
житлового будинку. Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за
заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Відповідно до ч.І статті 357 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично
тримає його у себе. Оскільки ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_2 не вступили у фактичне
володіння та користування спірним нерухомим майном, тому вони не є володільцями
чужого майна.

Отже позовні вимоги є такими що обґрунтовані.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заявуОСОБА_1до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4; третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним доручення від
16.07.2003 року, договору міни від 18.07.2003 року, договору міни від
16.09.2005 року та визнання права власності - задовольнити.

Визнати
недійсною довіреність від 16 липня 2003 року, відповідно до якої ОСОБА_1 (колишнє
прізвище - ОСОБА_7) передоручила на користь ОСОБА_3 від імені ОСОБА_6 право
управляти та розпоряджатися 3/8 частинами житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1;

Визнати
недійсним договір міни 3/8 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 18
липня 2003 року, підписаний ОСОБА_3 від імені ОСОБА_6 із ОСОБА_4.

Визнати недійсним договір
міни від 16 вересня 2005 року, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відповідно до
якого ОСОБА_4щодо  обмін 3/8 частин
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1
(АДРЕСА_2, ідентифікаційний кодНОМЕР_2) право власності на 3/8 частини
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено на підставі ст. 294 ЦПК України до апеляційного
суду м. Києва через суд першої інстанції протягом десяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження. Поданої протягом десяти днів після
проголошення рішення, або без попереднього подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо апеляційна скарга подається в строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя