Справа № 22ц-691/2008 р.
Головуючий у першій інстанції - Ільченко
Категорія - цивільна
Доповідач - Лакіза Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 травня  2008  року
м. Чернігів

А п е л я
ц і й н и й   с у д   Чернігівської   області

у складі:

головуючого -
судді:  Страшного М.М.

суддів:                          Лакізи Г.П.,
Шемець Н.В.

при
секретарі:              Вареник О.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3відповідача ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області
від 06 лютого 2008 року по справі за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про визнання
права спільної сумісної власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2007 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому
просила визнати право спільної сумісної власності за нею та померлим ОСОБА_5 на
нежитлову будівлю АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вказане майно було набуте
ними під час їх спільного проживання однією сім'єю, хоч і без реєстрації шлюбу,
на підставі ст. 74, 60 та 63 Сімейного кодексу України.

Крім того, позивачка зазначала, що відповідно до положень ч. 1 ст. 357 ЦК
України їх частки (ОСОБА_2 і ОСОБА_5) у праві спільної часткової власності є рівними,
оскільки ніякої іншої домовленості про розмір часток при купівлі приміщення
магазину та земельної ділянки не було. В поясненнях в ході судового розгляду
справи позивачка зазначала, що вона претендує на &frac12;
частину приміщення магазину та на &frac12;
частину земельної ділянки як на її частку у спільному
майні.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що із
ОСОБА_5(батьком відповідачки ОСОБА_1) вона проживала спільно, однією сім'єю, як
чоловік та дружина, але без реєстрації шлюбу, з 03 жовтня 2000 року і до його
смерті 03 травня 2007 року. Також вони із ОСОБА_5 разом займались
підприємницькою діяльністю, і під час спільного проживання за спільні кошти
придбали вказані вище приміщення магазину і земельну ділянку в с. Переволочна,
оформивши право власності на це майно на ОСОБА_5

Відповідачка ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_5, вона не визнає її
права на належну їй частину вказаного вище магазину та земельної ділянки, та
перешкоджає їй займатись підприємницькою діяльністю в магазині, а тому виник
даний спір.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 06 лютого 2008 року задоволено
позовні вимоги ОСОБА_2 За нею та померлим ОСОБА_5 визнано право спільної
сумісної власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення з
усіма обтяженнями і сервітутами загальною площею 0,0524 га, та нежитлову
будівлю АДРЕСА_1; з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 92,34 грн. в рахунок
відшкодування судових витрат по справі. Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення
про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того,
позивачка з 2000 року проживала однією сім'єю, як подружжя, із ОСОБА_5 до дня
його смерті, хоч і не перебували у шлюбі між собою, та набули за час спільного
проживання нерухомість, яка відповідно до положень ст. 74 Сімейного кодексу
України є їх спільною сумісною власністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Прилуцького
міськрайонного суду від 06 лютого 2008 року, та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, не підтвердження належними доказами фактів, що мають
значення для справи.

Зокрема, апелянт вказує, що факт проживання позивачки з померлим ОСОБА_5
однією сім'єю з 2000 року не підтверджений належними доказами. Відсутні також
достовірні докази того, що саме за результатами спільної праці ОСОБА_2 та
ОСОБА_5, за їх спільні кошти як членів сім'ї було набуто спірне майно. Суд
безпідставно визнав взаємовідносини позивачки і ОСОБА_5 як сімейні стосунки, не
взявши до уваги відсутність спільного проживання, ведення спільного
господарства, прояву подружніх відносин перед третіми особами, взаємної
матеріальної та моральної підтримки один одного.

Апелянт ОСОБА_1 також вказує, що суд не взяв до уваги, що шлюб між ОСОБА_5
та її матір'ю ОСОБА_4 був розірваний лише в 2001 році, але вони продовжували
проживати однією сім”єю, вести спільне господарство до грудня 2005 року, що
підтверджується показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12  Крім того, суд не дав
юридичної оцінки заповіту, складеному ОСОБА_5, на ім”я ОСОБА_1, в якому він
виразив свою волю, заповівши все майно своїй дочці.

В засіданні апеляційного суду відповідачка підтримала апеляційну скаргу.
Позивачка та її представник апеляційну скаргу не визнали, і пояснили, що
ОСОБА_2 заявила вимоги щодо її права на &frac12; частину приміщення магазину та на &frac12;
частину земельної ділянки, оскільки магазин та земельна
ділянка є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5, були придбані під час їх
спільного проживання однією сім'єю та за їх спільні кошти, а на інше майно, що
належало ОСОБА_5, вона не претендує.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції - зміні шляхом визнання за ОСОБА_2  права власності на &frac12;
частину нежитлової будівлі АДРЕСА_1 виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції обставини справи
з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору; відповідно до
встановлених обставин правильно визначено суть і характер правовідносини сторін
та норми матеріального права, що їх регулюють.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що. відповідно до договору купівлі-продажу від
20.09.2004 року ОСОБА_5придбав нежитлову будівлю АДРЕСА_1, а на підставі
договору купівлі-продажу від 10.07.2006 року він придбав у власність земельну
ділянку несільськогосподарського призначення з усіма обтяженнями і сервітутами,
розташовану за цією ж адресою, загальною площею 0,0524 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1ОСОБА_5 помер. Згідно
заповіту від 20.04.2007 року ОСОБА_5 заповів все своє майно, що йому належить і
буде належати на день його смерті, ОСОБА_1

Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю
як дружина та чоловік, але без реєстрації шлюбу, з 2000 року і до його смерті
03.05.2007 року, та набули за час спільного проживання та за спільні кошти
нерухоме майно - приміщення магазину та земельну ділянку
несільськогосподарського призначення в с. Переволочна, і що згідно вимог ст. 74
Сімейного кодексу України вказане майно належить їм на праві спільної сумісної
власності. Такі висновки суду ґрунтуються на належних та допустимих доказах,
якими, зокрема, є показання свідків ОСОБА_13, яка доводилась померлому ОСОБА_5
рідною сестрою, ОСОБА_15, яка працює сільським головою с. Переволочна,  ОСОБА_14, яка на час укладення договору
купівлі-продажу приміщення магазину працювала головним бухгалтером Дідівського
споживчого товариства - попереднього власника цього приміщення, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та письмові докази. Зокрема, згідно
даних закордонних паспортів, в період з жовтня 2000 року до грудня 2001 року
ОСОБА_5 і ОСОБА_2 одночасно перебували у Португалії (а.с.16-21); згідно акту та
довідки комітету самоорганізації населення № 3 мікрорайону Рокитний Прилуцької
міської ради за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_2 по АДРЕСА_2фактично
проживав ОСОБА_5 з грудня 2001 року по день його смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.140-141); до придбання приміщення магазину його спочатку було
взято в оренду на ім'я позивачки, що підтверджується договором оренди,
укладеним між Дідівським споживчим товариством і приватним підприємцем ОСОБА_2
26 грудня 2003 року на строк шість місяців (а.с.45-47); у серпні 2004 року
Прилуцька районна санітарно-епідеміологічна служба погоджувала із п/п ОСОБА_2
відкриття магазину в с. Переволочна з посиланням на те, що магазин викуплений
приватним підприємцем, про що свідчить лист № 705 від 04.08.2004 р. (а.с.44); у
грудні 2004 року Прилуцький район електричних мереж повдомляв ПП ОСОБА_2 про
зміну умов договору постачання електроенергії (а.с.35); 10 листопада 2005 року
власник автомобіля марки ИЖ 271501 ОСОБА_22 уповноважила ОСОБА_23 і ОСОБА_2
розпоряджатись та керувати вказаним автомобілем (а.с.172); 03 грудня 2005 року
в номері 85 газети „Прилуччина” була опублікована стаття про рівень
обслуговування у магазині приватного підприємця ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_5
в с.Переволочна, та розміщена фотографія ОСОБА_2 і ОСОБА_5 в приміщенні цього
магазину (а.с.15); надані позивачкою квитанції про оплату коштів за природний
газ, спожитий в будинку ОСОБА_5 по АДРЕСА_3 за грудень 2005, серпень 2006 -
квітень 2007 року заповнені її рукою (а.с.48-55); витрати по організації та
проведенню поховання ОСОБА_5 та поминальних обідів згідно рахунків-замовлень,
накладних та товарних чеків оплачені ОСОБА_2 (а.с.39, 42-43).

Наведені докази узгоджуються одне з одним, та у їх сукупності дають
достатні підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали однією
сім'єю як дружина та чоловік, але без реєстрації шлюбу, з 2000 року і до його
смерті 03.05.2007 року, та набули за час спільного проживання та за спільні
кошти нерухоме майно - приміщення магазину та земельну ділянку
несільськогосподарського призначення в с. Переволочна.

Відповідач ОСОБА_1 в засіданнях суду першої та апеляційної інстанцій
визнала, що її батько ОСОБА_5 проживав разом з ОСОБА_2 в її будинку по вул.
П.Комуни в м. Прилуки з кінця 2005 року, організацією його поховання та
поминальних обрядів займалась ОСОБА_2, саме ОСОБА_2 оплачувала витрати,
пов'язані з похованням та поминальними обрядами; церемонія поховання
проводилась з будинку ОСОБА_2

Судом першої інстанції обгрунтовано не
взято до уваги посилання ОСОБА_1 на наявність фактичних сімейних відносин між
її батьком ОСОБА_5 та її матір'ю ОСОБА_4 після видачі свідоцтва про розірвання
їх шлюбу в 2001 році, та показання свідків ОСОБА_24, ОСОБА_25,  оскільки такі пояснення суперечать іншим
доказам по справі. Згідно витягу з рішення Прилуцького міського суду від 13
квітня 1993 року (а.с.139), шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано, а 18
грудня 2001 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.138). По
справі не доведено, що після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_5 і ОСОБА_24.
продовжували спільне проживання та ведення спільного господарства.         За таких обставин доводи апелянта в
цій частині є обгрунтованими і не можуть бути взяті до уваги.

Доводи апеляційної скарги щодо
ненадання судом оцінки заповіту на ім”я ОСОБА_1, також не дають підстав для
скасування рішення суду, оскільки це не впливає на суть правовідносин, які
виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, і крім того, жодної вимоги стосовно заповіту,
складеного ОСОБА_5 20.04.2007 року, позивачкою заявлено не було.

Враховуючи  наведене, вірним є висновок суду першої
інстанції про те, що нежитлова будівля АДРЕСА_1 та земельна ділянка
несільськогосподарського призначення, що розташовані в АДРЕСА_1, придбані
ОСОБА_5 і ОСОБА_2 за час спільного проживання їх однією сім'єю як чоловіка та
дружини, та за їх спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю.
Доводи апеляційної скарги правильності такого висновку не спростовують.

Проте сам по собі висновок про
визнання вказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_5 і
ОСОБА_2 не вирішує остаточно заявлених позивачкою вимог, та не дає підстав для
здійснення нею права власності, оскільки не визначає обсягу належної їй
власності. Згідно доводів позовної заяви, пояснень позивачки та її представника
в засіданнях суду першої та апеляційної інстанцій, частки ОСОБА_2 і ОСОБА_5 у
праві спільної часткової власності є рівними відповідно до положень ч. 1 ст.
357 ЦК України, оскільки ніякою іншої домовленості про розмір часток при
купівлі приміщення магазину та земельної ділянки не було. В поясненнях в ході
судового розгляду справи позивачка зазначала, що вона претендує на &frac12; частину приміщення магазину та на &frac12; частину земельної ділянки як на її
частку у спільному майні.

Згідно положень ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки ОСОБА_2 і ОСОБА_5 у праві
спільної часткової власності є рівними, оскільки ніякою іншої домовленості про
розмір часток при купівлі приміщення магазину та земельної ділянки не було.
Тому резолютивну частину ухваленого судом рішення належить змінити шляхом визнання
за ОСОБА_2 право власності на &frac12; частину нежитлової будівлі АДРЕСА_1 та на &frac12; частину земельної ділянки
несільськогосподарського призначення, які розташовані в АДРЕСА_1, що
охоплюється межами заявлених у справі вимог та остаточно вирішує спірні
правовідносини.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308,
313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 лютого
2008 року змінити в частині визнання за ОСОБА_2та померлим ОСОБА_5права
спільної сумісної власності на земельну ділянку несільськогосподарського
призначення з усіма обтяженнями і сервітутами загальною площею 0,0524 га, та
нежитлову будівлю АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_2право власності на &frac12; частину нежитлової будівлі АДРЕСА_1
загальною площею з підвалом 142,6 кв. метрів та на &frac12;
частину земельної ділянки несільськогосподарського
призначення загальною площею 0,0524 га, які розташовані в АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Прилуцького
міськрайонного суду від 06 лютого 2008 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але воно може бути оскаржене в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної
сили.

Головуючий:
Судді: