У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України в складі :

головуючого                          Григор'євої Л.І.,

суддів:                                     Балюка
М.І.,                  Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,           Косенка
В.Й., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради
про визнання права власності на самочинне будівництво, за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного
суду м. Вінниці від 22 серпня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області
від 30 жовтня 2007 року,

встановила:

У серпні 2007 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що в 1998 році здійснив реконструкцію з надбудовою в частині
будинку АДРЕСА_1, яка складає 9/100 часток і належить йому на праві власності
на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 1998 року, а в 2006 році
на території земельної ділянки збудував літню кухню та гараж.

Посилаючись на те, що самочинне будівництво здійснено на придбаній ним
земельній ділянці площею 170,28 кв. м, просив визнати за ним право власності на
це нерухоме майно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від                                     22 серпня 2007 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2007 року, позов
ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно: реконструйований будинок, літню кухню та гараж, що розташоване
за адресою:        АДРЕСА_1.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять
скасувати рішення Ленінського районного суду                         м. Вінниці від 22 серпня
2007 року, ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2007 року та
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, а судові рішення - скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 215 ЦПК України резолютивна частина рішення
суду повинна містити сформульовані в імперативній формі вичерпні висновки суду
по суті позовних вимог.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам не
відповідають.

Так, судом установлено, що 19 листопада 1998 року ОСОБА_1
придбав за договором купівлі-продажу 9/100 частин будинку АДРЕСА_1 з
відповідною часткою господарських будівель, що розташований на земельній
ділянці площею 1 892 кв.м, до складу якого входять: будинок “А” з прибудовами
цегляний, жилою площею 75,7 кв.м, 1926 року побудови; будинок “Б” з прибудовами
дерев'яновалькований, обкладений цеглою,
жилою площею 69,7 кв.м, 1925 року побудови; будинок “В” з прибудовами дерев'яновалькований, обкладений цеглою, жилою площею       38,1 кв.м, 1926 року побудови; будинок
“Г” з прибудовами дерев'яновалькований, обкладений цеглою,
жилою площею 52,4 кв.м, 1923 року побудови; хлів “Ж”; вбиральня “З”; гараж “М”;
льох “П” (а.с. 6, 12).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 і визнаючи за ним право
власності на реконструйований будинок, літню кухню та гараж, суд першої
інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірне
самочинно збудоване нерухоме майно (без визначення ідентифікуючих ознак і
врахування, що до складу жилого будинку № 23 входять будинки “А”, “Б”, “В”,
“Г”) відповідає встановленим будівельним технічним санітарним та пожежним
нормам, не порушує права інших співвласників:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які надали згоду на добудову літньої
кухні й гаража, а тому є правомірним.

Однак такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального
закону.

Як убачається з матеріалів справи, крім ОСОБА_1 та зазначених судом
співвласників, співвласниками будинку є і інші особи, у тому числі               ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с. 7), думка
яких з приводу здійснення позивачем реконструкції й добудови не з'ясовувалась і
які до участі у справі судом не залучались, хоча зазначений спір торкається
їхніх прав і обов'язків, оскільки відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з ч. 1 ст. 338 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому
скасуванню з передачею справи на новий розгляд, якщо суд вирішив питання про
права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Крім того, судом неправильно застосовані норми матеріального права, які
регулюють питання самочинного будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК
України).

За наявності спору право власності
на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст.
376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснили самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання
земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме
майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної
ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує
права інших осіб
(ч. 5 ст. 376 ЦК України).

При розгляді зазначених справ суд відповідно до вимог                                    ст. ст.
214, 215 ЦПК України повинен вирішити питання та встановити в рішенні, чи
заявлено позивачем позов саме з цих підстав, з'ясувати правовий статус
земельної ділянки та осіб, прав та інтересів яких торкається даний спір, якщо
земельна ділянка, на якій здійснено будівництво, знаходиться у власності
(користуванні) кількох осіб, чи врахована їх думка при здійсненні самочинного
будівництва, чи не порушуються їх права цим будівництвом.

Однак у порушення зазначених норм суд ці питання не дослідив і в рішенні не
встановив, чи надавалась у встановленому порядку                 ОСОБА_1 земельна ділянка, на
якій здійснене самочинне будівництво; не з'ясував, хто є власником
(користувачем) цієї земельної ділянки та чи не заперечує він проти визнання за
позивачем права власності на самочинне будівництво на цій земельній ділянці.

Залишаючи без змін зазначене рішення, апеляційний суд не дав правової
оцінки доводам ОСОБА_2, ОСОБА_3 та наданим ними доказам на підтвердження цих
доводів, зокрема рішенню Староміського районного суду     м. Вінниці від 22 серпня 2005 року, яке
набрало чинності та яким установлений порядок користування земельною ділянкою й
відповідно до якого земельна ділянка, де розташовані самочинно збудовані
будівлі, виділена в користування саме їм, а не позивачу.

Вирішуючи спір, суд також не врахував, що відповідно до ст. 301 Закону
України “Про планування і забудову територій”, ст. 18 Закону України "Про
основи містобудування" будівництво об'єктів містобудування незалежно від
форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це
право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об'єкти підлягають
прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від                       22 вересня 2004 року №
1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними
комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, зокрема, як
житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та
споруд, їх інженерно-технічним оснащенням відповідно до проектної документації,
нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Суд не врахував зазначених вимог закону та не встановив факту прийняття
спірного майна до експлуатації в установленому законодавством порядку й
наявності в позивача належно затвердженого проекту будівництва та підстав
звернення його з позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, зважаючи на те, що спірне майно, що
розташоване в Староміському районі м. Вінниці (а.с. 38), суддя всупереч
вимогам                        ст. ст.
114 - 116 ЦПК України, вирішуючи 7 серпня 2007 року питання про відкриття провадження
у справі, не повернув заяву позивачеві для подання до належного суду, відкрив
провадження з порушенням правил підсудності, а після відкриття провадження у
справі й до початку судового розгляду, відхиливши клопотання відповідача, не
передав справу на розгляд Староміському районному суду м. Вінниці, незважаючи
на порушення правил виключної підсудності щодо пред'явлення позовів, що
виникають з приводу нерухомого майна, за місцезнаходженням майна або основної
його частини.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд не
дав оцінки й тій обставині, що Староміським районним судом м. Вінниці вже
розглянута справа за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_1 про знесення на
підставі ч. 7 ст. 376 ЦК України самочинно збудованої будівлі, яка     1 червня 2007 року надіслана для розгляду
до апеляційного суду Вінницької області (а.с. 37), хоча зазначена обставина з
точки зору положень ст. 61 ЦПК України має суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Відповідно до ст. 311 ЦПК України розгляд судом справи з
порушенням правил виключної підсудності, а також вирішення ним питання про
права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі, є підставою для  скасування рішення суду апеляційним судом і
передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Однак указані
порушення залишені поза увагою апеляційного суду.

Ухвалюючи рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права власності на
самочинне будівництво, суд не врахував, що належним відповідачем у справі про
самочинне будівництво є відповідна (сільська, селищна, міська) рада, до
компетенції якої належить вирішення питань щодо розпорядження землями
відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної власності (ст. ст. 8 - 12 Земельного кодексу
України); вирішення питання вибору, вилучення (викупу) земельних ділянок,
надання дозволу на будівництво об'єктів містобудування; вирішення питання щодо
розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції,
реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування
територій (ст. 12 Закону України “Про планування і забудову територій”).

Виходячи з наведеного та враховуючи, що судом першої
інстанції неправильно застосовані норми матеріального права й допущені
порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи, і ці порушення не були усунені апеляційним судом, судові рішення
відповідно до                   ст. 338
ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 22 серпня
2007 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2007 року  скасувати, передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Л.І. Григор'єва

судді:
М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко