Справа №  2-342/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2008 року Самарський районний
суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді                  Католікяна М.О.,

при секретарі                          Дятленко М.О.,

з участю:

- позивача ОСОБА_1.;

- представника позивача ОСОБА_5.;

- відповідача ОСОБА_3;

- представника відповідача ОСОБА_6.;

- третьої особи ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 у своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання
права власності на 157/200 часток квартири, визначення порядку користування
квартирою, вселення,

УСТАНОВИВ:

08 вересня 2005 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про
поділ майна подружжя, визнання права власності на 2/3 частини квартири,
стягнення грошової компенсації за вартість частини квартири. Свої позовні
вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі. У
період шлюбу ними була придбана квартираАДРЕСА_1, право власності на яку
оформлено за відповідачем. В результаті конфліктних стосунків, які виникли між
нею та відповідачем, позивач з дитиною була змушена змінити місце проживання.
Позивач неодноразово намагалася вирішити квартирне питання мирним шляхом, але
відповідач не вживав жодних заходів до врегулювання конфлікту, що в решті
явилося причиною звернення до суду з позовом про визнання за нею права
власності на 2/3 частини спірної квартири, стягнення з неї на користь
відповідача компенсації за зазначену частку, судових витрат (а.с.а.с. 3, 4, 9,
13, 14).

13 вересня 2006 року судом у справі було ухвалене заочне
рішення, яким суд позов задовольнив частково: визнав за позивачем право
власності на 2/3 частини спірної квартири; стягнув з відповідача на користь
позивача витрати з оплати судового збору в сумі 51,00 грн.; стягнув з
відповідача на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в сумі 30,00 грн. (а.с.а.с. 68, 69).

26 жовтня 2006 року відповідач звернувся до суду із
заявою про перегляд ухваленого у справі заочного рішення (а.с.а.с. 73, 74, 79,
83, 84).

18 грудня 2006 року суд своєю ухвалою скасував заочне
рішення від 13.09.2006 р.

(а.с. 96).

07 березня 2007 року позивач уточнила свої вимоги,
звернувшись із заявою до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4., про визнання права
власності на 157/200 часток квартири. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала
тим, що у 2000 році її батьки продали свій будинок та придбали спірну квартиру,
яка була оформлена на її мати, ОСОБА_4. Згодом батьки позивача виїхали до
Російської Федерації та вирішили продати цю квартиру. Квартира була продана
подружжю (сторонам) за 3 000,00 доларів США, проте її реальна вартість на той
час складала 7 000,00 доларів США. При цьому батьки позивача мали на увазі, що
позивачеві належатиме більша частина квартири (а.с.а.с. 121, 122).

13 грудня 2007 року позивач доповнила свої вимоги вимогою
про визначення порядку користування спірною квартирою шляхом виділення їй та
дитині житлових кімнат площею 12,1 м2 та 12,2 м2, а
відповідачеві - житлової кімнати площею 18,1 м2 (а.с.а.с. 153, 154).

19 лютого 2008 року позивач уточнила свої вимоги в
частині визначення порядку користування спірною квартирою, а саме просила
виділити їй та дитині дві житлові кімнати площею 12,2 м2 кожна, а
відповідачеві - житлової кімнати площею 18,3 м2. Крім того, позивач
доповнила позов вимогою про вселення її з дитиною у спірну квартиру, оскільки
відповідач перешкоджає їй у користуванні квартирою (а.с.а.с. 166, 167).

У судовому засіданні позивач, її представник
підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач, його представник заперечували
проти позову в частині визнання за позивачем права власності на 157/200 часток
квартири (а не на &frac12; частку), визначення порядку користування
квартирою.

Третя особа просила задовольнити позов.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їхніх
представників, третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом було встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.10.1998 р., про що свідчить копія
свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1, виданого 03.10.1998 р. відділом РАГС
Самарської районної ради м. Дніпропетровська (актовий запис

№ 314) (а.с. 62).

Позивач доводиться дочкою ОСОБА_4, що
підтверджується копією свідоцтва про народження серіїНОМЕР_2, виданого
04.05.1985 р. бюро ЗАГС

м. Тобольська Тюменської області (актовий
запис № 405) (а.с.а.с. 62 - 64).

Третій особі на праві власності належала
квартира АДРЕСА_1 (а.с.а.с. 6, 7).

У період шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 р., у сторін
народився син, ОСОБА_2, який мешкає разом з позивачем, про що свідчить копія
свідоцтва про народження серіїНОМЕР_3, виданого 09.04.1999 р. відділом РАГС
Самарської районної ради м. Дніпропетровська (актовий запис № 122).

Дитина перебуває на диспансерному обліку у
лікувальному закладі з 2002 року з діагнозом: алергічний риніт, діскінезія
жовчовивідних шляхів по гіпокінетичному типу, хронічний пієлонефрит. Зазначені
обставини підтверджуються довідкою Дитячої поліклініки 12-го ТМО (а.с. 104).

05 вересня 2001 року третя особа видала
позивачеві довіреність на право продажу від її імені спірної квартири.
Довіреність була посвідчена Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною
конторою та зареєстрована у реєстрі за № 2-1828 (а.с. 6).

11 лютого 2002 року між позивачем, яка
діяла від імені третьої особи, з одного боку, та відповідачем, з другого боку,
було укладено договір купівлі-продажу спірної. Договір був посвідчений Восьмою
дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі
за № 2-363 (а.с. 7).

У листопаді 2002 року через постійне
виникнення конфліктів, скандалів та сварок, сторони припинили ведення спільного
господарства, шлюбні відносини не підтримували, почали мешкати окремо одне від
одного (позивач із сином пішли зі спірної квартири).

21 січня 2005 року за рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська через неналежне виконання батьківських
обов'язків з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на
утримання малолітнього сина (а.с.а.с. 78, 102).

11 червня 2005 року за рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 5).

Теперішнього часу право власності на спірну
квартира у цілому зареєстроване за відповідачем, про що свідчить лист КП
«ДМБТІ» № 7855 від 29.08.2006 р. (а.с. 61).

Спірна квартира складається з наступних
приміщень: житлова кімната площею 12,2 м2, житлова кімната площею
12,2 м2, житлова кімната площею 18,3 м2, кухня, санвузол,
коридор, балкон. Зазначені обставини підтверджуються копією технічного паспорту
(а.с.а.с. 155, 156).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним
кодексом Української РСР, Цивільним кодексом України, Кодексом про шлюб та
сім'ю Української РСР, Сімейним кодексом України, Житловим кодексом Української
РСР, Законом України від 07.02.1991 р. № 697-ХII «Про власність».

В силу ч. 1 , абз. 1 ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і
обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і
Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені
законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства
породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується
рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Аналогічні положення містила в собі ст. 16 Закону України
«Про власність» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), згідно з
якою майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Ураховуючи положення приведених норм, суд вважає, що
право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірну
квартиру. Квартира була придбана у період шлюбу, не є річчю індивідуального
користування, що є підставою для такого висновку суду.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності

У відповідності з ч. 1 ст. 70 СК України під час поділу
майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна
жінки та чоловіка рівні, якщо інше не визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Зважаючи на зміст приведених норм, суд
вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на &frac12; частку спірної квартири.

При цьому суд вважає, що вимога про
визнання за позивачем права власності на 157/200 часток квартири є
необґрунтованою з наступних підстав.

В силу ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,
витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Судом не було встановлено у діях відповідача жодної із
зазначених обставин, що являється підставою для часткової відмови позивачеві у
задоволенні позову.

Що стосується позовної вимоги про визначення порядку
користування квартирою, то суд враховує ті обставини, що між сторонами не
склався такий порядок, в родині виникли неприязні стосунки.

При вирішенні цього питання суд також враховує право
проживання у спірній квартирі сторін, інтереси дитини, яка проживає з
позивачем, та вважає за можливе виділити у користування позивачеві та дитині
житлову кімнату площею 12,2 м2 та
житлову кімнату площею 12,2 м2 з балконом, відповідачеві -
житлову кімнату площею 18,3 м2. Коридор, санвузол, кухню необхідно
залишити у спільному користуванні.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають
рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між
ними.

Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею)
для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Ураховуючи положення приведених норм, суд вважає, що
позивач як власник частини квартири має безумовне та об'єктивне право, у тому
числі на проживання (користування) у ній, а дії відповідача, пов'язані у
перешкоджанні позивачеві у здійсненні цього права, є незаконними.

У відповідності зі ст. 391 ЦК України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і
розпорядження цим майном.

Таким чином, суд вважає заявлену позовну вимогу про
вселення такою, що підлягає задоволенню.

У порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь
позивача необхідно стягнути витрати останньої з оплати судового збору в сумі
68,00 грн., а на користь держави - недоплачений судовий збір в сумі 674,07 грн.

Крім того, з відповідача на користь ДП «Інформаційні
судові системи» необхідно стягнути витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн.

Керуючись ст. 4 Цивільного кодексу Української РСР, ст.
22 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР, ст. 150 Житлового кодексу
Української РСР, ст. 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 63, 69, 70
Сімейного кодексу України, ст. 16 Закону України від 07.02.1991 р. № 697-ХII
«Про власність», ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 79, 81, 88, 208, 209, 212 -
215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності на 157/200 часток
квартири, визначення порядку користування квартирою, вселення задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на &frac12; частку квартири

АДРЕСА_1

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1
наступним чином:

-     виділити у користування ОСОБА_1та
малолітньому ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1року народження, житлові кімнати площею 12,2
м2 та 12,2 м2 з балконом;

-     виділити
у користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 18,3 м2;

-     кухню,
коридор, санвузол залишити у спільному користуванні.

Вселити ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1року
народження, у квартиру АДРЕСА_1

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати
судового збору в сумі 68,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в
сумі 674,07 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Державного підприємства
«Інформаційні судові системи» витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в сумі 30,00 грн.

Заяву про апеляційне оскарження рішення
може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна
скарга на рішення подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя: