УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

9 квітня 2008 року                                                                  м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,

Лященко  Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Державної податкової адміністрації (далі - ДПА) у м.
Львові, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_3, Четверта Львівська державна
нотаріальна контора, про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право
власності на квартиру, продовження терміну для прийняття спадщини, встановлення
факту родинних відносин та визнання права власності на майно в порядку
спадкування,

в с
т а н о в и л а:

У вересні 2004 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Зазначала, що в квітні 2001 року вона
переїхала на постійне місце проживання до двоюрідної сестри ОСОБА_4 в квартиру
АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_4 на праві власності. З цього часу вони проживали з
сестрою однією сім'єю, вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Через деякий час після смерті
сестри, їй стало відомо, що 2 квітня 2003 року приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_3 посвідчено заповіт від імені ОСОБА_4,
яким вона заповідала належну їй на праві власності квартиру ОСОБА_2

Посилаючись на те, що сестра мала
неприязні стосунки з відповідачкою і не могла заповідати їй майно, заповіт
особисто не підписувала, з підстав ст. 1257 ЦК України позивачка просила
визнати його недійсним.

У лютому 2005 року позивачка
уточнила позовні вимоги. Посилаючись на те, що вказаний заповіт був складений
без відповідної на те волі заповідача, оскільки останні два дні перед смертю
ОСОБА_4 перебувала в непритомному стані, яким і скористалася відповідачка, і
заповіт підписаний від імені ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка не мала на це повноважень,
позивачка просила визнати його недійсним і визнати недійсним свідоцтво про
право власності на спірну квартиру, видане на ім'я ОСОБА_2

У квітні 2005 року позивачка
доповнила позовні вимоги і просила встановити факт родинних стосунків між нею
та померлою ОСОБА_4, як двоюрідними сестрами, продовжити термін для прийняття
спадщини на грошові вклади ОСОБА_4, визнати за нею право власності на спадкове
майно: квартиру АДРЕСА_1 та грошові вклади з відповідними відсотками та
компенсаційними нарахуваннями.

Рішенням Личаківського районного
суду м. Львова від 4 травня 2005 року позов задоволено. Визнано недійсним
заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідчений 2 квітня 2003 року приватним
нотаріусом ОСОБА_3 Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від  20 жовтня 2003 року,
згідно якого спадкоємцем спірної квартири є ОСОБА_2. Встановлено факт, що позивачка
є двоюрідною сестрою ОСОБА_4 Визнано за позивачкою право власності на спірну
квартиру. Встановлено позивачці додатковий термін для прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_4, а саме грошових вкладів з відповідними відсотками та всіма
компенсаційними нарахуваннями в місячний строк з часу вступу рішення суду в
законну силу.

Рішенням апеляційного суду
Львівської області від 5 грудня 2005 року зазначене рішення суду скасовано,
ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання
недійсними заповіту, свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та
визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру відмовлено, а в
частині позовних вимог про встановлення факту родинних відносин і продовження
терміну для прийняття спадщини направлено на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції має відповідати ст. 316 ЦПК України, зокрема в його мотивувальній
частині  має бути зазначено назви статті,
її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону, яким керувався суд. Проте в рішенні
апеляційного суду не зазначено норми матеріального права на підставі яких ним
вирішено спір.

З резолютивної частини рішення
вбачається, що позивачці відмовлено в задоволенні її вимог в частині визнання
недійсним заповіту і виданого на його підставі свідоцтва про право власності на
квартиру за безпідставністю вимог.

При цьому в мотивувальній частині
рішення суд зазначає, що даних про те, що спадкодавець не розуміла значення
своїх дій і не могла керувати ними судом не встановлено. Проте як вбачається з
матеріалів справи, з цих підстав рішення судом першої інстанції не приймалось.

Скасовуючи рішення в іншій частині
позовних вимог, суд послався на ст. 1277 ЦК України, не врахувавши ст. 4
прикінцевих та перехідних положень, відповідно до якої положення зазначеного
Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним
чинності.

Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються
до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання
ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до
набрання Кодексом чинності і не мають продовжувального характеру, то суд при
розгляді справи мав керуватися положеннями ЦК УРСР 1963 року.

З огляду на викладене, рішення
апеляційного суду не можна визнати законним і обґрунтованим і воно підлягає
скасуванню.

Не може залишатися без зміни і
рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 103, 203 ЦПК
України (1963 року) визначення підстав і предмету позову належить виключно
позивачу і суд сам за своєю власною ініціативою їх змінити не може.

Прийнявши від позивачки позовну
заяву, яка за змістом не відповідає ст. 137 цього ж кодексу, суд і в судовому
засіданні не усунув її недоліків та належним чином не з'ясував підстави
заявленого нею позову.

Крім того, суд не врахував вимог
ст. 4 ЦПК України (1963 року), відповідно до якої усяка заінтересована особа
вправі в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом
порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу і не
з'ясував за захистом якого порушеного права позивачка звернулася до суду.

Безпідставним є і посилання суду
першої інстанції на Цивільний кодекс України, що набрав чинності з 1 січня 2004
року.

На порушення вимог ст. 555 ЦК УРСР
для захисту інтересів держави, суд не залучив до участі у справі за позовом
ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним її відповідний орган, не надіслав копію
позовної заяви. Формально залучивши до участі у справі ДПА у м. Львові у
зв'язку з подачею ОСОБА_1 у квітні 2005 року додаткових позовних вимог, суд
належним чином не повідомив ДПА про час розгляду справи.

З огляду на викладене судові рішення не можна визнати законними та
обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 4 травня 2005 року та рішення апеляційного суду Львівської
області від 5 грудня 2005 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд у
суд першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка