справа №2-0066-2008 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

20
травня 2008 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у
складі:

головуючої
судді
Токар Н.В.,

при
секретарі
Верещак В.О.,

за
участю позивача
ОСОБА_1.,

за
участю представника позивача                                               ОСОБА_5.,

за
участю відповідачів
ОСОБА_2., ОСОБА_4.,

за
участю адвоката
Меркулової Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді
Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - орган опіки та піклування
Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Відділ у справах
громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС
України в Дніпропетровській області про визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2,
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,
зобов'язання перевезти речі, про витребування речей та вселення ОСОБА_4, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2006 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій
просив визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування
житловим будинком АДРЕСА_1, зобов'язавши Відділ у справах громадянства,
імміграції і реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС України в
Дніпропетровській області зняті їх з реєстрації. В обґрунтування позову позивач
вказав  на те, що  він є власником житлового будинку АДРЕСА_1,
який належить йому на праві приватної власності на пiдставi договору про
забудову, виданого 26.12.1993 року Першою Павлоградською державною нотаріальною
конторою за №337 від 18.04.1997 року. 21.02.2002 року він уклав шлюб з ОСОБА_6
- матір'ю відповідачів. 23.04.2002 року він дав згоду на реєстрацію в його
житловому будинку донькам ОСОБА_6. - ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3, ОСОБА_4.
Прожили вони у позивача до 10.09.2003 року, після чого купили собi житлові
будинки i стали жити окремо: вiдповiдач ОСОБА_2разом з сином ОСОБА_3 за
адресою: АДРЕСА_2, а відповідач ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3. Він постійно
проживає в спірному будинку, сплачує комунальні послуги за світло, газ, воду,
телефон. Відповідачі з 2003 року за місцем реєстрації не проживають, у
добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації, у зв'язку з цим, позивач
вимушений звернутися до суду.

У судовому засіданні позивач, його представник, підтримали заявлені позовні
вимоги,  просили позов задовольнити,
визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування
житловим будинком АДРЕСА_1, зобов'язавши Відділ у справах громадянства,
імміграції і реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС України в
Дніпропетровській області зняті їх з реєстрації, посилаючись на підстави
зазначені у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2та ОСОБА_4, кожна окремо, у судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_1 до них про визнання осіб такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, не визнали повністю, заперечували проти задоволення
позовних вимог, свою позовну заяву до ОСОБА_1 про відшкодування моральної та
матеріальної шкоди, зобов'язання перевезти речі, про витребування речей та
вселення ОСОБА_4 підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити,
посилаючись на підстави, зазначені у зустрічній позовній заяві, пояснивши суду,
що до 2002 року вони проживали та були прописані разом з матір'ю ОСОБА_6. в
АДРЕСА_4. 21.02.2002 року їх мати ОСОБА_6 уклала шлюб з позивачемОСОБА_1., який
запропонував їм переїхати до нього у АДРЕСА_1. 23.04.2002 року він дав згоду на
реєстрацію в його житловому будинку ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3, ОСОБА_4.
Стосунки в сім'ї змінилися,ОСОБА_1. став негативно відноситься до них,
сваритися з будь-якого приводу.  В червні
2003 рокуОСОБА_1. знайшов будинок АДРЕСА_3 і запропонував їм купити цей
будинок, а його будинок залишити.  У
зв'язку з виниклими стосунками у сім'ї, вони погодилися і купили вказаний
будинок, який був непридатний для проживання. Як їм стало відомо, частину їхніх
речейОСОБА_1. віддав у користування своєї доньки, частину роздав знайомим,
частину зберігав у таких умовах, що вони прийшли у неналежний стан.  У серпні
2005 року ОСОБА_2. придбала 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2,
який придатний для нормального проживання.
У червні 2006 року  ОСОБА_2.
забрала уОСОБА_1.  їхні особисті речі.
Оскільки, частина речей була в неробочому стані, то ОСОБА_2. вимагає
відшкодувати вартість таких речей у сумі
2850 гривень. Крім того, загальна сума вартості вивезенихОСОБА_1. речей
з м. Золоте Первомайського району Луганської області, які він перевозив по
проханню ОСОБА_6 до м. Павлограда Дніпропетровської області, по підрахункам
позивачів, складає 77000 гривень. Просили зобов'язати відповідача за зустрічною
позовною заявою -ОСОБА_1., за свій рахунок перевезти речі, які належать їхній
сім'ї. Крім того,
їм була завдана  моральна шкода, оскільки
вони перенесли душевні страждання у зв'язку з відсутністю нормальних умов для
проживання, позбавлення їх права на речі, які їм були необхідні для життя та
організації побуту.  Завдану моральну
шкоду вони оцінюють в сумі 15000 гривень. Також, уточнивши позовні вимоги у
попередньому судовому засіданні, відповідач ОСОБА_4 просила витребувати у
вiдповiдача її особисті речі - кофейний сервіз на 6 персон вартістю 300 грн.,
чайний сервіз на 6 персон, вартістю 200 грн., акваріум, вартістю 100 грн.,
електропраску імпортного виробництва, вартістю 250 грн. та передати їй вказані
речі, стягнути з вiдповiдача моральну шкоду в сумі 10000 грн. та вселити її у
будинок АДРЕСА_1.

Відповідач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 у судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної
шкоди, зобов'язання перевезти речі, про витребування речей та вселення ОСОБА_4,
не визнав в повному обсязі, пояснивши суду, що він не наносив позивачам ні
матеріальної ні моральної шкоди, бо не вчиняв щодо них ніяких протиправних дій.
Факт моральної та матеріальної  шкоди
позивачі не довели. Пояснив, що спірний будинок був побудований ним та його
покійною дружиною. Він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який належить
йому на праві приватної власностi на пiдставi договору про забудову. Після
смерті його дружини, він, за взаємною згодою з матір'ю позивачів - ОСОБА_6,
уклали шлюб, стали проживати разом. За час проживання позивачів у його будинку,
вони не сплачували комунальні послуги за світло, газ, воду, телефон.  Він нікого не змушував нічого продавати, не
зривав нікого з роботи, все було за своєю згодою, крім того, не заволодівав
чужими речами, тому що у нього своїх речей предостатньо. За весь час
проживання, позивачі не підтримували належного стану будинку, були лише
прописані в ньому. Суму 77000 гривень в рахунок вартості вивезених речей,  2850 гривень в рахунок відшкодування речей у
неробочому стані, не визнає, бо вони є недоведеними, моральну шкоду у сумі
15000 гривень та вимоги відповідача ОСОБА_4 щодо витребування речей - кофейного
сервізу на 6 персон вартістю 300 грн., чайного сервізу на 6 персон, вартістю
200 грн., електропраски імпортного виробництва, вартістю 250 грн. та передачи
вказаних речі, стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн. та вселення її у будинок
АДРЕСА_1, не визнає, бо вважає їх незаконними та необґрунтованими. Просив
відмовити в задоволенні їх позовних вимог.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Павлоградської
міської ради Дніпропетровської області - Ярошенко О.Ю. у судове засідання не
з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності та висновок
органу опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської
області про доцільність визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1, також, будучи присутнім
в попередньому судовому засіданні, не заперечував проти  задоволення позовних вимогОСОБА_1.  про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Представник третьої особи - Відділу у справах громадянства, імміграції і
реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській
області - Надаховська Л.І. у судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву
про розгляд справи за її відсутності, також, будучи присутньою в попередньому
судовому засіданні, не заперечувала проти
задоволення позовних вимогОСОБА_1. про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши та дослідивши
письмові матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в
разі спору - судом.

У судовому засіданні встановлено, що спірним житловим приміщенням є будинок
АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_1 і який належить йому на праві приватної
власності на пiдставi договору про забудову, виданого 26.12.1993 року Першою
Павлоградською державною нотаріальною конторою за №337 від 18.04.1997 року
(арк.с.7 Том І).

21.02.2002 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_6 - матір'ю  відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_4.   Після реєстрації шлюбу, 23.04.2002
рокуОСОБА_1. дав згоду на реєстрацію в його житловому будинку донькам ОСОБА_6.
- ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Відповідачі по справі - ОСОБА_2., разом з сином ОСОБА_3, ОСОБА_4.,
проживали у позивача до 10.09.2003 року.

19 червня 2003 року відповідач ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу
придбала житловий будинок АДРЕСА_3 (арк.с.60 Том І), який 17.05.2005 року подарувала
своїй матері ОСОБА_6(арк.с.25 Том І). Крім того, ОСОБА_6 на праві власності має
домоволодіння АДРЕСА_4 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 16.10.2000
року приватним нотаріусом (арк.с.42 Том І).

29.11.2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був розірваний (арк.с.56 Том
І).

Відповідач ОСОБА_2на праві власності має &frac12;
частину житлового будинку АДРЕСА_2 згідно договору
купівлі-продажу, посвідченого 27.05.2005 року приватним нотаріусом (арк.с.43
Том І).

Згідно висновку органу опіки та піклування Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області №1567 від 20.05.2008 року, доцільно визнати ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1,
визначивши право користування малолітнього разом з матір'ю ОСОБА_2 у будинку
АДРЕСА_2 (арк.с. 1 Том ІІ).

Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового
кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням
осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий
встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це
всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи
було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою
між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок
користування жилим приміщенням.

Як пояснив позивач, у 2002 році він дійсно дав згоду на реєстрацію в його
житловому будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Згідно актів, наданих в матеріали справи (арк.с.8,9,35,36,39 Том І),
складених квартальним комітетом №32, відповідачі ОСОБА_2разом з сином ОСОБА_3,
ОСОБА_4 з вересня 2003 року у будинку АДРЕСА_1, не проживають.

Після придбання відповідачами житлових будинків, вони стали жити окремо,
проживали у них постійно, спільне господарство відповідачі, протягом всього
часу проживання разом з позивачемОСОБА_1., не вели, на утримання спірного
будинку нічого не купляли, ремонт не проводили, комунальні послуги за світло,
газ, воду, телефон не сплачували, тим самим втратили інтерес до спірного
будинку. Особистих речей та майна відповідачів в будинку немає. Як пояснив
позивач, залишився лише акваріум.

Зазначені обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7., яка є рідною сестрою його
покійної дружини, пояснила, що шлюб з позивачем був укладений фіктивно,
відповідачі спеціально прописалися у спірному будинку. Будинок особисто
будувавОСОБА_1., вів домашнє господарство, робив ремонт, сплачував комунальні
послуги за світло, газ, воду, телефон.
Особистих речей відповідачів у будинку немає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8., який є сусідом по вулиці
позивачу, підтвердив, що дійсно позивач сам утримував будинок, знає, що він
прописав дітей його жінки, їх особистих речей у будинку немає.  У дівчат є особисті родини, всі мають інше житло,
де постійно проживають.

Крім того, допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_9., сусідка по вулиці
позивача та квартальна, підтвердила, що дівчата - ОСОБА_2разом з сином ОСОБА_3,
ОСОБА_4 прописалися у 2002 році  у
будинок АДРЕСА_1. Коли перестали проживати, відповідачі вивезли всі особисті
речі, одежу, меблі, телевізор, посуд, книги, кроваті, багато було великих
коробок.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10., яка є тіткою відповідачів,
повідомила, що ремонт у будинку позивача дійсно робився, але ще до одруження з
ОСОБА_6 - матір'ю дівчат. Вона заходила до них кілька разів до будинку, проте
особистих речей дівчат не бачила. Коли, що і які саме речі вивозили, вона не
бачила і повідомити не змогла.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів
достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню
заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання
об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами.

Що стосується допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_6., яка є бувшою
дружиною позивача і матір'ю відповідачам, то суд, критично відноситься до таких
свідчень, оскільки вказаний свідок має свою заінтересованість в результаті
розгляду справи, її свідчення ставлять під сумнів достовірність і правдивість
фактів, які були нею повідомлені в судовому засіданні.

Крім того, суд не
прийняв до уваги и не задовольнив клопотання відповідачів про виклик та
допит в судовому засіданні в якості свідків інших осіб, які мешкають у
Луганській області та в Російській Федерації оскільки, на думку суду, вказане
клопотання про допит цих осіб, було заявлене з метою затягування розгляду
цивільної справи.

Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового
кодексу України»,  на ствердження вибуття
суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання
стороною іншого постійного місця проживання (утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт,
укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Отже, позивач, відповідно до ст. 10 ЦПК України, довів за допомогою
належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК
України, зазначені ним обставини, вказані факти підтвердили допитані в судовому
засіданні свідки,  в спірному будинку
АДРЕСА_1 відповідачі не проживають, а лише прописані в ньому, їхніх особистих
речей, майна, немає.

Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від
01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні
правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто
на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та
вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність  прописки само по собі не може бути підставою
для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка туди вселилась
як член сім'ї наймача (власника) приміщення.

Таким чином, судом безспірно встановлено, що відповідачі ОСОБА_2разом з
сином ОСОБА_3, ОСОБА_4 у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 не проживають без
поважних причин понад шість місяців.

Отже, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність
підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про  визнання їх такими, що втратили
право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
відшкодування моральної та матеріальної шкоди, зобов'язання перевезти речі, про
витребування речей та вселення ОСОБА_4, то вони
задоволенню не підлягають у зв'язку із наступним.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Позивачі за зустрічною позовною заявою, повинні були довести за допомогою
належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК
України, зазначені ними обставини, таких доказів вони не надали суду.

Питання про належність та допустимих доказів до справи, вирішується тільки
на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих
сторонами доказів у справі.

Претензії позивачів за зустрічною позовною заявою щодо відшкодування  матеріальної шкоди в якості компенсації за
пошкоджене майно у сумі 2850 гривень та моральної шкоди у сумі 10000 гривень на
користь ОСОБА_2 та моральної шкоди на користь ОСОБА_4 у сумі 5000 гривен є
необґрунтованими та безпідставними. Оскільки, зазначених обставин позивачі
ОСОБА_2., ОСОБА_4. не довели, чим не виконали вимоги ст.10 ЦПК України. Зібрані
у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для відмови у
задоволенні позовних вимог.

Крім того, вимоги позивачів про зобов'язання перевезти речі, витребування
речей та вселення ОСОБА_4,  не можуть
бути взяті до уваги, бо не основані на законі і є такими, що не підлягають
задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, крім
того, вони спростовуються доказами, наданими відповідачем за зустрічною
позовною заявою у матеріали справи.

При таких обставинах, суд вважає, що посилання позивачів за зустрічною
позовною заявою, на те, що відповідачОСОБА_1. повинен їм відшкодувати моральну
та матеріальну шкоду, зобов'язати його перевезти речі, витребувати  у нього речі та вселити ОСОБА_4 є незаконним,
правового значення для вирішення зазначеного матеріально-правового спору, з
урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають, вимоги
позивачів є безпідставними та необґрунтованими і задоволенню не
підлягають.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів за первісним
позовом на користь позивача суд присуджує понесені і документально підтверджені
судові витрати: витрати на сплату судового збору у сумі 08 грн. 50 коп.,
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 07 грн.
50 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 57-61,
88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 71 ЖК України, п.9, 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами Житлового кодексу України», ч.2 п.15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування
Конституції України при здійсненні правосуддя», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - орган опіки та піклування
Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Відділ у справах
громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС
України в Дніпропетровській області про визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування
житловим будинком АДРЕСА_1.

Зобов'язати  відділ громадянства,
еміграції та паспортної реєстрації Павлоградського МВ УМВС України у
Дніпропетровській області відмінити
реєстрацію ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3,
у житловому будинку АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір по
справі у розмірі 08 грн. 50 коп., а також
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі
07 грн. 50 коп., а разом - 16 (шістнадцять) грн.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування
моральної та матеріальної шкоди, зобов'язання перевезти речі, про витребування
речей та вселення ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через Павлоградський
міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням
після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку передбаченому ч.
4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя                                                                                                       Н.В. Токар