У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

4 червня 2008 року                                                                м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Балюка М.І.,

Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,

Косенка В.Й.,-

розглянувши  в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання права власності на частину нежилого приміщення,
визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення,
переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на нежитлове
приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_3до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
добросовісним набувачем, за
касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення апеляційного суду Луганської області від 17 грудня
2007 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2005 року
позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що
вона,  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були  засновниками товариства з обмеженою
відповідальністю (далі - ТОВ) "Карат". ОСОБА_2 був обраний директором
товариства. 5 листопада 1997 року ТОВ "Карат" придбало нежитлове
приміщення загальною площею 48,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, яке
використовувалося під офіс товариства. 30 жовтня 1999 року ОСОБА_4 написала
нотаріально завірену заяву про вихід із складу учасників ТОВ, свою частку в
розмірі 33,3% вона передала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках.

З квітня 2002 року товариство не
подавало звіт у податкову інспекцію, на цій підставі 15 вересня 2003 року
Господарський суд Луганської області ухвалив рішення, яким скасував державну
реєстрацію ТОВ "Карат" і зобов`язав відповідача ОСОБА_2 здійснити
ліквідацію товариства. Про судове рішення ОСОБА_5. позивача не повідомив. На
момент ліквідації товариство не мало заборгованості та вимог кредиторів.

У серпні 2005 року
ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_2 без її відома та згоди продав ОСОБА_3 30 липня
2004 року спірне  нежитлове приміщення, а
гроші привласнив.

ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на &frac12; частину нежитлового приміщення, як співзасновником ТОВ “Карат”,
визнати частково недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від
30 липня 2004 року, перевести права та обов`язки покупця в іншій &frac12; частині на неї, визнати за нею право власності на все
нежитлове приміщення.

ОСОБА_3
звернулася в суд із зустрічним позовом про визнання її добросовісним набувачем,
указуючи, що в установленому законом порядку придбала спірне нежитлове
приміщення. Уклала з Луганською міською радою строком на 49 років два договори
оренди землі під будівництво та розміщення прибудови з окремим зовнішнім
входом, виготовила проектно-кошторисну документацію на реконструкцію спірного
нежитлового приміщення та провела частину будівельних робіт. ОСОБА_1 за цей час
не здійснювала ніяких дій.

Справа
судами розглядалась неодноразово.

Рішенням
Ленінського районного суду м. Луганська від 4 червня 2007 року первісний позов
задоволено, у задоволенні зустрічних вимог відмовлено. Визнано частково
недійсним у &frac12; частині
договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою:АДРЕСА_1,
укладений 30 липня 2004 року між ТОВ “Карат” і ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_1 право
власності на &frac12; частину
спірного приміщення. Переведено на ОСОБА_1 права та обов`язки
покупця ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 30 липня 2007 року &frac12; частини нежитлового приміщення та визнано за нею право
власності на нього.

Рішенням
апеляційного суду Луганської області від                                         17
грудня 2007 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовлено, в іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам
справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши
матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає,
що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що
ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 у вересні 1997 року заснували ТОВ "Карат". 5 листопада
1997 року ТОВ "Карат" придбало нежитлове приміщення. 30 жовтня 1999
року ОСОБА_4 подала нотаріально завірену заяву про вихід із числа засновників
ТОВ "Карат", його засновниками в рівних частках стали позивачка та
ОСОБА_2 15 вересня 2003 року за рішенням суду було скасовано державну реєстрацію
ТОВ "Карат" і на ОСОБА_5. покладено обов`язок здійснити ліквідацію підприємства. 30
липня 2004 року ТОВ “Карат” в особі директора-ліквідатора ОСОБА_2 продало  ОСОБА_3 спірне  нежитлове приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 як ліквідатор ТОВ "Карат"
здійснив відплатне відчуження належного товариству спірного нежитлового
приміщення в межах своїх повноважень на підставі рішення суду з урахуванням
вимог чинного законодавства. Підстави для витребування в ОСОБА_3 майна як у
добросовісного  набувача, відсутні.

З такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, оскільки
суд дійшов їх без всебічного, повного, об'єктивного з'ясування дійсних обставин
справи, прав і обов'язків сторін, неправильним застосуванням норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що
на момент ліквідації товариства воно не мало заборгованості та не мало вимог
кредиторів.

Згідно зі ст. 111 ЦК України майно
юридичної особи, що залишилося після задоволення вимог  кредиторів, передається його учасникам, якщо
інше не встановлено установчими документами юридичної особи або законом.

Таким чином, спірне нежитлове
приміщення після скасування державної реєстрації та ліквідації товариства стало
належати його засновникам: ОСОБА_5 і ОСОБА_1 - на праві спільної часткової
власності в рівних частках.

За правилами ст. 321 ЦК України
ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

У силу ст. 362 ЦК України у разі
продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного
права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення
на нього прав і обов`язків покупця.

Однак у порушення зазначеної норми
ОСОБА_2 не повідомив позивачку про намір продати свою частку, а також
розпорядився її часткою без її відома.

Згідно з п. 3. ч.
1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати майно у добросовісного набувача,
якщо це майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння,
не з їхньої волі.

Висновок суду про відсутність
підстав для витребування майна в добросовісного набувача не відповідає вимогам
закону, оскільки частка нежитлового приміщення, що належить ОСОБА_1, вибула з
її володіння поза її волею.

У силу ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин
рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої
інстанції - залишенню в силі.

Керуючись
ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення
апеляційного суду Луганської області від 17 грудня 2007
року скасувати, рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від           4 червня
2007 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Л.І. Григор'єва

Судді:

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко