УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

30 січня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,

Лященко  Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
приватний нотаріус ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору
дарування; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: приватний
нотаріус ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2005 року ОСОБА_1 пред'явила в суді позов до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Зазначала, що 25 грудня 2004 року між нею та відповідачкою
був укладений договір дарування, за умовами якого вона подарувала ОСОБА_2 1/10
частку індивідуального боксу для зберігання маломірних плавзасобів № 28 у  літ. Е, що знаходиться за адресою:  м. Ялта,
смт Відрадне, шосе Дражинського, № 2а.

Укладаючи зазначений договір, вони мали на меті укладення
договору купівлі-продажу, умови щодо оплати предмета договору обумовили усною
угодою.

Порушуючи досягнуті домовленості, відповідачка до
теперішнього часу не розрахувалася за придбану частку нежилого приміщення та
посилаючись на оформлений договір дарування, заперечує існування зобов'язань
щодо оплати придбаного майна.

Посилаючись на те, що договір дарування є удаваною
угодою, позивачка з підстав ст. 235 ЦК України просила задовольнити позов.

У травні 2006 року ОСОБА_6 звернувся в суд із позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 25 грудня 2004
року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на те, що договір
укладений без достатніх правових підстав, з порушенням вимог чинного законодавства
та з порушенням його прав і інтересів як власника спірного нежилого приміщення.

Зазначав, що 16 грудня 2004 року між ним та ОСОБА_1 було
укладено договір купівлі-продажу спірного приміщення.

Оскільки ОСОБА_1 ухилялася від нотаріального посвідчення
договору, позивач звернувся до третейського суду про визнання вказаного
договору дійсним і визнання права власності на спірне приміщення.

Рішенням постійно діючого третейського суду «Перший
третейський суд Асоціації «Правопорядок» позов ОСОБА_6 задоволено: визнано
дійсним договір купівлі-продажу від 16 грудня 2004 року та визнано право
власності ОСОБА_6 на приміщення: складське приміщення 8-1 площею 51,3 кв.м,
комору 8-2 площею 6,2 кв.м, балкон «с14», які знаходяться в індивідуальному
боксі для зберігання маломірних плавзасобів № 28 у літ. Е, що розташований на
шостому поверсі за адресою: м. Ялта, смт Відрадне, шосе Дражинського, № 2а.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив
задовольнити позов.

Ухвалою Ялтинського міського суду Автономної Республіки
Крим від                 9 серпня  2006 року зазначені позови об'єднано в
одне провадження.

Рішенням
Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від                   22 вересня 2006 року,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 6
лютого 2007 року, позови ОСОБА_1 та ОСОБА_6
задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/10 частки
індивідуального боксу для зберігання маломірних плавзасобів № 28 у літ. Е, що
розташований за адресою: м. Ялта, смт Відрадне, шосе Дражинського, № 2а,  укладений 25 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2; стягнуто з ОСОБА_2 30 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивачів і визнаючи договір
дарування від 25 грудня 2004 року недійсним, суд першої інстанції виходив із
того, що зазначений договір дарування є удаваним правочином, який вчинений для
приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, а тому правовідносини
між сторонами регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді
вчинили. Визнаючи його недійсним, суд виходив із того, що вчинено його з
порушенням вимог діючого законодавства. Крім того, під час укладення вказаного
договору з ОСОБА_2  ОСОБА_1 не була власником
1/10 частки індивідуального боксу для зберігання маломірних плавзасобів № 28
у  літ. Е, що розташований за адресою: м.
Ялта, смт Відрадне, шосе Дражинського, № 2а,
оскільки раніше продала його ОСОБА_6 відповідно до договору
купівлі-продажу від 16 грудня 2004 року, а тому й не мала права розпоряджатися
чужим майном.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Як установлено судом і вбачається з матеріалів справи, 25
грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, за
умовами якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/10 частку індивідуального боксу для
зберігання маломірних плавзасобів № 28 у
літ. Е, що розташований за адресою: м. Ялта, смт Відрадне, шосе
Дражинського, № 2а. Договір посвідчено приватним нотаріусом Ялтинського
міського нотаріального округу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин,
який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для
приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Визнаючи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мав місце договір
купівлі-продажу, суд ґрунтував своє рішення на свідченнях ОСОБА_7 та третьої
особи - ОСОБА_4 - про те, що сторони мали намір укласти договір
купівлі-продажу.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення
суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Проте зазначених вимог закону суд не врахував.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Визнаючи договір купівлі-продажу укладеним, суд у рішенні
не навів доводів, чи була між сторонами на час укладення договірних відносин
досягнута домовленість щодо істотних умов договору купівлі-продажу.

За таких обставин висновок суду, що між сторонами був
укладений договір  дарування з метою
приховання іншого договору - договору купівлі-продажу, не ґрунтується на
належних доказах та встановлених обставинах.

Посилання ОСОБА_1 на те, що під час укладення договору
між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо оплатності договору, не
підтверджено відповідними доказами.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від                  29 грудня
1976 року №11 «Про судове рішення» резолютивна частина рішення повинна
мати  вичерпні, чіткі, безумовні і такі,
що випливають з встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих
вимог.

Проте на порушення зазначених вимог, а також вимог ст.
213 ЦПК України резолютивна частина рішення взагалі не містить висновків щодо
позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 і визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу, який нібито сторони мали на меті укласти, суд узагалі вийшов
за межі заявлених вимог, оскільки такий позов позивачкою не заявлявся,
усупереч                     ст. ст. 31,
113 ЦПК України самовільно визначив і його підстави.

Крім того, висновки суду в цій частині не відповідають
фактичним обставинам справи.

Як убачається з матеріалів справи (а.с. 7), нотаріальна
форма договору сторонами була дотримана.

На порушення вимог ст. 213 ЦПК України мотивувальна
частина рішення не містить доводів щодо заявленого позову ОСОБА_6

Висновки суду про те, що на момент вчинення угоди між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 він був власником спірного майна, не ґрунтуються на вимогах
закону та матеріалах справи.

Указані порушення закону залишились поза увагою й суду
апеляційної інстанції.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від                         22 вересня 2006 року
та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 6 лютого
2007 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд у суд
першої інстанції.

Ухвала оскарженню
не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка