У х в а л а

і м е н е м
у к р а  ї н и

6 лютого 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,
Прокопчука Ю.В., Лященко Н.П.,
Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення в жилий будинок та встановлення
порядку користування житлом, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення
перешкод у користуванні житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_2 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 квітня
2007 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 червня 2007
року,

в
с т а н о в и л а:

У липні 2006 року позивачка звернулася в суд з указаним позовом, посилаючись
на те, що з 1992 року без реєстрації шлюбу вони почали спільно проживати з
відповідачем ОСОБА_3. у будинку АДРЕСА_1 в м. Бар Вінницької області.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син - ОСОБА_2, а в 2001 році вони одружилися. 5
червня 1992 року вона прописалася в зазначеному будинку, з цього часу
користувалася житлом нарівні з ОСОБА_3. 29 березня 2006 року шлюб між ними було
розірвано. Після неодноразових сварок відповідач вигнав її та їхнього
неповнолітнього сина з будинку.

У зв'язку з цим позивачка просила вселити її та їхнього неповнолітнього
сина, ОСОБА_2, у будинок АДРЕСА_1 в м. Бар Вінницької області та встановити
порядок користування жилим приміщенням, виділивши  їй та сину одну жилу кімнату.

ОСОБА_3. звернувся в суд із зустрічним позовом до               ОСОБА_1., в якому просив визнати
ОСОБА_1. такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунути
перешкоди в користуванні житлом шляхом зняття її та сина з реєстраційного
обліку за вказаною адресою.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від
16 квітня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 11 червня 2007 року, у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено,
зустрічний позов ОСОБА_3. задоволено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1. ставить питання про
скасування ухвалених у справі судових рішень, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення -
скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3. та ОСОБА_1. з червня 1992
року почали спільно проживати без реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_1 в м. Бар
Вінницької області та вести спільне господарство. 5 червня 1992 року ОСОБА_3.
зареєстрував ОСОБА_1. у будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_2. 28
липня 2001 року вони зареєстрували шлюб та продовжували проживати в цьому ж
будинку, а 3 серпня 2004 року згідно з договором дарування ОСОБА_3. став
власником спірного будинку. З 2 липня 2006 року ОСОБА_1. не проживає з сином у
спірному будинку.

Визнаючи ОСОБА_1. такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що на момент вселення та реєстрації в спірному будинку, який належав
ОСОБА_4., ОСОБА_1. не була дружиною ОСОБА_3., а тому не була членом його сім'ї.
Вона не є співвласником будинку, тому не може ставити питання про встановлення
порядку його користування.

Крім того, оскільки ОСОБА_1. добровільно вибула з місця реєстрації з
неповнолітнім сином, то відповідно до ст. 107 ЖК України втратила право
користування жилим приміщенням.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно з роз'ясненнями, даними Пленумом Верховного Суду України в             п. 9 постанови від 12 квітня 1985
року № 2 “Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами
Житлового кодексу України” (зі змінами, внесеними постановами від  10 березня 1989 року № 2, від 25 грудня 1992
року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15),
суд при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок
при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї
наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне
господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між
цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого
будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього
Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх
права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку  (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу

Наведені норми ЖК України не передбачають визнання колишнього члена сім'ї
власника таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

У контексті цих норм суди не перевірили доводи ОСОБА_1. про те, що вона
була членом сім'ї ОСОБА_3. як до, так і після набуття ним права власності на спірний
будинок, проживала в цьому будинку, у тому числі з                 28 липня 2001 року з
оформленням відносин - реєстрацією шлюбу.

Не можна погодитись і з висновком
суду про те, що ОСОБА_1. з сином, ОСОБА_2, добровільно залишили спірний
будинок, обравши інше місце проживання, оскільки цей висновок ґрунтується на
“критичному” неприйнятті показань свідка ОСОБА_5 з підстав доведеності звернень
відповідача до міліції у зв'язку з погрозами позивачки розправою та викраденням
нею документів, за умови, що такими зверненнями протиправність поведінки
ОСОБА_1. не доведена (а.с. 31, 32) та показання свідка не спростовують.

За таких обставин рішення ухвалені не на основі повно й всебічно з'ясованих
обставин, їх не можна визнати законними та обґрунтованими, а  тому судові рішення як постановлені з
порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 червня 2007 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П.
Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П.
Пшонка