Справа 22ц -703/ 2008 р.            Головуючий в 1-ій інстанції
Категорія цивільна.                    Доповідач Смаглюк Р.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

9 квітня 2008 року.              Апеляційний суд Чернігівської
області

в складі : головуючого - судді Бойко О.І.,

суддів Смаглюк Р.І.,
Мельниченка Ю.В.,

при секретарі Штупун О.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного суду Чернігівської області в м. Чернігові
апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 19 лютого 2008 року у справі за позовом комунального
підприємства /далі - КП/  „Новозаводське”
Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до комунального підприємства „Новозаводське” Чернігівської міської ради
про визнання права на користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и
в :

В
апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в первісному позові і про
задоволення її зустрічного позову, мотивуючи неправильним застосуванням судом
норм матеріального і процесуального права, з таких підстав.

В листопаді 2007 року КП „Новозаводське” звернулося до суду з позовом про
виселення відповідачки ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення з квартири
АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що в цій квартирі
були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Після зняття їх з реєстрації 31
жовтня 1991 року в ній не залишилося зареєстрованих осіб, але в квартиру
самовільно вселилася відповідачка ОСОБА_1, яка зареєстрована в приватизованій
квартирі АДРЕСА_2. Документів, що підтверджують її право на користування цим
жилим приміщенням, вона не має, на попередження ЖРЕД-3 не реагує, добровільно
звільнити квартиру відмовляється. Тому позивач просить виселити її без надання
іншого житла, допустити негайне виконання рішення суду і стягнути понесені
судові витрати.

В січня 2008 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом про
визнання за нею права користування спірною квартиною, мотивуючи тим, що з
жовтня 1991 року проживає в цій квартирі. Вселення відбулося з дозволу
начальника ЖЕК-3 і з цього часу вона сплачує всі комунальні послуги. В спірній
квартирі вона зробила ремонт, належним чином виконує зобов”язання по її
утриманню. За весь час проживання з 1991 року жодного разу не отримувала
повідомлень про те, що вона незаконно проживає в цій квартирі. Відповідачка
вважає, що користується квартирою на законних підставах, а саме: відповідно до
ст.395 ЦК України вказане право є речовим,
згідно зі ст. 401 ЦК України право користування чужим майном / сервітут/
може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб,
які не можуть бути забезпечені іншим способом. Факт постійного користування нею
цією квартирою підтвердять свідки, тому вона просить визнати за нею право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2008
року первісний позов задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Судом встановлено, що в спірній квартирі до 31 жовтня 1991 року було
зареєстровано подружжя ОСОБА_2. Після зняття їх з реєстрації в жовтні 1991 року
ОСОБА_1 без належних підстав, що підтверджено матеріалами справи і показаннями
свідків, вселилася в цю квартиру, ордер, як єдина підстава для вселення, їй не
видавався. Оскільки вселення в спірну квартиру відбулося без належного дозволу
і правових підстав, таке вселення є самоправним, тому відповідно до  ч. 1 ст. 109, ч. 3 ст. 116 ЖК України,
відповідачка підлягає виселенню з цієї квартири. При цьому судом враховано, що
відповідачка мала на праві особистої власності 1/2  квартири АДРЕСА_2, яку подарувала
в 2007 році матері, в 2008 році знялася з реєстраційного обліку за
цією адресою, за якою перебувала і на медичному обслуговуванні.

Довготривалість користування самоправно зайнятим жилим приміщенням, оплата
комунальних послуг не надає особі прав на це приміщення, тому що право
користування жилим приміщенням виникає на підставі договору найму житла,
укладеного на підставі ордера.

Посилання ОСОБА_1в зустрічному позові на набуття цього речового права
відповідно до ст. 401 ЦК України є безпідставним, оскільки це право вона не
набула ні за договором, ні за законом чи заповітом, нема підстав для його
встановлення за рішенням суду. При цьому суд врахував, що норми ЦК України
застосовуються тільки у разі, якщо розгляд спору не врегульований житловим
законодавством.

Тому суд задовольнив первісний позов і відмовив в задоволенні зустрічного
позову.

В
апеляційній скарзі відповідачка вважає вказане рішення незаконним з таких
підстав. Судом були порушені норми процесуального права, оскільки позивачем був
пропущений 3-річний строк позовної давності. Відповідно до п.4 ст. 267 ЦК
України  сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
На вказану обставину зверталася увага суду першої інстанції. Крім того, суд не
врахував роз”яснення Пленуму Верховного суду України в постанові № 2 від 12
квітня 1985 року, де п. 5 закріплено, що правила ЦК України про строки давності
застосовуються в позовах про визнання недійсним договору найму жилого
приміщення і виселення в зв”язку з цим.

Судом
встановлено, що вона з 31 жовтня 1991 року постійно проживає в спірній
квартирі, регулярно сплачує комунальні послуги, жодного разу не отримувала
повідомлень щодо самоправного зайняття квартири.

Посилання
суду на те, що вона мала право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, тому
позов підлягає задоволенню, є безпідставним. В наведеній постанові Пленуму
Верховного Суду України зазначено, що такий факт не є підставою для відмови у
визнанні за нею права на користування спірною квартирою.

Суд
не врахував, що вона є інвалідом, тривалий час користується цією квартирою.
Відповідно до рішення Конституційного Суду від 2 листопада 2004 року у справі
за № 1-33/2004 в Україні визнається і діє принцип верховенства права, це
означає, що розуміння права не дає підстав для ототожнення його з законом, який
може бути іноді несправедливим. Виходячи з вказаних засад, прийняте рішення не
відповідає цьому принципу.

Крім
того, в ЦК України 2004 року закріплена в ст. 344 норма щодо набувальної
давності. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень правила ст. 344
ЦК України поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи з наведеного, відповідачка
вважає, що вона має право користування спірною квартирою. Суд першої інстанції неправильним
застосуванням норм матеріального та процесуального права ухвалив незаконне
рішення тому вона просить його скасувати і постановити нове про відмову  в позові КП „Новозаводське” і про задоволення
її позову.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Суд
першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що, незалежно від часу
проживання в спірній квартирі, відповідачка не набула права на її користування.
Відповідно до вимог ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення до жилого
приміщення є ордер, виданий на підставі рішення виконкому місцевої ради.

Тривалість
проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі з жовтня 1991 року, що підтверджено
показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6/ л.с.104 - 113/, оплата нею
комунальних послуг / л.с. 31-81/, укладення договорів на надання цих послуг
/л.с.  29-30/, при відсутності законних
підстав для вселення, не дає відповідачці права на користування  самоправно зайнятою квартирою.

Відсутність
у ОСОБА_1 правових підстав на користування квартирою АДРЕСА_1,  свідчить про законність вимог КП
„Новозадське” про звільнення цієї квартири відповідачкою. Оскільки відповідачка,
маючи на праві особистої власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, в якій була
зареєстрована до 2008 року і якою розпорядилася на користь матері, в
добровільному порядку не звільнила самоправно зайняту квартиру, вона підлягає
виселенню з неї  в судовому порядку без
надання іншого житла відповідно до вимог ст.ст. 109, 116 ЖК України /л.с.3, 4,
97, 98/.

Такий
висновок суду відповідає закону і встановленим обставинам справи.

Доводи
апеляційної скарги щодо строку позовної давності є необґрунтованими. Посилання
на п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року
„Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України” стосується визнання недійсним договору житлового найму, який з
відповідачкою не укладався.

Інші
доводи апеляційної скарги щодо рішення Конституційного Суду  України від 2 листопада 2004 року та
застосування ст.344 ЦК України не дають підстав для її задоволення і не
обґрунтовують доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний
суд

у х в а л и в:

Апеляційну
скаргу відповідачки ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 19 лютого 2008 року відхилити.

Рішення
Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2008 року залишити
без змін.

Ухвала
набирає чинності негайно і може бути оскаржена до Верховного Суду України в
касаційному порядку протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий:
Судді: