Справа № 22ц-1481/2008
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач -  Лазоренко М.І.
і м е н е м       У к р а ї н и
А п е л я ц і й н и й   с у д
Чернігівської  області  у
головуючого  судді  -
суддів  -
Лазоренка М.І., Мамонової О.Є.
секретарі -  Пільгуй Н.В.,
-  заявника  ОСОБА_1, представника Деснянського  відділу
державної виконавчої  служби  Чернігівського  міського
управління  юстиції - ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши  у  відкритому  судовому
засіданні справу  за
апеляційною  скаргою   представника Деснянського відділу державної
виконавчої служби  Чернігівського
міського  управління юстиції ОСОБА_2 на
ухвалу  Деснянського районного суду м.
Чернігова  від 18 червня  2008 року  у справі за скаргою  ОСОБА_1на постанову державного виконавця
Деснянського відділу   ДВС   Чернігівського міського управління
юстиції  Таран  С.І. про закінчення виконавчого провадження,
В апеляційній скарзі представник Деснянського відділу  ДВС Чернігівського міського управління
юстиції просить скасувати ухвалу
Деснянського   районного суду м.
Деснянського  районного суду   від 18 червня  2008 року
скарга ОСОБА_1  задоволена,
постанови державного  виконавця
Деснянського  відділу ДВС Тарана
закінчення   виконавчого  провадження
від 03.12.2007 року  з
примусового  виконання  виконавчих листів  № 2-97, які видані  05.10.2007 року -  скасовані.
Апелянт вказує на те, що  ухвала суду першої інстанції є
необґрунтована,  що суд 1 інстанції
неповно з'ясував обставини  справи.
Рішення  суду  про
зобов'язання  ОСОБА_3 та ОСОБА_6 усунути
перешкоди щодо  спілкування  ОСОБА_1 з онуком  виконано фактично,  оскільки
10.11.2007 року, 17.11.2007 року, 01.12.2007 року при  виході
держвиконавця  на  місце
проживання  боржника дитина  відмовилась
спілкуватися та йти з ОСОБА_1, а
01.12.2007 року  від ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 отримані заяви, в яких
зазначається, що  вони  не
чинили  і не мають наміру  чинити
перешкоди   ОСОБА_1  у
спілкуванні з  малолітнім  онуком.
Про зазначене  державним  виконавцем складені відповідні  акти та
відповідно  до п. 8 ст. 37  Закону України  „Про
виконавче  провадження” 3 грудня
2007 року винесені  постанови про  закінчення
виконавчого  провадження за
виконавчими  листами.

Висновок
суду про  невиконання рішення  суду, до якого він  прийшов,
посилаючись на   покази  свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є безпідставним,
оскільки зазначені  свідки  жодного
разу  не  були
присутніми  при  проведенні
виконавчих  дій.

Крім
того,    апелянт зазначає, що  скаржником
- ОСОБА_1  пропущено встановлений  законом 10 денний  строк
для  оскарження  постанови
про  закінчення  виконавчого
провадження, оскільки
наведену  постанову  вона
отримала  07.12.2007 року , а
скарга датована  27.12.2007 року.

Також,
на думку апелянта,  у мотивувальній
частині   ухвали  відсутнє посилання  на
норму  закону на  підставі
якої   вирішена
справа.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення  сторін, дослідивши матеріали справи,
апеляційний  суд  приходить до
висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала  суду скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи
скаргу ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду не були
виконані і не виконуються,  що боржниками
не були усунуті перешкоди в спілкуванні скаржника з дитиною і це  підтверджується показами свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний  суд
погодитись не може, оскільки він не
ґрунтується на  матеріалах справи та  вимогах закону.

Відповідно  до  рішення апеляційного суду Чернігівської
області від 27 липня 2007 року,  ОСОБА_6,
та  ОСОБА_3 зобов'язано  усунути перешкоди  щодо спілкування  ОСОБА_1з онуком  ОСОБА_9згідно
з рішенням апеляційного  суду  Чернігівської
області  від  28.10. 2005 року.

15 жовтня 2007 року державним
виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського
міського управління юстиції      Таран
С.І. винесено відповідні постанови про відкриття виконавчого провадження за
виконавчими листами від  05 жовтня 2007
року.

Відповідно до ст.ст.  24, 76 Закону   України „Про виконавче провадження”
державний виконавець визначив боржникам
строк  для  добровільного
виконання  рішення  суду та неодноразово  виходив до їх місця  проживання. 10.11.2007 року, 17.11.2007 року
та 01.12.2007 року у присутності
ОСОБА_1    боржниками, у   визначений
час,  була надана  можливість
ОСОБА_1 спілкуватись  з
онуком  ОСОБА_9, проте останній      відмовився   спілкуватися та йти з ОСОБА_1. Наведене  підтверджується  відповідними
актами  державного виконавця  та
поясненнями  ОСОБА_1.

Оскільки  ОСОБА_6, та
ОСОБА_3.  не чинили перешкод  у
спілкуванні   ОСОБА_1. з  онуком ОСОБА_9, а  дитина
сама  відмовилась спілкуватись зі
своєю бабусею, державний  виконавець  обґрунтовано
прийшов  до  висновку
про  усунення  з боку ОСОБА_6, та  ОСОБА_3
перешкод ОСОБА_1  у її спілкуванні  з дитиною, а також про  закінчення
виконавчого  провадження   і
відповідно до  п. 8 ст. 37 Закону
України „Про виконавче провадження”, який передбачає, що виконавче провадження
підлягає закінченню у випадках фактичного повного виконання рішення згідно з
виконавчим документом,  03.12.2007
року  виніс постанови   про
закінчення   виконавчого  провадження
з примусового  виконання  виконавчих листів   № 2-97 від
05.10.2007 року.

Посилання  суду  1 інстанції на   покази
свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як
на доказ невиконання рішення
суду  є безпідставним, оскільки,
відповідно до   технічного  запису
судового засідання  зазначені
свідки  у листопаді  та грудні
2007 року  не  були
присутні  при  проведенні виконавчих дій з  виконання
рішення  суду.

Доводи ОСОБА_1,  що з боку ОСОБА_3
та  ОСОБА_6 чинився психологічний тиск на
дитину судом не можуть бути взяті  до  уваги, оскільки такі твердження скаржника не
підтверджені жодними доказами ,  а
відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Також  апеляційним  судом не
можуть бути  взяті  до
уваги  доводи  ОСОБА_1, що у зв'язку з відмовою онука  з нею спілкуватись,  рішення
суду  від 27.07.2007 року   є не виконаним і, що державний  виконавець, не  мав
права  виносити  постанову
про закінчення   виконавчого  провадження
до  досягнення  онуком
повноліття, оскільки  державним  виконавцем
виконувалось  рішення  суду
тільки  про  усунення
перешкод  у  спілкуванні
з дитиною, які з боку ОСОБА_6 та ОСОБА_3 усунуті,  а не
про  передачу  дитини,
доводи щодо  неможливості  закінчення
виконавчого  провадження до  досягнення
онуком  повноліття   не
ґрунтуються   на  вимогах
Закону   України „Про виконавче
провадження”.

На  підставі
викладеного апеляційний суд дійшов
висновку, що державний виконавець виконав рішення суду в обсязі його
резолютивної частини, діяв в межах своїх повноважень і відсутні підстави для
скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Оскільки     висновок суду 1 інстанції   не відповідає  встановленим обставинам  справи,
ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про
відмову  у задоволенні скарги.

Керуючись п. 8 Закону України
„Про виконавче провадження” 303, 307, 312, 313 - 315, 317, 319, 325,
385-387  ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Деснянського відділу державної
виконавчої служби  Чернігівського
міського  управління юстиції ОСОБА_2- задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м.
Чернігова  від 18 червня  2008 року - скасувати.

В задоволенні скарги ОСОБА_1на
постанову державного виконавця Деснянського відділ державної виконавчої
служби    Чернігівського міського
управління юстиції  Тарана  С.І. про закінчення виконавчого провадження відмовити.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України в
касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: