У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 лютого 2008 року                                                                    м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого     Гнатенка А.В.,

суддів:              Барсукової В.М.,
Гуменюка В.І.,

Григор'євої Л.І. ,
Косенка В.Й., -

розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до відкритого акціонерного товариства “Бавовнянка”,
товариства з обмеженою відповідальністю “Бавовнянка-житло”, товариства з
обмеженою відповідальністю “Стабіл-Груп”, регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву (далі - РВ ФДМУ по м. Києву), треті особи:
прокуратура Печерського району
м. Києва,  Фонд державного майна
України, Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності
на об'єкти
нерухомого майна, про визнання договорів та наказу недійсними,

в
с т а н о в и л а:

У червні 2005 року позивачі,
звернувшись до суду з указаним позовом, зазначали, що вони проживають у
гуртожитку по АДРЕСА_1 понад 15-20 років. Згідно з планом приватизації майна
орендного підприємства “Бавовнянка” 22 серпня 1995 року між РВ ФДМУ по м. Києву та організацією орендарів Київського
орендного підприємства “Бавовнянка” було укладено договір купівлі-продажу
державного майна, до складу якого включений і спірний гуртожиток. ВАТ
“Бавовнянка” створено в процесі приватизації. 26 травня 2004 року між ВАТ
“Бавовнянка” та ТОВ “Бавовнянка-житло” укладено договір купівлі-продажу частини
будинку № 67/7 (літ. А площею 2205,60 кв. м) по АДРЕСА_1, а 29 квітня 2005 року ТОВ “Бавовнянка-житло” продало
зазначену частину будинку ТОВ “Стабіл-Груп”.

Вважають, що ці угоди
укладались із порушенням вимог чинного законодавства, порушено їхнє переважне право на купівлю, у договорах безпідставно зазначено, що продаються
нежитлові приміщення, хоча насправді вони в них мешкають.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати
недійсними договори купівлі-продажу спірного гуртожитку, а також наказ РВ ФДМУ
по м. Києву № 157-Пр від 12 лютого 1995 року в частині включення в
приватизаційне майно житлових приміщень гуртожитку, оскільки приватизація
житлового фонду юридичними особами не передбачена.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Печерського
районного суду м. Києва від
22 листопада 2006 року, залишеним без змін ухвалою  апеляційного суду              м. Києва від 20 червня 2007 року,
позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу частини будинку № 67/7 (літ. А
площею 2205,60 кв. м) по АДРЕСА_1, укладений 26 травня 2004 року між ВАТ “Бавовнянка” та
ТОВ “Бавовнянка-житло”. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу частини будинку № 67/7 (літ. А площею 2205,60 кв м) по АДРЕСА_1,
укладений 29 квітня 2005 року між ТОВ “Бавовнянка-житло” та ТОВ “Стабіл-Груп”.
Визнано право власності на частину будинку АДРЕСА_1 за ВАТ “Бавовнянка”. Стягнуто з ВАТ “Бавовнянка” на
користь ТОВ “Бавовнянка-житло” 180 тис. грн.
Стягнуто з  ТОВ “Бавовнянка-житло” на
користь ТОВ “Стабіл-Груп” 5 075 250 грн. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційних скаргах ТОВ
“Фортуна-банк” та ТОВ “Стабіл-Груп”  просять указані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, і
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги ТОВ “Фортуна-банк”
та ТОВ “Стабіл-Груп”  підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи частково позов, суд першої
інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірними договорами порушено  переважне право позивачів перед іншими
особами на придбання житла, вони позбавлені комунальних послуг і можливості отримувати довідки за формою            № 3.

Проте з таким висновком суду погодитися не
можна.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від             28 квітня 1978 року № 3 “Про
судову практику в справах про визнання угод недійсними” передбачено, що угода  може
бути  визнана  недійсною
лише  з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних
наслідків.

Як убачається з
протоколу позачергових загальних зборів ВАТ “Бавовнянка” від 16 вересня 2003
року, які проведені відповідно до статуту товариства, акціонерами прийнято
рішення про продаж спірного гуртожитку та розселення його мешканців. Законність
цього рішення сторонами не оспорюється.

Договори купівлі-продажу спірного
гуртожитку від 26 травня 2004 року між ВАТ “Бавовнянка” і ТОВ
“Бавовнянка-житло”  та від 29 квітня 2005
року між  ТОВ “Бавовнянка-житло”  і ТОВ “Стабіл-Груп” укладені головами
товариств у межах їх повноважень на підставі статутів та вимог чинного законодавства
України. Спору між сторонами цих угод щодо їх дійсності не існує.

Згідно зі спірними договорами
предметом купівлі-продажу були нежитлові приміщення гуртожитку в будинку № 67/7 (літ. А площею 2205,60 кв м)
по АДРЕСА_1.

Проте суди як першої, так і
апеляційної інстанцій, задовольняючи частково позов, у порушення вимог ст. 213
ЦПК України не врахували, що хоча позивачі і є акціонерами ВАТ “Бавовнянка” та
мешканцями спірного гуртожитку, однак не належать до тих суб'єктів, які мають
право ставити питання про визнання договорів купівлі-продажу нежитлових
приміщень гуртожитку недійсними в цілому, оскільки є наймачами лише окремих
житлових кімнат у ньому.

Також при ухваленні рішень суди не
врахували договір про надання кредитної лінії № 04К-КЛ/М/79 від 29 квітня 2005
року та договір іпотеки від 29 квітня 2005 року, укладені між ТОВ
“Фортуна-банк” і ТОВ “Стабіл-Груп”.

З доданої до касаційної скарги ТОВ
“Фортуна-банк” копії договору іпотеки від 29 квітня 2005 року вбачається, що
для забезпечення умов та зобов'язань за договором про надання кредитної лінії ТОВ “Стабіл-Груп” передало в іпотеку ТОВ “Фортуна-банк” нежитлові
приміщення гуртожитку в будинку № 67/7
(літ. А площею 2205,60 кв м) по АДРЕСА_1. Відповідно до п. 3.4.2 договору іпотеки
іпотекодержатель має право у разі невиконання іпотекодавцем зобов'язань за основним договором
(договором про надання кредитної лінії) задовольнити свої вимоги за рахунок
предмета іпотеки шляхом його реалізації. Однак ТОВ «Фортуна-банк» не було
залучено до участі у справі.

Крім того, судами не була
досліджена угода про внесення змін до договору купівлі-продажу нежилих
приміщень гуртожитку від 25 травня 2005 року, укладена між ТОВ “Бавовнянка-житло” та ТОВ “Стабіл-Груп”, згідно з умовами якої
сторони домовились доповнити пункт 4.1 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень гуртожитку від 29 квітня 2005 року підпунктом
4.1.5, який визначає, що продавець зобов'язаний
відповідно до чинного законодавства України здійснити повне розселення всіх
осіб, які на день укладення цієї угоди постійно проживають у будівлі гуртожитку, шляхом надання їм
інших приміщень, або вирішити питання забезпечення таких осіб коштами з метою
подальшого придбання ними житла (т. 2 а.с.129).

Оскільки порушення судом норм
матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення
справи, постановлені судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у
х в а л и л а :

Касаційні скарги товариства з
обмеженою відповідальністю “Фортуна-банк” та товариства з обмеженою
відповідальністю “Стабіл-Груп” задовольнити.

Рішення Печерського районного суду
м. Києва від 22 листопада 2006 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2007 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                           А.В. Гнатенко

Судді:                                                                   В.М. Барсукова

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Й. Косенко