Справа № 2-59/2008 р.
№2-1152/2007р.
ТАТАРБУНАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2008 року Татарбунарський районний
суд Одеської області у складі:

головуючого - судді                        Чебан А.П.

при секретарі                              Білик М.Н.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, АП
«Татарбунарагрошляхбуд» про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, АП «Татарбунарагрошляхбуд»
про стягнення  матеріальної шкоди в сумі
2200 грн. та моральної шкоди в сумі 1600 грн., посилаючись на слідуючі
обставини.

18 травня 2001 року він уклав договір оренди транспортного засобу -
автобусу ПАЗ-672 держномер НОМЕР_1, 1982 року випуску, з автотранспортним
підприємством «Татарбунарагрошляхбуд». 15 вересня 2003 року на загальних зборах
робітників підприємства було вирішено продати автобус  ПАЗ-672 держномер НОМЕР_1, 1982 року випуску.
Між ним та керівником підприємства було укладено усний договір купівлі-продажу
спірного автобуса за ціною 2200 грн.
09.06.2003 року він сплатив за вказаний автобус аванс у розмірі 500 грн.
19.12.2003 року ним було сплачено остаточну суму за автобус в розмірі 1700 грн.
Для оформлення належним чином договору купівлі-продажу спірного автобуса його
необхідно було зняти з обліку в ДАІ, що повинно було зробити підприємство, але
зважаючи на відсутність коштів на ці цілі, керівництво відкладало ці дії.
Автобус він забрав до себе додому та сплачував за нього податок на транспорт з
2003 року по 2005 рік. В цьому році представники АП «Татарбунарагрошляхбуд» без
його відома буксиром забрали автобус
ПАЗ-672 держномер НОМЕР_1, 1982 року випуску, який він зберігав у дворі
сусіднього будинку. Автобус фактично належав йому, та своїми протиправними
діями представники АП «Татарбунарагрошляхбуд» позбавили його власності, чим
порушили його права, у зв'язку з  чим він
просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду 2200 грн. - суму сплати за
автобус та 1600 грн. моральної шкоди, яка виражалась в тому, що своїми діями
відповідачі  позбавили його власності,
заробітку.

У судовому засіданні позивач змінив свої вимоги, просив стягнути суму
матеріальної шкоди в розмірі 2200 грн., від претензій щодо стягнення моральної
шкоди з відповідачів відмовився.

Представник АП «Татарбунарагрошляхбуд» позов не визнала, пояснила, що
автобус ПАЗ-672 держномер НОМЕР_1, 1982 року випуску, належить підприємству,
документів, які б підтверджували правомірність володіння ним позивачем немає,
тому, за вказівкою керівника підприємства ОСОБА_2 в 2007 році автобус ПАЗ-672
держномер НОМЕР_1, 1982 року випуску, який знаходився у дворі сусіднього
будинку позивача, було відбуксировано на підприємство. Згідно розрахунків
бухгалтерії підприємства фактично позивач не сплачував за оренду автобуса в 2001
та 2002 році, та сума, яку, як стверджує позивач, ним сплачена за рахунок
придбання автобуса була зарахована в рахунок погашення заборгованості ним перед
підприємством. Крім того, за вказівками податкової інспекції після спливу
строку трирічної давності з моменту сплати коштів позивачем з рахунку
бухгалтерії підприємства вказані кошти, як сплачені так і заборговані
позивачем, були списані.

ОСОБА_1 позов не визнав, пояснив, що дійсно, з попереднім керівництвом
підприємства позивач укладав угоди оренди автобуса ПАЗ-672 держномер НОМЕР_1,
1982 року випуску. Приступивши до роботи, відповідач провів ревізію  наявного транспорту в підприємстві та виявив
відсутність автобусу ПАЗ-672 держномер НОМЕР_1, 1982 року випуску. Він
дізнався, що вказаний автобус знаходиться у позивача та неодноразово нагадував
йому про необхідність переоформити транспорт належним чином, на що позивач
взагалі не реагував. Оскільки наявність транспортного засобу на балансі
підприємства вимагало від підприємства додаткових витрат на сплату податків та
зборів, він був вимушений забрати його у позивача та розпорядитись за власним
розсудом. Правових підстав вважати, що автобус належить позивачеві немає, тому
в задоволені позову необхідно відмовити.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Як вбачається з договорів оренди транспортного засобу (а.с.     ), 18.05.2001 року та 01.02.2002 року між

АП
«Татарбунарагрошляхбуд»  та позивачем
укладено договір, згідно якого підприємство передало в оренду Іщенко О.І.
автобус ПАЗ-672 держномер НОМЕР_1, 1982 року випуску, термін дії останнього
договору 01.02.2003 року.

З виписки з рішення загальних зборів №3 від
15.09.2003 року вбачається, що зборами вирішено реалізувати автобус ПАЗ-672
держномер НОМЕР_1, 1982 року випуску. (а.с.
)

Згідно технічної документації на автобус
ПАЗ-672 держномер НОМЕР_1, 1982 року випуску власником транспортного засобу є
Арцизьке АТП-15132 (а.с.   ).

З квитанцій  №117 та 48 (а.с.    )
вбачається, що 19.12.2003 року та 09.06.2003 року ОСОБА_1 сплатив відповідно
1700 та 500 грн. авансових платежів.

Квитанціями (а.с.   ) від 24.12.2004
року та 18.02.2005 року  підтверджується
факт сплати ОСОБА_1 податку за транспорт, але не вказано тип транспортного
засобу, за який сплачено податок.

Бухгалтерською розноскою (а.с.     )
підтверджується розрахування позивачем за оренду транспортного засобу.

Згідно листів та повідомлень (а.с.
), судом встановлено, що позивач неодноразово попереджався керівництвом
підприємства про необхідність вирішення питання щодо оформлення автобуса
належним чином.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі особо., яка її завдала.

Ст.1167 ЦК України регулює підстави відповідальності за завдану моральну
шкоду фізичній  або юридичній особі
неправомірними діями  чи бездіяльністю
особи яка її завдала.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які
повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів,
які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації…

У письмовій формі правочини, відповідно до ст. 208 ЦК України вчинюються
між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою
ст. 206 цього Кодексу.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна
сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися
від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України забов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов за вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або
інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання , відповідно до
вимог ст. 610 ЦК України , є його невиконання або виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/.

Ст.611 ЦК України регулює правові наслідки
порушення зобов'язання, згідно яких у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені договором або законом…

В
ст. 623 ЦК України передбачено відшкодування збитків, завданих порушенням
зобов'язанням.

В судовому засіданні встановлено, що згідно
усного договору купівлі - продажу між позивачем та керівником АП
«Татарбунарагрошляхбуд» , укладеного в 2003 році, за поясненнями позивача,
підприємство зобов'язалось продати позивачеві автобус ПАЗ-672 держномер
НОМЕР_1, 1982 року випуску. В червні та грудні 2003 року позивачем сплачено
аванс за автобус в розмірі 1700 грн та 500 грн. З квитанцій про сплату
авансових платежів не вбачається згідно якого договору внесені вказані суми, за
який автобус, оскільки рішення про продаж автобуса загальними зборами
приймалось у вересні цього ж року, а перший внесок сплачений позивачем раніше,
тобто у червні 2003 року.

Зважаючи на усну домовленість з колишнім
керівником підприємства, позивач забрав до себе додому спірний автобус, який
зберігався в сусідньому дворі його будинку.
Оскільки позивачем не було укладено договір купівлі - продажу спірного
автомобіля належним чином,  за думкою
відповідачів з вини позивача, в 2005 році автобус був правомірно вилучений від
позивача, тобто фактично домовленість про продаж автобуса реалізована не була.
За думкою суду, позивач може ставити питання щодо повернення коштів, сплачених
ним за купівлю автобуса у зв'язку з невиконанням умов договору купівлі
-продажу, а не про відшкодування шкоди за недоговірними зобов'язаннями.

Судом встановлено, що позивач та
відповідач  перебували в договірних
правовідносинах, що підтверджується поясненнями сторін та матеріалами справи,
тому суд вважає, що дані правовідносини мають регулюватися Підрозділом 1
Розділу 111 ЦК України, а не Главою 82 ЦК України, яка регулює відшкодування
шкоди за недоговірними зобов'язаннями.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,
в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Зважаючи на пред'явлені позивачем вимоги, суд не вбачає правових підстав
для відшкодування шкоди відповідно до ст.ст. 1166,1167 ЦК України, та вважає,
що в задоволенні позову, в даному випадку, необхідно відмовити.

Керуючись ст.206,208,509,526,610,611,623
ЦК України, ст.ст.11, 58-60, 213, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, АП «Татарбунарагрошляхбуд»
про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського
апеляційного суду через Татарбунарський районний суд шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням
після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до
апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя