Справа № 22ц- 941                               Головуючий у 1
Доповідач - Хромець Н.С.
24 липня   2008 року апеляційний суд Чернігівської області у складі:
Головуючого - судді
Суддів - Демченко Л.М.,
При секретарі - Зіньковець
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3
Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Чернігові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми завдатку та відшкодування моральної шкоди,
У січні 2008 р. ОСОБА_1 завив позов про стягнення з ОСОБА_2 суми завдатку у
заявлених вимог позивач посилався на наявність договору про завдаток,
укладеного між сторонами 02 лютого 2002 року, згідно з яким відповідачка
зобов'язалась продати позивачеві квартиру АДРЕСА_1 і отримала завдаток в
рахунок продажу цієї квартири у сумі 3870 грн., який не виконано з вини
відповідачки. Крім стягнення на його користь подвійної суми завдатку, позивач
грн. на відшкодування збитків, заподіяних йому внаслідок невиконання
відповідачкою зобов'язання продати зазначену вище квартиру. Розмір збитків
позивач визначає різницею між ціною квартири станом на 02 лютого 2002 р. і
відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1167 ЦК України.
Рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 08 квітня 2008 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково, на
його користь з відповідачки стягнуто суму завдатку у подвійному розмірі, що
становить 7560 грн. та 200 грн. на відшкодування  моральної шкоди.

На рішення суду першої інстанції
подані апеляційні скарги позивачем і відповідачем.

Позивач в апеляційній скарзі
просить змінити рішення місцевого суду шляхом задоволення його позовних вимог у
повному обсязі.  На думку позивача, суд
не врахував положення ст.ст. 22, 571 ЦК України і допустив порушення норм ст.
215 ЦПК України, оскільки не вказав у рішенні в чому саме полягає неналежність
і недопустимість доказів, наданих суду позивачем на підтвердження наявності і
розміру збитків, заподіяних невиконанням відповідачкою свого обов'язку. Позивач
також посилається на невмотивованість рішення суду в частині вирішення позовних
вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідачка у своїй апеляційній
скарзі просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у
позові ОСОБА_1 відмовити. Відповідачка вважає рішення суду незаконним і вказує
на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги  доводи про відсутність її вини у невиконанні
зобов'язання продати квартиру позивачеві. Крім того, відповідачка наполягає на
тому, що отримана нею сума не є завдатком, оскільки на час укладення договору
про завдаток договір купівлі-продажу не був укладений, а відповідно до
визначення завдатку, даного у ч.1 ст. 195 ЦК України, у редакції чинній на 2
лютого 2002 року, видана в такому випадку грошова сума завдатком не визнається.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 обґрунтована і підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України у зв'язку з неправильним
застосуванням судом норм матеріального права. Апеляційна скарга ОСОБА_1
задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення з відповідача суми завдатку у подвійному розмірі, суд послався на ч.2
ст. 571 ЦК України. Зазначена норма закону судом застосована невірно. Згідно з
ч.1 ст. 195 ЦК України в редакції 1963 р., яка була чинною на час виникнення
правовідносин між сторонами у даній справі, завдатком визнається грошова сума,
що видається однією із сторін в рахунок належних з неї за договором платежів
другій стороні в підтвердження укладення договору і в забезпечення його
виконання. Таке ж визначення поняття „завдаток” дане і в ч.1 ст. 570 ЦК України
в редакції 2003 р.

Відповідно до ч.2 ст. 195 ЦК
України в редакції 1963 р. і ч. 1 ст. 571 ЦК України 2003 р.,  грошова сума, що видається однією з
договірних сторін у рахунок належних з неї за договором платежів другій стороні
на підтвердження укладення договору й забезпечення його виконання (завдаток),
залишається у другої сторони, якщо укладений договір не був виконаний з вини
сторони, що дала завдаток. Коли ж відповідальною за невиконання укладеного
договору є сторона, яка одержала завдаток, вона повинна повернути його другій
стороні в подвійному розмірі.

Правила
про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї
подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було
укладено договір, але він не виконується з вини якоїсь із сторін. У тих
випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не
оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому
розмірі, в якому вони давались. У даному випадку судом не встановлено факту
укладення договору купівлі-продажу, тому висновок суду про те, що одержані
стороною за „Договором про завдаток” від 02 лютого 2002 р. гроші є завдатком,
який належить повернути позивачеві у подвійному розмірі у разі відмови
відповідача від виконання угоди, є помилковим.

Крім того, судом першої інстанції не
враховано, що на час укладення сторонами „Договору про завдаток” від 02 лютого
2002 р. відповідач ОСОБА_2 не мала права власності на майно щодо якого сторони
домовились укласти договір купівлі-продажу і, відповідно, не мала права
розпорядження цим майном та укладення щодо нього будь-яких угод, в тому числі і
отримувати завдаток. Про ці обставини обом сторонам було достовірно відомо, що
підтверджується змістом пункту 1 „Договору про завдаток” (а.с. 8).

Таким чином,  встановлено, що сума, сплачена позивачем
відповідачці 2 лютого 2008 р. не є завдатком, а тому відсутні підставі для
стягнення з відповідачки подвійної суми. Позов ОСОБА_1 в цій частині підлягає
частковому задоволенню, а саме стягненням на його користь з відповідачки суми,
отриманої останньою за договором від 2 лютого 2002 р., тобто 3780 грн.

Задовольняючи частково вимоги позивача
про відшкодування моральної шкоди, суд послався на те, що така шкода завдана
позивачеві тими негативними наслідками морального характеру, на які він
(позивач) посилається. При цьому суд не послався на норми матеріального права,
якими передбачене відшкодування моральної шкоди у зв'язку з правовідносинами,
що  виникли між сторонами по даній
справі. Відповідно до ст. 611 ЦК України,
у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені
договором або законом. Частиною 2 ст. 570 ЦК України, яку належить
застосовувати для вирішення даного спору, можливість відшкодування моральної
шкоди не передбачена. Договором, який був укладений між сторонами, також не
передбачено обов'язку відповідачки відшкодувати моральну шкоду.

Оскільки встановлено, що передана
позивачем відповідачці за договором від 02 лютого 2002 р. сума не є завдатком,
ч. 2 ст. 571 ЦК України  застосована
бути  не може, а тому вимоги позивача про
відшкодування збитків задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309
п.4, 316 ЦПК України, ст. 570 ЦК України, апеляційний суд

в и р
і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 08 квітня 2008 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 3780 (три тисячі сімсот вісімдесят) грн. та 30 (тридцять) грн. у
повернення судових витрат, а всього 3810 (три тисячі вісімсот десять) грн.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування збитків і моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 51 грн.
судового збору на користь держави.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду України у
касаційному порядку протягом двох місяців.

Головуючий:
Судді: