Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 червня 2008 року                                                 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області  в складі:

головуючого-судді:
Попович С. С.

секретаря:                          Черкес У.О.

сторін та представників сторін :
позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті
Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно з
яким позивач просить стягнути  з
відповідача 3331 гривень у відшкодування матеріальної шкоди заподіяної
внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за пошкодження автомобіля та у зв'язку
з цим же 10000 гривень у відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свою позицію
по суті спору тим, що 30 вересня 2007 року на Калуському шосе автомобіль, яким
керував ОСОБА_2 зіткнувся з автомобілем ВАЗ 21009, д.н.з. НОМЕР_1 яким керував
позивач і постановою судді Івано-Франківського міського суду від 22 вересня
2007 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення по
факту зіткнення з автомобілем ВАЗ 21009, д.н.з. НОМЕР_2 і накладено
адміністративне стягнення у вигляді штрафу, тим самим визнано його винним у
дорожньо-транспортній пригоді , -

встановив:

Відповідач позову не визнав та
по суті спору вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з того, що
позивач не є власником пошкодженого автомобіля, що позивач не надав суду
довідки державтоінспекції про те які пошкодження отримав його автомобіль під
час дорожньо-транспортної пригоди, не обгрунутував вимог в частині стягнення
моральної шкоди, що він не згіден з постановою судді котрою його визнано винним
у порушенні Правил дорожнього руху.

Вислухавши
сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов слід задовольнити
частково виходячи з наступного.

Обидві
сторони визнали той факт, що 30 вересня 2007 року мала місце
дорожньо-транспортна пригода в ході якої відбулось зіткнення автомобілів якими
керували сторони по справі. Той факт, якого не визнає відповідач, хто є винним
у порушенні Правил дорожнього руху, в тій пригоді, підтверджується постановою
судді Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2007 року, яка також
підтверджує факт ДТП і з якої вбачається, що відповідач, керуючи автомобілем
ВАЗ 2108, порушив Правила дорожнього руху, зокрема п. 16.6 Правил..., за що був
визнаний винним у вчиненні адмінправопорушення передбаченого ст. 124 КпАП
України і на нього було накладено штраф ( а.с. 6 ). А ст. 61 ч. 4 ЦПК України
передбачає, що постанова суду у справі про адмінправопорушення є обов”язковою
для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно
якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці події та чи вчинені
вони цією особою. Тобто, вказана постанова судді має преюдиційне значення при
вирішенні даного спору і нічого іншого не треба досліджувати для того щоб
визначитись хто є винуватцем у вказаній вище дорожньо-транспортній пригоді.
Відповідач, отримавши копію цієї постанови разом з копією позовної заяви, не
оскаржиував її, що і сам визнав. Тому його позиція про те, що він не є
винуватцем дорожньо-транспортної пригоди не відповідає дійсним обставинам
справи.

Позивач
надав суду висновок спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження від
24 жовтня 2007 року який підтверджує, що матеріальний збиток спричинений
автомобілю ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_2 ( яким керував за дорученням
позивач ) внаслідок його пошкодження під час ДТП складає 3331 гривень ( а.с.
9-24, 42-52 ).

В
останньому судовому засіданні позивач надав суду і довідку відділу ДАІ в якій
зазначено, що 30 вересня 2007 року під час дорожньо-транспортної пригоди з
автомобілем яким він керував такі деталі кузова отримали механічні ушкодження :
ліві передні та задні двері, ліве переднє крило ( а.с. 68 ). Тому твердження
відповідача про вказане ним вище теж не відповідають дійсності, а лише той
факт, що така довідка не була подана з позовною заявою не може мати
вирішального значення при вирішенні спору по суті. В ході слухання справи це упущення
було усунуто.

Дійсно
у довідці не вказано про те, що механічні ушкодження отримала передня ліва
автошина. Оскільки нічим іншим факт ушкодження шини не підтверджується, то суд
вважає, що вартість автошини та її установлення слід виключити з суми, що
підлягає до відшкодування. Таким чином до відшкодування підлягає сума 3046
гривень 12 коп.. В той же час по тексту висновку спеціаліста вказується, що до
відшкодування враховано також і вартість вказівника повороту бокового, його
заміна, ремонт лонжерону переднього лівого. У довідці ВДАІ про ці дефекти теж
нічого не вказується. Проте на фотографіях ушкодженого автомобіля чітко видно,
що при дорожньо-транспортній пригоді було ушкоджено і показник повороту і була
необхідність при такому ушкодженні і в ремонті лонжерону ( а.с. 48-50 ). Такого
не заперечив і сам відповідач. Тому суми у відшкодування цих дефектів суд
вважає за необхідне включити в розмір відшкодування завданого під час ДТП.

Копія
довіреності на право керування транспортним засобом від 01 вересня 2005 року (
а.с. 7, 40 ) та копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ( а.с. 5,
42 ) підтверджують, що власником пошкодженого автомобіля є ОСОБА_3., а позивач
керує та розпоряджається цим автомобілем і має в тому числі і право подавати
відповідні заяви при спричиненні транспортному засобу  шкоди в результаті ДТП, одержувати за таке
кошти.

Копія
довіреності виданої ОСОБА_4. 01 вересня 2005 року підтверджує, що відповідач на
підставі цієї довіреності керував транспортним засобом котрим було спричинено
шкоду автомобіляю котрим керуваів позивач ( а.с. 4 ).

Ст.
22 Цивільного Кодексу України передбачає, що особа, якій завдано збитків в
результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До
збитків включаються в тому числі втрати, яких особа зазнала у зв”язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить
зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки ). Збитки
відшкодовуються в повному обсязі. Ст. 1166 Цивільного Кодексу України
передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної чи
юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала.
Відповідно до ст. 1187 Цивільного Кодексу України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується особою яка на відповідній правовій
підставі ( право власності, договір підряду, оренди тощо, в тому числі і
довіреності ) володіє транспортним засобом. У ст. 1192 Цивільного Кодексу
України зазначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого
може зобов”язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або
відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості
втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Як
роз”яснив Верховний Суд України у п. 4 Постанови Пленуму № 6 від 27 березня
1992 року ( з послідуючитми змінами та доповненнями ) “Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” під володільцем
джерела підвищеної небезпеки ( яка як несе відповідальність за вчинене так і
має проаво на відшкодування заподіяної шкоди ) розуміється юридична особа або
громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу
права власності, повного господарського відання або з інших підстав ( договору
оренди, довіреності тощо ). Не вважається володільцем джерела підвищеної
небезпеки особа яка керує транспортним засобом в силу трудових відносин. Тому,
відповідно, позивач хоч і не є власником пошкодженого автомобіля, але як такий,
що керує автомобілем на підставі довіреності, вправі ставити вимогу про
стягнення у його користь заподіяної шкоди.

Ст.
1167 Цивільного Кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній
особі неправомірними діями відшкодовується особою, що її завдала, за наявності
її вини.

Визначаючись
у питанні стягнення моральної шкоди з відповідача у користь позивача суд
враховує те, що сам позивач в ході слухання справи пояснив, що інших доказів
крім тих які надав, не має і що в основі важає, що моральна шкода спричинена
йому саме фактом ДТП, його наслідками, неможливістю користуватись автомобілем,
стражданнями у зв”язку з цим. А ці обставини знайшли належне підтвердження
дослідженими судом доказами. І суд приходить до висновку про те, що дійсно сам
по собі факт ДТП внаслідок якого позивач протягом тривалого часу не мав
можливості користуватись автомобілем за призначенням, змушений був споглядати
на ушкоджений автомобіль, а відповідач при цьому не бажав відшкодувати
заподіяну матеріальну шкоду, призвів до моральних страждань позивача у зв”язку
з чим у його користь слід стягнути у відшкодування моральної шкоди з
врахуванням фактичних обставин по справі 3000 гривень, що є приблизно
співрозмірним спричиненій матеріальній шкоді, а у відшкодування решти суми слід
відмовити.

Аналіз
досліджених судом доказів дає в сукупності підстави прийти до висновку про те,
що позивач, котрий керував автомобілем на законних підставах, вправі отримати
від відповідача, що керу4вав іншим транспортним засобом як джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодування вказаних грошових сум виходячи з того, що відповідач є
винним у спричиненні такої шкоди,  факт
ДТП сторони  не заперечують, вина відповідача
підтверджується вказаною вище постановою судді, а вартість збитків висновком
спеціаліста. Відповідач висновок експерта не спростовував ніякими іншими
доказами.

На підставі викладеного, ст.ст.
3.4,10,11,57-61 ЦПК України, ст.ст. 22,1166,1167,1187,1192 Цивільного Кодексу
України, керуючись ст.ст. 208-218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути
з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди заподіяної
внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 30 вересня 2007 року,
3046 гривень 12 копійок та у відшкодування моральної шкоди у зв”язку з цим же
3000 гривень. У стягненні решти суми у відшкодування моральної та матеріальної
шкоди - відмовити.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської
області може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення,
апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження через суд першої інстанції. Рішення набирає законної
сили після закінчення строку подачі заяви на апеляційне оскарження, якщо заяву
про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання заяви про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, рішення суду набирає
законної сили після закінчення цього строку.

Суддя:
Попович С. С.

Копія вірна