У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

30  січня
2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка
А.В.,   Пшонки М.П.,  Лященко Н.П.,                                 Прокопчука
Ю.В., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України про визнання трудового договору від 3
грудня 2002
року таким, що укладений на невизначений строк, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,  за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 травня 2006 року та ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду м. Києва від 6 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Міністерства
юстиції України, в якому просив визнати недійсними трудові договори, укладені 3
грудня             2002 року, 17 грудня
2003 року та 6 грудня 2004 року між ним і відповідачем, у частині застосування
такої його форми як контракт, поновити його на роботі на посаді директора
Київського НДІСЕ та стягнути з Міністерства юстиції України середній заробіток
за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі                 5 тис. грн. Свої позовні
вимоги обґрунтовував тим, що з 1980 року працював у Київському НДІСЕ на
різних посадах, а з 24 листопада 1997 року - директором інституту. У 1997 році
при прийнятті на роботу на посаду директора він підписав контракт строком на 5
років. Після закінчення цього строку він щорічно, починаючи, з 3 грудня 2002
року укладав аналогічні контракти строком на 1 рік, востаннє - 6 грудня 2004
року.

1 грудня 2005 року наказом № 1875 Міністра юстиції України
Головатого С.П. він був звільнений із займаної посади з 5 грудня 2005 року у
зв'язку із закінченням контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Посилаючись на п. 3 Положення про застосування
контрактної форми трудового договору керівником підприємства, що перебуває у
державній власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19
березня 1993 року № 203, ст. 39-1 КЗпП України та на те, що після закінчення
п'ятирічного контракту він ще тричі підписував аналогічні контракти,
продовжував працювати на посаді директора Київського НДІСЕ, тому набув статус
працівника на постійній основі, позивач вважає, що правових підстав для
розірвання з ним трудового договору не було. ОСОБА_1 просить визнати недійсним
трудовий договір у частині застосування такої його форми як контракт, укладений
з ним 3 грудня 2002 року,  17 грудня 2003
року та 6 грудня 2004 року.

Крім того, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача моральну
шкоду в сумі 5 тис. грн., указуючи на те, що був звільнений без усякого
попередження, своєю працею ніколи не давав підстав для такого принизливого та
негідного з ним поводження, у зв'язку з цим утратив спокій і звичний спосіб
життя. Звільненням із роботи унеможливлена його подальша робота за отриманими
спеціальностями взагалі.

У подальшому ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги в частині їх
обґрунтування і доповнив їх. Крім заявлених вимог, просив також визнати, що
трудовий договір. укладений між ним та Міністерством юстиції України з                   3 грудня 2002 року,
укладений на невизначений строк. При цьому позивач указує на те, що він не є
тією особою за займаною посадою, з якою згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 27 червня 2000 року № 1038 за законом прямо передбачено в
обов'язковому порядку застосування контрактної форми трудового договору.
Позивач також вважає, що відповідачем неправильно ототожнюється посада
керівника інституту з керівником підприємства, що є в загальнодержавній
власності, оскільки згідно зі статутом Київського НДІСЕ не  є підприємством, а є державною
спеціалізованою установою України державної форми власності, є неприбутковою
організацією, існує за рахунок асигнувань державного бюджету.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 12 травня 2006
року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
м. Києва від 6 грудня 2006 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі
ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені в справі
рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні
вимоги,  посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального
права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до ч. 2
ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального
права.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції  в межах касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при
розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального
права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування
рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л
и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду
м. Києва від 12 травня 2006
року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
м. Києва від 6 грудня 2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка