Справа №2-273/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2008
року Центрально-Міський районний суд м. Макіївки Донецької області в складі:

головуючого судді Сіренко М.О.

при секретарі Солонцовой М.М.

за участю позивачки ОСОБА_2

представника позивачки ОСОБА_1

заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Макіївці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах ОСОБА_2, до
ОСОБА_3«Про визнання договору дарування недійсним»,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2008р. ОСОБА_1, діючий
за довіреністю від імені ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом про визнання
договору дарування від 19 березня 1993р. АДРЕСА_1, укладеного від імені ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 - недійсним. Вказані вимоги він мотивував тим, що ОСОБА_2,
1936 року народження, є інвалідом дитинства 1 групи. Прикута до інвалідного
крісла і абсолютно нічого не бачить. У червні 2007р. вона зверталася до
прокуратури з заявою про перевірку факту незаконної прописки ОСОБА_3 у її
квартирі, і тоді з відповідей прокурора та постанови про відмову в порушенні справи,
дізналася, що ще в березні 1993р. її квартира була подарована від її імені
ОСОБА_3 на підставі того, що остання протягом декількох років доглядала за неї.
Але, ця квартира була отримана її батьками унаслідок того, що вона є інвалідом
дитинства. Відповідачка працювала в „соцзабезі” і з'являлася у її житті тому,
що вона унаслідок фізичних недоліків мала потребу в постійній сторонній
допомозі. Спочатку ОСОБА_3  відносилася
до неї дуже люб'язно, приносила їжу, одержувала її пенсію, мала постійний
доступ до квартири та до усіх її документів. Але, у неї ніколи не виникало
бажання подарувати свою квартиру ОСОБА_3, ніколи вона особисто не підписувала
договору дарування і нікому не доручала від свого імені подарувати квартиру
відповідачці. Вони ніколи не вели цих розмов, тому що позбавляти себе єдиного
житла, вона не збиралася. До червня 2007р. вона була в неведенні, що ОСОБА_3.
ще в 1993р. відібрала в неї обманним шляхом, без її відома і її згоди квартиру,
тим самим позбавивши її даху над головою. Вона пам'ятає, що у 1992-1193рр.
відповідачка зверталася до неї з пропозицією обміняти її і свою квартиру на 3-х
кімнатну квартиру, у якій вони будуть жити разом, і вона буде здійснювати за
нею довічне утримання. І тоді їй нічого не залишалося, як погодитися на цей обмін.
ОСОБА_3. підшукувала варіанти обміну, для цього возила її до нотаріуса, але до
кабінету її не заводила, і вона нічого не підписувала. Незабаром ОСОБА_3.
відмовилася від обміну. І поміняла до неї своє відношення, тому що стала
залякувати тим, що здасть її до лікарні або до міліції, докоряла. Що вона
багато їсть, не прибирає, а іноді приносила неякісні продукти харчування. Через
це у 1996р. вона змушена була залишити свою квартиру, і з тих пір проживає в
родині священика. Всі документи на квартиру залишились у ОСОБА_3. вона здавала
квартиру в найом. У ОСОБА_3 до недавнішнього часу знаходилось доручення на
одержання її пенсії і паспорт. Одержуючи пенсію, ОСОБА_3. не віддавала її, а
розповідала ОСОБА_2, яку зрідка відвідувала в будинку священика, що всі гроші
ідуть на оплату ОСОБА_2 квартири, і жодного разу вона не казала їй, що ця
квартира належить їй - ОСОБА_3

У судовому
засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги і пояснила, що впродовж
багатьох років знає ОСОБА_3, яка була працівником соціальної служби і надавала
їй допомогу: приносила їжу, одержувала її пенсію, доглядала за нею.
Неодноразово ОСОБА_3. пропонувала їй обміняти їх квартири на трикімнатну
квартиру і жити разом, для цього вона брала її документи на квартиру, паспорт.
В 1993р. ОСОБА_3.
привозила її до якоїсь установи, де вона знаходилася за дверима, а ОСОБА_3.
заходила у кабінет. Після цього випадку ОСОБА_3. почала відноситися до неї
погано, не годувала її, кричала, загрожувала і постійно лаяла безпричинно. Вона
не змогла витримати ці приниження і двічі йшла жити в сім'ю священика, де вона
проживає і зараз. Якийсь час ОСОБА_3. відвідувала її у сім'ї священика, іноді
привозила 20-30грн., пояснюючи, що вона здає її квартиру, оплачує всі витрати
за утримання квартири, а 20-30грн. це гроші, що залишилися. У 2007р. від прихожан
вона дізналася про те, що ОСОБА_3 прописана у її квартирі, і називає себе
власницею її квартири. Після звернення в органи міліції і прокуратури їй стало
відомо про те, що ще в 1993р. вона
нібито подарувала ОСОБА_3 свою квартиру за те що, та доглядала за неї. Проте,
вона не мала намір дарувати своє житло, договір дарування не укладала, у
нотаріуса договір не підписувала, оскільки є інвалідом 1 групи з дитинства, не
може самостійно пересуватися, читати і писати, і повністю сліпа. Вважає, що
ОСОБА_3. обманним шляхом оволоділа її документами, а потім і її квартирою.
Тому, просила визнати договір дарування її квартири недійсним.

Відповідачка
ОСОБА_3. в судове засідання не з'явилася, про день, час і місце розгляду справи
повідомлена належним чином.

Суд,
вислухавши пояснення позивачки, її представника, допитавши свідків
ОСОБА_4,  ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, по наступних
підставах.

Згідно з
угодою дарування від 19 березня 1993 року, ОСОБА_2подарувала, а ОСОБА_3прийняла
в дар однокімнатну АДРЕСА_1

На дані
правовідносини розповсюджуються норми ЦК України 1963р.

У судовому
засіданні ОСОБА_2 стверджує, що не дарила своєї квартири ОСОБА_3, яка багато
років тому вела з нею переговори про обмін їх квартир на трикімнатну квартиру і
сумісне мешкання. У 1993р.
відповідачка змусила її залишити квартиру і переїхати жити в сім'ю священика.
Через декілька років вона повернулася в свою квартиру, але із-за домагань
ОСОБА_3 знову вимушена була залишити свою квартиру і переїхати в сім'ю
священика. У 2007р. вона
дізналася від людей, що ОСОБА_3. розповідає, що вона є власницею квартири. Вона
договору дарування не підписувала, квартиру свою не приватизувала, а ОСОБА_3
умовляла її неодноразово про обмін їх квартир на трикімнатну, для того, щоб
спільно проживати.

Згідно з ч.1
ст. 57 ЦК України угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода,
яку громадянин був змушений укласти вкрай невигідних для себе умовах внаслідок
збігу тяжких обставин. може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або
за позовом державної чи громадської організації.

Опитані в
судовому засіданні свідки пояснили, що в 2007р. вони і ОСОБА_2 дізналися про
те, що квартира останньою дарована ОСОБА_3 ОСОБА_2 була сильно засмучена,
оскільки ніколи не дарила своєї квартири, ї збиралася в неї повертатися жити.

Відповідно до
п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними” під обманом слід розуміти
умисне введення в оману учасника угоди, шляхом повідомлення відомостей, що не
відповідають дійсності, або замовчування обставин які мають істотне значення
для угоди, що укладається.

У судовому
засіданні позивачка пояснила, що всі свої дії: привезення її у якусь установу,
надання документів, ОСОБА_3. пояснювала пошуком варіантів обміну.

Опитані свідки
пояснили, що ОСОБА_2 знала про те, що ОСОБА_3. здає її квартиру в найом, щоб
оплачувати, як пояснювала ОСОБА_3., утримання житла ОСОБА_2 Тому, остання до
2007р. і не підозрювала, що ОСОБА_3. зареєстрована в її квартирі і є її
власницею.

Аналізуючи
приведені вище докази, у їх сукупності, суд вважає за необхідне визнати договір
дарування квартири ОСОБА_2 ОСОБА_3 недійсним.

Керуючись ст..
57 ЦК України /1963р./, ст..ст. 10,11,60,88,212-215,225,226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги
ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати
договір дарування АДРЕСА_1, укладений 19 березня 1993 року, між ОСОБА_2та
ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першою Макіївською державною
нотаріальною конторою Трубніковой І.О. - недійсним.

Рішення може
бути оскаржене шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів
з дня його проголошення, а апеляційної скарги - протягом 20 днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.

Заяву про
перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання
його копії.

Суддя
М.О. Сіренко