У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 квітня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Сеніна Ю.Л.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,   Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У січні
2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що
він позичив відповідачу 121000 доларів США, про що  той 23 серпня 2002 року особисто видав
розписку та зобов'язався повернути гроші за першою вимогою, однак свого
обов'язку за договором  не виконав.

Позивач під час
розгляду справи уточнив позовні вимоги і просив стягнути борг в сумі 611050
грн.

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 2 липня 2007 року в задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням
Апеляційного суду Запорізької області від 3 жовтня 2007 року рішення суду
першої інстанції скасоване та ухвалене нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що суд
першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, дійшовши висновку
про те, що розписка не є доказом укладення договору позики, оскільки містить
чисельні  виправлення суми боргу, хоча з
матеріалів справи вбачається, що розписка підписана власноручно ОСОБА_2 та є
підтвердженням того, що відповідач отримав у борг 121000 доларів США, а
наявність в ній виправлень та закреслень не є підставою для визнання її
неналежним доказом.

Проте з такими висновками
апеляційного суду цілком погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті
374 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час укладення договору позики, за договором
позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в оперативне управління)
гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей
або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Згідно зазначеної норми
обов'язковою та істотною умовою договору є сума грошей, узятих в борг.

Судами встановлено, що розписка
від 23 серпня 2002 року, наявністю якої позивач обґрунтовував свої вимоги,
містить виправлення та закреслення саме в частині визначення суми
грошей, взятих у борг.

Апеляційний
суд у порушення вимог статей 301, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення
закону та встановлені факти уваги не звернув, у достатньому обсязі не
вмотивував свого висновку про визначення боргу саме в сумі 121000 доларів США,
обґрунтовано дійшов до висновку про неповне з'ясування судом першої інстанції
обставин справи у зв'язку з безпідставною відмовою в задоволенні клопотання
позивача про призначення почеркознавчої експертизи розписки від 23 серпня 2002
року, однак сам такої неповноти належним чином не усунув і не обговорив питання
про призначення відповідної експертизи.

За таких обставин рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених                   частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду
Запорізької області від 3 жовтня 2007 року скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
Ю.Л.Сенін

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк