Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:
Головуючого - Яреми А.Г.,
Суддів:              Левченка Є.Ф., Охрімчук
Романюка Я.М.,  Сеніна Ю.Л.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання недійсними свідоцтв
про право на спадщину, визнання права власності на частину квартири, вселення,
виселення, визнання незаконною реєстрації місця проживання та відшкодування
в с т а н о в и л а :
У квітні 2001 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2. про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину, визнання права власності на частину квартири та стягнення
компенсації, посилаючись на те, що після смерті її сестри ОСОБА_4 їй було
видане нотаріусом свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/6 частину
АДРЕСА_1, однак її частка в спадщині була визначена невірно, така повинна
становити 1/3 частину квартири, а відповідач відмовляється добровільно поділити
Під час розгляду справи
ОСОБА_1 уточнила та доповнила позовні вимоги, пред'явила позов до ОСОБА_2.,
ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права
власності на частину квартири, вселення, виселення, визнання незаконною
реєстрації місця проживання та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на
те, що в серпні 1998 року померла ОСОБА_4, після її смерті залишилося спадкове
майно - &frac12; частина АДРЕСА_1 і їй було видано  свідоцтво про право на спадщину за заповітом
на 1/6 частину квартири, ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на обов'язкову
частку в спадщині - на
2/6 частини квартири, проте визначення нотаріусом часток було проведено
невірно, оскільки на час смерті ОСОБА_4 була жива її мати ОСОБА_5, а тому
обов'язкова частка в спадщині ОСОБА_2. повинна бути меншою, а її частка в
спадщині становить                   1/3
частину квартири. Також ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди в
користуванні квартирою, незаконно вселив у квартиру ОСОБА_3, такими діями
відповідача їй заподіяна моральна шкода.
визнати частково недійсними видані їй та ОСОБА_2 свідоцтва про право на
спадщину, визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/3 частину
АДРЕСА_1, вселити її в квартиру та виселити ОСОБА_3, визнати незаконною та
припинити реєстрацію її місця проживання за адресою зазначеної квартири, а
також стягнути з ОСОБА_2. 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням
Новомосковського міськрайонного суду від 14 березня 2007 року позов задоволено
частково, постановлено визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, видане ОСОБА_1 6 квітня 1999 року, та свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане ОСОБА_2 11 лютого 1999 року, вселити ОСОБА_1 у
АДРЕСА_1; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2007 року рішення суду першої
інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права
власності на частину квартири, виселення та визнання незаконною реєстрації
скасоване та ухвалене в цій частині нове рішення про задоволення таких позовних
вимог, постановлено визнати за ОСОБА_1. право власності на 1/3 частину
АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 - право власності на
2/3 частини квартири, виселити ОСОБА_3 з кАДРЕСА_1визнати незаконною
реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою зазначеної квартири; в решті
рішення суду першої інстанції залишене без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 просять скасувати ухвалені в справі судові рішення, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3
та визнання незаконною реєстрації її місця проживання й задовольняючи позов у
цій частині, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 вселилася у квартиру
без згоди ОСОБА_1, як співвласника квартири.

Проте з таким висновком апеляційного суду
цілком погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 358 ЦК України визначений
порядок здійснення права спільної часткової власності.

Згідно частини 2 статті 386 ЦК
України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права
власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення
нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій
для запобігання такому порушенню.

Статтею 48 Закону України “Про
власність”, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що
власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці
порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих
цим збитків.

Судом встановлено, що АДРЕСА_1на праві власності в рівних частках належала ОСОБА_2 та ОСОБА_4, після
смерті останньої співвласником квартири стала ОСОБА_1, проте реальний поділ
квартири не було проведено. ОСОБА_3 вселилася в квартиру та у травні 2004 року
була зареєстрована за її адресою зі згоди ОСОБА_2.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
посилалася на те, що саме ОСОБА_2 чинить їй перешкоди в
користуванні квартирою, вимоги про виселення ОСОБА_3 позивачка обґрунтовувала
положеннями статей 358, 386 ЦК України та статті 48 Закону України “Про
власність” й зазначала лише те, що ОСОБА_3 вселилась та зареєстрована у
квартирі без її згоди.

Апеляційний
суд у порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув,
у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин, не
встановив та не зазначив у рішенні в чому полягає порушення права
власності           ОСОБА_1 самим лише фактом проживання у квартирі ОСОБА_3,
яка вселилася з дозволу співвласника квартири ОСОБА_2. з огляду на те, що поділ
квартири не проводився, порядок користування нею встановлений не був.

За таких обставин рішення
апеляційного суду в частині задоволення позову          ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 та
визнання незаконною реєстрації її місця проживання підлягає скасуванню з
передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених частиною 2 статті 338 ЦПК України.

Разом з
тим, є законним і обґрунтованим висновок
апеляційного суду про те, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2. у праві власності на
квартиру в порядку спадкування були визначені нотаріусом не правильно, й
позивачка має право на   1/3 частину
квартири, а ОСОБА_2 - на 2/3 частини квартири,
підстав для скасування рішення апеляційного суду в повному обсязі,
передбачених частиною 3 статті 335 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 3 жовтня 2007 року в частині задоволення позову
ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про виселення та визнання незаконною реєстрації місця
проживання скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В решті рішення апеляційного суду
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін