Справа № 22ц-1463/2008
Головуючий у першій інстанції
Категорія - цивільна
Доповідач - Губар В.С.
У Х В А Л А

Іменем
України

09 вересня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської
області у складі:

головуючого:

Позігуна М.І.

суддів:

Губар В.С.,

Шемець Н.В.

при секретарі:

Рачовій І.І.

з
участю:                ОСОБА_1, ОСОБА_2,
адвокатів ОСОБА_4,

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Щорського районного суду від 07 липня 2008 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання її учасником спільної сумісної власності, визнання права
власності на майно, встановлення факту спільного проживання однією сім”єю з
ОСОБА_3, визнання спадкоємцем за законом після його смерті та зміну черговості
спадкування, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Щорського районного суду
від 07 липня 2008 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання її учасником спільної сумісної власності, визнання права власності на
майно, встановлення факту спільного проживання однією сім”єю з ОСОБА_3,
визнання спадкоємцем за законом після його смерті та зміну черговості
спадкування відмовлено повністю. Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1
звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити
нове про задоволення її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться
до того, що в судовому засіданні було доведено та встановлено спільність
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім”єю з травня 2002 року по
01.03.08.,  тобто до день смерті ОСОБА_3
Це підтверджено письмовими доказами, що маються у справі, а також показами
свідків. В рішенні суд вказав, що відповідачка з ОСОБА_3 з 05.12.1987 року
перебували у зареєстрованому шлюбі. Однак, на думку апелянта,  суд безпідставно  не взяв уваги те, що  фактичні шлюбні відносини між ними у 1998
році були припинені, вони не проживали разом і не мали взаємних прав та
обов”язків, а отже не були сім”єю.
Апелянт вважає, що суд   повинен
був узяти жо  уваги  її, позивачки,  пояснення
про те, що вона та ОСОБА_3,
проживаючи  однією сім”єю, за
спільні кошти придбавали рухоме та нерухоме майно, яке  є спільною сумісною власністю позивачки та
померлого  незалежно від того,  що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі
з відповідачкою. Апелянт стверджує, що
висновки суду про
відсутність  доказів  щодо вкладення позивачкою власних коштів у
придбання  спірного майна спростовуються
матеріалами справи, в якій є квитанції, чеки у підтвердження таких вкладень. Не
відповідає фактичним обставинам справи і висновок суду про те, що не надано
доказів вкладення позивачкою  коштів у
придбання нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_3, оскільки  факти придбання нею майна спільно з ОСОБА_3
за час їх спільного проживання  однією
сім”єю  підтверджені показами
свідків.    Тому ОСОБА_1  просила задовольнити її позов у повному
обсязі, та:

1.
визнати її учасником спільної сумісної власності майна, набутого за час
спільного проживання з ОСОБА_3, а саме :

-
визнати за нею  право власності на Ѕ
частину (як рівну частку в спільній сумісній власності) житлового будинку з
надвірними будівлями, загальною площею 180,4 кв.м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1;

- визнати  за нею право власності на Ѕ частину (як рівну
частку в спільній сумісній власності) земельної ділянки розміром 0,1000 га для
будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і
споруд, що знаходиться  в АДРЕСА_1;

- визнати за нею  право власності на Ѕ частину (як рівну частку
в спільній сумісній власності) земельної ділянки розміром 0,1247 га для ведення
особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за нею право власності на Ѕ
частину (як рівну частку в спільній сумісній власності) земельної ділянки
несільськогосподарського призначення площею 2569 кв.м для розміщення виробничої
бази, яка знаходиться в АДРЕСА_2;

-
визнати за нею право власності на легковий автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, 2006 року
випуску, ДН НОМЕР_1;

-
визнати за нею право власності на сільськогосподарську техніку, а саме:  колісний трактор  МТЗ-82,
державний реєстраційний номер НОМЕР_3;
колісний трактор МТЗ-82, державний реєстраційний номер НОМЕР_4; причіп
тракторний 3ПТС-13, державний реєстраційний номер НОМЕР_2;

2. Визнати факт спільного
проживання  їі з ОСОБА_3 однією сім”єю з
травня 2002 року по  01 березня 2008
року.

3.
Визнати її спадкоємцем за законом після померлого ОСОБА_3.

4.
Змінити черговість одержання права на спадкування після померлого
ОСОБА_3 та надати  їй, ОСОБА_1,  право спадкування  разом із спадкоємцем першої черги ОСОБА_2 в
рівних частках.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1, а рішення суду залишити
без змін як таке, що є законним і обгрунтованим та постановлене за повно
з”ясованих і дійсних  обставинах справи.
ОСОБА_2, заперечуючи апеляційну скаргу, стверджує, що вона та покійний ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі і шлюбні стосунки між ними  ніколи не припинялись;  наполягає,
що вона та ОСОБА_3  не припиняли
взаємних прав та обов”язків щодо одне одного, були  однією сім”єю і  розривати шлюб ніколи намірів не мали,  тому і не
міг бути укладений шлюб ОСОБА_3 з позивачкою, яку відповідачка вважає
коханкою її померлого чоловіка.  Вимоги
позивачки щодо  майна, належного ОСОБА_3
та їй, його законній дружині,  ОСОБА_2  вважає безпідставними.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції прийшов до висновку, що проживання жінки і
чоловіка без реєстрації шлюбу створює для них певні майнові права та
обов”язки,  за умови, що жоден з них не
перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. За висновком суду, такі особи  не
наділені  статусом подружжя, в
зв”язку з чим права на спадкування у першій черзі  спадкоємців
за законом вони набути  не можуть.
Також, суд встановив, що позивачка та ОСОБА_3
були самостійними суб”єктами підприємницької діяльності,  обоє отримували прибуток, обоє купували
майно,  розпоряджаючись прибутками та
майном на власний розсуд. Жодних договорів між ОСОБА_3 та ОСОБА_1  щодо спільного придбання,  володіння, користування та розпорядження  майном
укладено не було.  Не було  жодних договорів і  стосовно спільного зайняття підприємницькою
діяльністю та щодо спільного користування отримуваними прибутками. Суд не  прийняв до уваги в якості доказу сплати  ОСОБА_1 її
особистих коштів   за проведення
ремонтних робіт  в будинку по
АДРЕСА_1надані  нею  квитанції і чеки, наявні у матеріалах справи,
оскільки ці документи не є  такими, що
достовірно і безспірно підтверджують те, що придбані матеріали  купувались саме за її кошти та були
використані  безпосередньо на ремонт  та переобладнання вказаного будинку,  придбаного ОСОБА_3  За висновоком суду, позивачка не надала  жодного доказу про вкладення  її
особистих коштів  на придбання  нерухомого та рухомого  майна, зареєстрованого  за ОСОБА_3 - будинок по АДРЕСА_1,  автомобіль, земельні ділянки та
сільськогосподарську техніку.

Вислухавши суддю - доповідача,  пояснення учасників судового розгляду, покази
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10,  ОСОБА_11,  ОСОБА_12,
перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи зі
слідуючого.

Як встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_2 з 05.12.1987 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_3, і цей шлюб припинений внаслідок смерті ОСОБА_3 01.03.2008 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 10.01.2001 року, а ОСОБА_1 з 18.04.2001 року  були
зареєстровані  як самостійні  суб”єкти підприємницької діяльності.   У зв”язку із здійсненням підприємницької
діяльності,  з травня 2002 року по день
смерті,  ОСОБА_3 став проживати у м.Щорс,
де   мав
стосунки з ОСОБА_1, проживав з нею за різними адресами.  До 2005 року ОСОБА_3 був зареєстрований в
АДРЕСА_3, де зареєстрована і проживає дотепер
його дружина ОСОБА_2 З 13.07. 2005 року ОСОБА_3 був зареєстрований в
АДРЕСА_1. За цією ж адресою 05.06.07.
зареєструвалась  ОСОБА_1

В період з травня 2002 року по
березень 2008 року ОСОБА_3 було придбано рухоме та нерухоме майно: нежитлову
будівлю за адресою АДРЕСА_1, яка потім була перебудована у житловий будинок;  земельні ділянки за цією ж адресою
площею  0,1247 га та  0,1000 га,
земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею  2569 кв.м по АДРЕСА_4 для  розміщення
виробничої бази,
сільськогосподарську техніку та ін.

Звернувшись з позовом до суду,  ОСОБА_1 просила визнати її учасником спільної
сумісної власності  всього майна,
придбаного ОСОБА_3, визнанти за нею право власності на майно, що зареєстровано
за ОСОБА_3, встановити факт спільного проживання однією сім”єю з останнім, а
також просила визнати її, як дружину померлого ОСОБА_3,  спадкоємцем
першої черги за законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог,  суд першої інстанції застосував
положення ст.ст. 3, 21,25, 27, 36, 38, 60, 70, 71, 74  Сімейного кодексу України та положення ст.ст.
328, 355, 368, 370, 372,  1220, 1223,
1259,  1261 - 1265, 1267  Цивільного кодексу України та дійшов
висновку, що ОСОБА_1 хоч і проживала
разом з ОСОБА_3, але  оскільки
останній  перебував  у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2,  то
існуючі між ним та ОСОБА_1
відносини не можна визнати  як
сімейні за наявної  державної  реєстрації шлюбу.

З таким висновком погоджується і
апеляційний суд, та вважає, що в даному випадку до відносин, які мали місце між
позивачкою та ОСОБА_3 за його життя,  не
має підстав застосовувати норми сімейного законодавства та  положення Цивільного кодексу України, на які
посилається позивачка у своїй  уточненій
позовній заяві (а.с.107),  у зв”язку з
чим відмова у задоволенні вимог ОСОБА_1 є законною та обгрунтованою і такою, що
не суперечить нормам діючого законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов”язана довести ті обставини,
на які вона посилається як  на
підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених статтею 61  цього Кодексу.  Доказуванню підлягають обставини, які мають
значення  для ухвалення рішення у справі,  і
доказування не може  грунтуватись
на припущеннях.

Як зазначено в рішенні суду, згідно
ст. 36 Сімейного кодексу України підставою для виникнення прав та обов”язків
подружжя є шлюб. Відповідно до ст. 21 Кодексу, шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному органі РАЦС.  Статтею 25 СК України  визначено, що
жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі і право
на повторний шлюб мають лише після припинення попереднього шлюбу. Зазначені
норми закону мають імперативний характер і розширеному та довільному тлумаченню
не підлягають.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування
судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, визначено, що  при застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах,
необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі і між ними склалися
усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як вбачається з п. п. 18,21 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08. № 7 „Про судову практику у
справах про спадкування”  розірвання
шлюбу припиняє статус подружжя, а
проживання жінки та чоловіка однією сім”єю без  шлюбу
не є  підставою  для виникнення в них права  на спадкування за законом у першу чергу  на підставі ст.1261 ЦК України.

Отже,
в даному конкретному  випадку не
можна  визнавати позивачку учасником
спільної сумісної власності подружжя та спадкоємцем першої черги за
законом,  зважаючи на те, що   проживання з ОСОБА_3 не надає їй статусу
дружини і не дає їй права на частку у спільному майні, оскільки  ОСОБА_3 перебував по день смерті у
дійсному  зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2
а все спірне майно, що було придбано за період з травня 2002 року,  зареєстровано за ним.

Позивачкою не надано суду першої
інстанції і не представлено апеляційному суду таких  належних і допустимих   доказів, які б достовірно і безспірно  свідчили про придбання спірного рухомого та
нерухомого майна  за  її спільні з ОСОБА_3  кошти.

Апеляційний суд покази допитаних на
вимогу позивачки свідків  ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8,  ОСОБА_9, ОСОБА_10,  ОСОБА_11,
ОСОБА_12, як і покази свідків зі сторони позивачки, допитаних судом
першої інстанції,   не приймає  в якості
доказів  на підтвердження
придбання  спірного майна  ОСОБА_1
спільно з ОСОБА_3 за  їх спільні
кошти,  оскільки   покази цих свідків  не є належним засобом доказування при вирішенні
даного  спору,  не є прямими доказами на підтвердження вимог
позивачки;  вони не підтверджують прав
позивачки на спірне майно  і  не
передбачені  законом    підставами
як   для визнання за ОСОБА_1
правового статусу  дружини  померлого ОСОБА_3, перебуваючого у
зареєстрованому шлюбі з іншою особою,
так і  для  виникнення у
неї  прав   на майно,
придбане ОСОБА_3

Апеляційний суд не приймає до
уваги  доводи ОСОБА_1  про
те, що вона, як дружина ОСОБА_3,
виступала як поручитель за договорами поруки  при отриманні ОСОБА_3 кредитів  у банківській установі, за якими вона брала
на себе зобов”язання по виконанню умов
кредитних договорів, і в подальшому сплачувала кредит, оскільки ці
обставини  свідчать лише  про їх обов”язки  у цивільно-правових  договірних
зобов”язаннях,  і виникнення у
ОСОБА_1  прав і обов”язків як у дружини
та члена сім”ї ОСОБА_3 наслідком цих договірних відносин не являється. Наявні у
справі  банківські документи (а.с. 34-42,
44-53, 63-68, 116, 288-304)  не є
правовою підставою для визнання ОСОБА_1 членом сім”ї ОСОБА_3 і не є належними
доказами використання у цих банківських операціях  спільних коштів позивачки  та ОСОБА_3, або особистих коштів ОСОБА_1

Разом з тим, позивачкою представлено
апеляційному суду  платіжні доручення від
20.02.07. та від 13.03.07.  Щорського
відділення Ощадбанку з яких вбачається, що
приватний підприємець  ОСОБА_1
через банк сплачувала  кошти приватному
підприємцю ОСОБА_3 у сумі 27600 грн. та
12500 грн. за лісоматеріали на підставі виставлених їй рахунків № 6 від
02.02.07. та № 10 від 12.03.07. (а.с.309).
Ці та інші  документи, наявні у
справі (а.с.10, 12, 28, 29-30, 31-33, 56, 115, 310),  підтверджують здійснення позивачкою та
ОСОБА_3  підприємницької діяльності як
самостійними суб”єктами  і  спростовують твердження позивачки про  те, що вона
мала спільний сімейний бізнес з ОСОБА_3 та  спільні сімейні кошти, якими вони спільно
розпоряджались.

Позивачкою  на підтвердження наявності  спільного використання   з ОСОБА_3 належних їй коштів  надано також
апеляційному суду  копію її
заяви  від 15.02.06. акціонерному
поштово-пенсійному банку „Аваль” про видачу
додаткової банківської
картки  на ім”я ОСОБА_3 проте, з
пояснень  ОСОБА_1, які вона дала під час
розгляду справи в апеляційній інстанції,
встановлено, що вона не  мала
доступу до банківських рахунків ОСОБА_3 і
він не наділив її правом
користування  його коштами, які
знаходились у банківських установах і здійснювати  банківські операції з цими коштами вона  не могла.

Сукупність досліджених обставин  та
наявні  у справі докази  приводять апеляційний суд до переконання про
необгрунтованість тверджень позивачки про спільне придбання,   за спільні сімейні  - її
та  ОСОБА_3.  кошти,
спірної будівлі  по АДРЕСА_1,  оскільки,
за поясненнями самої позивачки,
це приміщенння було ОСОБА_3 придбано на аукціонних торгах, де вона також
приймала участь як особа, що бажала сама придбати це майно, але  аукціон
виграв ОСОБА_3, який і  придбав у
власність зазначену будівлю. Належних документальних доказів, які б достовірно
і безспірно доводили ту обставину, що позивачка на  покупку цієї будівлі надавала ОСОБА_3 її
особисті кошти, або що  купівля здійснена
за їх спільні кошти, позивачкою не надано суду першої інстанції,  не представлено апеляційному суду і у справі
такі докази відсутні.

Доводи апелянта  про те,
що вона, як дружина ОСОБА_3,
на  ремонт  та переобладнання у житловий будинок  будівлі
по АДРЕСА_1  витрачала  її та ОСОБА_3 спільні сімейні кошти,  апеляційний суд не приймає,  оскільки наявні у справі   товарні накладні (а.с.69-98, 308)  не містять достовірної і неспростовної
інформації про джерела коштів, сплачуваних за
придбані товари, які  купувала та
отримувала не тільки ОСОБА_1, а й інші особи, підписи яких  наявні на
накладних.

Надані   апеляційному суду  витяги з рахунку ОСОБА_1  щодо руху коштів на її банківському рахунку,
також не дають  суду достатніх
підстав  для визнання за нею  права власності, зокрема на  частину будинку по АДРЕСА_1, оскільки не
надано доказів що вона за ці кошти
придбавала  будматеріали, що вони
були  вкладені саме  на ремонт та переобладнання будинку, та не
надано доказів, на яку  суму за рахунок
особистих коштів ОСОБА_1  збільшилась
вартість  придбаного ОСОБА_3  помешкання.

Апеляційний суд відхиляє доводи
апелянта про те, що судом першої інстанції незаконно не було залучено та
не  прийнято  в якості доказу її подружніх стосунків з
ОСОБА_3 надруковані у районній газеті „Промінь”
статті  „Гроші затьмарили совість”,
та „Чому  доля така у тебе, мій братику”,
оскільки  така дія суду першої
інстанції  не суперечить чч.1-3 ст.212
ЦПК України, і   чинне процесуальне
законодавство  не передбачає  впливу громадської думки,  викладеної у
засобах масової інформації, на вирішення судом справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 не здійснив в інтересах ОСОБА_1
жодної юридично значимої дії, не уклав з нею ніяких цивільно-правових
угод,  які б могли мати для  вирішення майнового спору позитивні правові
наслідки. Зокрема, ОСОБА_3 не був розірваний шлюб з ОСОБА_2, він не скористався
своїм правом і відповідно до  ч.2 ст.1235
ЦК України не позбавив ОСОБА_2права на спадкування та  відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК  не призначив своїм спадкоємцем ОСОБА_1

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_13 не припиняв шлюбні стосунки з ОСОБА_2, і вона,   як дружина,
була учасником цивільно-правових угод, які укладав ОСОБА_3 Зокрема, в
нотаріально завіреній її заяві від 27.04.07. до Щорської нотаріальної контори
(а.с.143) вона зазначає, що  „...надає
згоду  на заставу її чоловіком
ОСОБА_3  сумісно нажитого нами під час
перебування у шлюбі  житлового будинку з
надвірними будівлями  та земельної
ділянки, що знаходяться у АДРЕСА_1 за заставною ціною на його розсуд під  забезпечення будь-якого кредитного
договору  з будь-якою кредитною
установою”.

Зважаючи на викладене, апеляційний
суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  правильно встановлені правовідносини між
сторонами і їм дана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення є законним і
обгрунтованим, постановлене на підставі повно і всебічно досліджених доказів,
наданих сторонами та ухвалене з дотриманням норм матеріального і  процесуального права і доводи апеляційної
скарги не містять передбачених законом підстав для його скасування.

Таким чином,  апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307,
308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Щорського районного суду від
07 липня 2008 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:                                                  Судді: