У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28
травня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:             Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів
дарування та купівлі-продажу квартири недійсними, визнання права спільної
сумісної власності на квартиру,

в с т а н о в и л а :

У березні 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору дарування, визнання права спільної сумісної власності на квартиру,
посилаючись на те, що в період перебування з відповідачкою в шлюбі вони
придбали квартиру АДРЕСА_1, в квітні 2003 року продали її та придбали квартиру
АДРЕСА_2, така квартира є їх спільною власністю, проте після розірвання шлюбу
йому стало відомо, що               14
травня 2003 року ОСОБА_2 скористалася його відсутністю та оформила з продавцем
договір дарування квартири № 48, а не договір
купівлі-продажу.

Позивач просив
визнати недійсним договір дарування квартири, визнати її спільною сумісною
власністю подружжя, визнати за ним право власності на &frac12; частину квартири.

Під час розгляду
справи ОСОБА_1 доповнив позов, зазначив також, що в порушення його права
власності 13 червня 2006 року ОСОБА_2 продала спірну квартиру  ОСОБА_3, ввівши в оману нотаріуса та покупця,
і просив визнати недійсними договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 14
травня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, договір купівлі-продажу зазначеної квартири,
укладений 13 червня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати квартиру його та
ОСОБА_2 спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на &frac12; частину квартири.

Судом до участі в
справі як відповідачів залучено ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Ухвалою Корольовського
районного суду м. Житомира від 12 вересня 2007 року закрито провадження в
справі в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на &frac12; частину квартири.

Рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 12 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Житомирської області від 8 листопада           2007 року, позов задоволено,
постановлено визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений
14 травня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, недійсним договір купівлі-продажу
зазначеної квартири, укладений 13 червня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
визнати квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зобов'язати
ОСОБА_3 повернути квартиру у власність
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 13424 грн. 54
коп., отриманих за договором.

У касаційних скаргах
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати ухвалені в справі судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що 21 квітня
2003 року ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_1, що була її та позивача спільною
сумісною власністю, і на підставі договору дарування від 14 травня 2003 року,
укладеного з ОСОБА_4, стала власником квартири АДРЕСА_2. 13 червня 2006 року
ОСОБА_2 продала квартиру № 48 ОСОБА_3

Задовольняючи позов, суд виходив
із того, що 14 травня 2003 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фактично було укладено договір купівлі-продажу
квартири, що підтвердив сам ОСОБА_4, тому договір дарування квартири є
недійсним, квартира придбана під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в шлюбі та
є їх спільною сумісною власністю.

З урахуванням наведеного, суд
дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_2 права на продаж квартири, про
порушення прав позивача і визнав недійсним також договір купівлі-продажу
зазначеної квартири, укладений 13 червня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та
зобов'язав ОСОБА_3 повернути квартиру власникам.

Проте з такими висновками цілком
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно статті 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до
статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у
нього.

Відповідно до частини 1 статті
388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не
мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний  набувач),  власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене
власником або особою, якій він передав майно у
володіння;  2) було викрадене у
власника або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Суд у
порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги
не звернув, належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає до них застосуванню, не дав оцінки обставинам
укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 13 червня 2006
року та діям сторін, у зв'язку з чим належним чином не перевірив чи підлягає
квартира витребуванню в    ОСОБА_3 з
огляду на придбання ним квартири у ОСОБА_2 за відплатним договором та з
урахуванням положень статті 388 ЦК України.

На такі обставини та
норми статей 330, 388 ЦК України ОСОБА_3 безпосередньо посилався в апеляційній
скарзі, однак апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог
статей 303, 315 ЦПК України в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти,
що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, стаття 388 ЦК України
передбачає випадки, коли майно може бути витребувано від добросовісного
набувача саме за позовом власника, зазначені обставини підлягають встановленню
й у такому випадку посилання на відсутність підстав для витребування майна є
предметом заперечень на позов, тому безпідставне посилання апеляційного суду як
на підставу відхилення апеляційної скарги на те, що в спірних правовідносинах
діє презумпція недобросовісності покупця, а позову про визнання його
добросовісним набувачем ОСОБА_3 не пред'являв.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 12 вересня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду
Житомирської області від 8 листопада 2007 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін