У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

30 січня 2008 року

м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного
сільськогосподарського підприємства "Дружба" про стягнення
заборгованості за оренду земельного паю, пені та відшкодування моральної шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду
Харківської області від 26 жовтня 2006 року та рішення Апеляційного суду
Харківської області від 15 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Приватного
сільськогосподарського підприємства "Дружба"
(далі - ПСП "Дружба") про стягнення заборгованості за оренду
земельного паю, пені та відшкодування моральної шкоди.

Уточнивши позовні вимоги, позивач зазначав, що 16 березня 2000 року уклав з
відповідачем договір оренди земельного паю розміром 8,16 умовних кадастрових
гектарів вартістю 28244 грн. строком на десять років. 28 грудня 2004 року він
отримав державний акт на право власності на земельну ділянку і в подальшому
уклав договір оренди земельної ділянки з іншим орендарем.

За умовами договору відповідач взяв на себе зобов'язання сплачувати йому
орендну плату не пізніше 1 січня поточного року в розмірі 1 % вартості паю.

Вважаючи, що відповідач неналежним чином виконував умови цього договору, оскільки
здійснював обчислення орендної плати без урахування положень постанови Кабінету
Міністрів України від 12 травня 2000 року № 783 "Про проведення індексації
грошової оцінки земель" (далі - постанови КМ № 783), Указів Президента
України від 3 грудня 1999 року № 1529 "Про невідкладні заходи щодо  прискорення
реформування  аграрного  сектора
економіки" та від 2 лютого 2002 року № 92 "Про додаткові
заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок  та
земельних  часток (паїв)"
(далі - Указ Президента України № 92),
позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 2122 грн. 66
коп. недоплаченої орендної плати за 2002 - 2004 роки, 835 грн. 10 коп. пені за
несвоєчасний розрахунок за 2004 рік та 2000 грн. для відшкодування моральної
шкоди.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 жовтня
2006 року позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь                 ОСОБА_1 925 грн. 55 коп.
заборгованості за оренду земельної частки (паю) за 2003-2004 роки та судові
витрати.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15.02.2007 р. рішення
місцевого суду змінено:  стягнуто  з  ПСП
"Дружба" на користь позивача 925 грн. 55 коп. заборгованості за
оренду земельної частки (паю) за 2003-2004 роки, судовий  збір
в  сумі 51 грн.,  витрати
за  надання  юридичної
допомоги  в сумі 500 грн., всього
1476 грн. 55 коп., а в решті позову відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про зміну судових рішень в частині його
вимог про стягнення  заборгованості за
оренду
земельного паю.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й
суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач без поважних причин
пропустив  строк позовної давності щодо
вимог про стягнення орендної плати за 2002 рік і пені за 2004 рік, а відповідач
при нарахуванні орендної плати за 2003-2004 роки не виконав вимоги Указу
Президента України № 92 та невірно обрахував розмір належної позивачеві
орендної плати за цей період.

Однак повністю погодитись з такими висновками судів не можна, виходячи з
наступного.

При вирішенні справи суди виходили з того, що 16 березня 2000 року сторони
уклали  договір оренди земельної частки
(паю) розміром 8,16 умовних кадастрових гектарів вартістю 28244 грн. строком на
10 років, відповідно до п. 2.2 якого за користування вказаної в договорі
земельної частки орендар мав сплачувати орендодавцю щороку орендну плату у
розмірі 1 % від вартості частки (паю).

Висновок судів про те, що грошова оцінка належної позивачеві земельної
частки (паю) не підлягала індексації за 2002-2003 роки зроблено з порушенням
вимог ст. 214 ЦПК України.

Так, відповідно до сертифікату про право
на земельну частку (пай) вартість належного позивачеві майна в сумі
28244 грн. була визначена станом на 24 грудня 1997 року (а.с. 66).

Згідно ст. 23 Закону України "Про плату за землю" - грошова  оцінка
земельної  ділянки  проводиться Державним
комітетом України по земельних
ресурсах  за  методикою, затвердженою
Кабінетом Міністрів України.

Грошова  оцінка земельної ділянки щороку за станом на
1 січня уточнюється  на
коефіцієнт  індексації,  порядок
проведення   якої   затверджується  Кабінетом
Міністрів  України.

Пунктом 1 Порядку проведення
індексації грошової оцінки земель, затвердженого постановою КМ №
783 - грошова
оцінка
сільськогосподарських
угідь,   земель населених   пунктів
та   інших  земель
несільськогосподарського призначення індексується станом  на
1  січня  поточного
року  на коефіцієнт, що
визначається за формулою: Кі = [I - 10]: 100, де I  - середньорічний
індекс інфляції року,  за результатами
якого проводиться індексація.

Якщо
значення  Кі  не
перевищує   одиниці,   індексація
не проводиться.

Таким чином,
при вирішенні справи судами не з'ясовано як вартість спірної земельної частки (паю) на час укладення договору оренди (16 березня 2000
року), так і її вартість в зв'язку з індексацією станом на 1 січня 2001 року,
станом на 1 січня 2002 року, станом на 1 січня 2003 року і станом на 1 січня
2004 року.

Висновок судів про те, що розмір орендної плати за оренду належної
позивачеві земельної частки (паю) протягом 2003-2004 років мав визначатись не
на підставі укладеного між сторонами договору, а на підставі Указу Президента
України  № 92 не ґрунтується на вимогах
закону.

Так, згідно ч.ч. 1 і 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" - орендна плата за землю -  це
платіж,  який  орендар
вносить орендодавцеві за користування
земельною ділянкою.

Розмір, форма і  строки
внесення  орендної  плати
за  землю встановлюються  за  згодою
сторін у договорі оренди (крім строків внесення   орендної
плати   за  земельні
ділянки  державної  та комунальної  власності,
які  встановлюються  відповідно до Закону України  "Про плату за
землю").

Пунктом 1 Указу Президента України  №
92 визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного
сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського
населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок
сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше
1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки,
земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від
результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану
орендаря.

Тобто, ця норма указу, що був прийнятий після укладення сторонами договору,
має рекомендаційний характер, а тому не могла бути підставою для зміни умов
договору оренди, за яким сторони досягли домовленості під час його укладення.

Таким чином, місцевий суд, застосувавши до спірних правовідносин положення
нормативно-правового акту, дія якого на спірні правовідносини не поширюється, у
порушення ст. 213 ЦПК України,  належним
чином не перевірив правильність розміру орендних платежів у відповідності до
умов укладеного між сторонами договору.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначене
порушення уваги не звернув.

За таких обставин та з урахуванням того, що відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК
України касаційний суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального
права, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати законними і
обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 жовтня
2006 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2007
року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихути

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін