Справа
№ 2-380/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27
лютого  2008р.

Суворовський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого
судді      -    Кисельова В.К.

при
секретарі               -   Голованець Н.Б.

позивача
- ОСОБА_1

представника
позивача - ОСОБА_4

відповідачки
- ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_5

третьої
особи - ОСОБА_6

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,
ОСОБА_3про визнання угод недійсною, про визнання права власності, про
витребування майна із чужого незаконного володіння, а також за  зустрічним
позовом  ОСОБА_3до ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу
дійсним, про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1звернувся
з позовом  до ОСОБА_2, ОСОБА_3про
визнання угод недійсною, про визнання права власності, про витребування майна
із чужого незаконного володіння.

Первісні
позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивач зареєстрував шлюб з
відповідачкою ОСОБА_209.08.1997 року. В період шлюбу сторонами була придбана
АДРЕСА_1на підставі договору 99-94 И від 15.03.1999 року.  Таким чином, позивач вважає, що вищевказана
квартира була об'єктом спільної сумісної
власності    подружжя.  Відповідачка
ОСОБА_2 без його згоди уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу
вищевказаної квартири. Договір був посвідчений Одеською універсальною товарною
біржею „Вітязь”. Позивач вважає, що оскільки вищевказаний договір був укладений
без його згоди, то такий договір повинен бути визнаний недійсний на підставі ст.ст.
44, 45, 46 ЦК України в редакції 1963р. Крім того, позивач просив визнати за
ним право власності на &frac12;
частину квартири, тобто на його частку у спільній сумісній власності
подружжя.  В процесі розгляду справи
позивач доповнив позовні вимоги та окрім позовних вимог про визнання недійсним
договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, просив визнати за
ним, а також за відповідачкою ОСОБА_2 право власності по &frac12; частини спірної квартири за кожним,
а також витребувати квартиру із незаконного володіння ОСОБА_3

В
судовому засіданні позивач, а також його представник підтримали позовні вимоги
та пояснили, що відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача уклала договір
купівлі-продажу  з ОСОБА_3 Про існування
договору він нічого не знав, оскільки за твердженням його дружини,  квартира була надана подрузі для проживання.
Позивач також пояснив, що про існування договору купівлі-продажу він дізнався
лише після чергового приїзду в м. Одесу.         Відповідачка
ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена
через оголошення в пресі.

Відповідачка
ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала  та, в
свою чергу, подала зустрічний позов. Вищевказаний позов, а також заперечення на
позов  мотивовані  тим, що відповідачка є добросовісним
набувачем квартири. Спірна квартира була придбана у ОСОБА_2, яка була власником
квартири. Крім того,  під час укладення
договору та його подальшого  посвідчення
на Одеській універсальній біржі „Вітязь”
був  присутній особисто  позивач - ОСОБА_1, який надав свою згоду
на  продаж квартири. Договірні відносини
між ОСОБА_2 та нею були виконанні у повному обсязі. Так,   вона
передала    ОСОБА_2 кошти за
придбання квартири, а вона зі своїм чоловіком забрала всі речі і виїхала
із  квартири.  ОСОБА_3 також пояснила, що вона не знала, що
договір  повинен бути посвідчений
нотаріально, а тому просить визнати його дійсним та визнати за нею право
власності на спірну квартиру.

Третя
особа, яка не заявляє
самостійних     вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_6.  заперечував проти   задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки
позивач особисто був присутній під час посвідчення договору купівлі-продажу та
брав кошти за квартиру.

Одеська
універсальна біржа „Вітязь” ліквідована та ухвалою суду від 30.08.2007р. провадження
відносно біржі було закрито. (а.с.142)

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що у задоволенні
позову ОСОБА_1, а також зустрічного позову ОСОБА_3 необхідно відмовити на
підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так,
судом встановлено, що ОСОБА_1та ОСОБА_2зареєстрували шлюб 09 серпня 1997 року,
актовий запис № 612, зареєстрований відділом РАГС Суворовської районної
адміністрації. (а.с. 5).

За
твердженням ОСОБА_1 шлюб на території України офіційно не розірваний, хоч
ОСОБА_2 розірвала шлюб на території Німеччини. Однак копію документу,
підтверджуючого вищевказаний факт позивач так і не надав.

В період
шлюбу, а саме 05.03.1999 року, ОСОБА_2 була придана АДРЕСА_1. (а.с. 125-126)

Так, відповідно
до договору  № 99-49 И купівлі-продажу
нерухомого майна, укладеного між ОСОБА_7та ОСОБА_2, остання придбала АДРЕСА_1.
Вищевказаний договір був посвідчений також
Одеською універсальною біржею „Вітязь”. Суд із-за відсутності відповідачки
ОСОБА_2 не мав можливості дослідити чи дійсно квартира була придбана за спільні
кошти подружжя, або вона придбана за особисті кошти ОСОБА_2 В той же час, суд
вважає, що вищевказаний договір купівлі-продажу повинний  був посвідчений нотаріально, згідно ст. 47 ч.
2, 227  ЦК України в редакції 1963р.  Із пояснень позивача ОСОБА_1 вбачається, що
рішення суду щодо визнання дійсним договору відсутнє.

Відповідно
до ст. 128 ЦК України в редакції 1963 року, право власності (право
оперативного  управління)  у
набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо  інше
не передбачено законом або договором.

Форма
договору купівлі-продажу нерухомого майна,
повинна відповідати ст.ст. 42, 44, 227 ЦК України в редакції 1963 року.

Стаття
47 ЦК України встановлює, що нотаріальне посвідчення угод  обов'язкове
лише  у  випадках, зазначених у законі.  Недодержання
в  цих  випадках
нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін
повністю або частково виконала
угоду,  що потребує нотаріального
посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати  угоду
дійсною.  В  цьому
разі  наступне нотаріальне
оформлення угоди не вимагається.

Таким
чином, для набуття права власності необхідні законні підстави, однак ОСОБА_2
була придбана квартира за договором купівлі-продажу який не був посвідчений
нотаріально, а також визнаний дійсним за рішенням суду.  В зв'язку з цим, суд вважає, що  позовні вимоги  ОСОБА_1 про визнання за ним,    а
також за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру можливо лише у разі
визнання вищевказаного  договору
купівлі-продажу дійсним.

Статтею
22 КпШтС України встановлено, що майно, нажите
подружжям  за  час
шлюбу,  є  його
спільною сумісною  власністю.  Кожен
з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим
майном.

Таким
чином, дійсно у разі визнання судом вищевказаної угоди дійсною, позивач мав би
право ставити  питання про визнання за
ним право власності  на &frac12; частину
квартири.

Судом
також встановлено, що 01.12.2001 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений
договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2001-040 И - АДРЕСА_1, який був
посвідчений Одеською універсальною біржею „Вітязь”. Відповідно до умов договору
ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила
АДРЕСА_1. Згідно наданої відповідачами розписки квартира була продана за
8900 (умовних одиниць).

В
судовому засіданні сторони надавали суперечливі пояснення щодо процесу
укладення договору. Так, зі слів позивача, він про існування договору
взагалі  нічого не знав, та згоди на
продаж квартири не надавав. Крім того, він в день укладення договору перебував
у дочки, оскільки у неї народилась дитина. Вищевказані пояснення позивача
підтверджується поясненнями свідків -
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 При цьому суд вважає, що пояснення свідка ОСОБА_9 не
можна прийняти до уваги, оскільки вона є дочкою позивача, а тому є зацікавленою
особою.

Відповідачка
ОСОБА_3 та ОСОБА_6. дали протилежні пояснення, а саме, що ОСОБА_1 був
безпосереднім учасником угоди, він розписувався в документах біржі, сам
перераховував кошти, отримані за продаж квартири. Вищевказані пояснення  підтвердив свідок ОСОБА_10

В
судовому засіданні не вдалось усунути вищевказані протиріччя, встановити
достовірність пояснень кожної із сторін, оскільки у зв'язку з ліквідацією  Одеської універсальної  біржі „Вітязь” документи,  які стали підставою для укладення договору
купівлі-продажу неможливо розшукати.

В той же
час, із самого договору купівлі-продажу не вбачається, що він був
укладений  зі згоди позивача, проте така
згода могла бути оформлена окремим документом.

Необхідно також визначити, що
ОСОБА_1 був знятий з реєстраційного обліку в АДРЕСА_1у зв'язку з виїздом на
постійне місце проживання в Німеччину, що підтверджується довідкою адресного
бюро. (а.с. 134).

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
оформили документи на виїзд на постійне місце проживання в один день, а саме
26.09.2001 року. (а.с. 162).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно перетнули
державний кордон у ніч з 15.12.2001р.- 16.12.2001р.. Після того, як ОСОБА_1 так
і ОСОБА_2 неодноразово перетинали державний кордон України. При цьому в спірну
квартиру ніхто з них не повертався і в ній не проживав. ОСОБА_1 в судовому
засіданні пояснив, що як йому пояснила дружина,
квартира була залишена її подружці, прізвище якої, позивач так і не
назвав в судовому засіданні.

На підставі аналізу пояснень
сторін  та доказів по справі, у
відповідно до ст. 212 ЦПК України,   суд
вважає, що позивач  знав про продаж
квартири, а тому згідно ст. 145 ЦК України в
редакції 1963р., він не має право витребувати  від добросовісного набувача спірне майно,
оскільки воно  вибуло з його
володіння  за його волею.

Суд також вважає, що договір
купівлі-продажу нерухомого майна № 2001-040
повинний бути також посвідчений нотаріально, проте він посвідчений в
порушення вимог  ст. 47 ч. 2, 227  ЦК України в редакції 1963р..

Відповідачка
ОСОБА_3 є добросовісним набувачем вищевказаної квартири, проте суд вважає, що
її зустрічні позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу між
нею та ОСОБА_2 при таких обставинах  не
можуть бути задоволені, оскільки договір купівлі-продажу на підставі якого
ОСОБА_2 придбала квартиру не визнаний дійсний, а  таких
вимог ОСОБА_3  суду вона не
заявляла. Оскільки суд не задовольняє первісних вимог про визнання дійсним
договору купівлі-продажу, то не підлягають задоволенню  похідні позовні вимоги про визнання права
власності квартиру.

Суд
також вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2та ОСОБА_3, оскільки
суд, не встановив, що ОСОБА_2 набула право власності право власності на
вищевказану квартиру на законних підставах, а
тому   і сам   ОСОБА_1
аналогічно не придбав свою частку у спільній сумісній власності
подружжя.

Оскільки
суд не задовольнив позовні вимоги про визнання недійсним договору, укладеного
між ОСОБА_2та ОСОБА_3, а також про
визнання за ОСОБА_1 право власності на &frac12; частину квартиру, то відповідно не
підлягають задоволенню позовні вимоги про витребування у ОСОБА_3 квартири із
незаконного володіння, оскільки в такому випадку ОСОБА_1 є неналежним
позивачем.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 42, 44,45-47, 128, 145, 227 ЦК України в
редакції 1963 року,  ст. ст.  10, 11,84,
209, 212-215  ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні
позову ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна - АДРЕСА_1укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідченого Одеською універсальною біржею „Вітязь” за  № 2001-040И від 1.12.2001р, про визнання
права власності на &frac12; частини
АДРЕСА_1за   ОСОБА_1, а також про  визнання права власності на &frac12; частини
АДРЕСА_1за   ОСОБА_2, про витребування
АДРЕСА_1із незаконного володіння ОСОБА_3- відмовити.

2. У задоволенні
зустрічного   позову   ОСОБА_3до
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про визнання
дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - АДРЕСА_1укладеного між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого Одеською універсальною біржею „Вітязь” за  № 2001-040И від 1.12.2001р., про визнання
права власності на АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення
суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд
м. Одеси шляхом подачі в 10-ти денний строк з
дня проголошення рішення заяви
про  апеляційне  оскарження
рішення  суду і поданням після цього  протягом двадцяти днів апеляційної скарги,
або в порядку п. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя