У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 квітня 2008 року                                                                                                 м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Григор'євої
Л.І.,

суддів:                                  Косенка
В.Й.,                                 Гуменюка
В.І.,

Данчука В.Г.,                                 Балюка
М.І., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист права власності, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від
10 липня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 10
жовтня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2007 року ОСОБА_1 звернулася в суд із
вищезазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, мотивуючи свої позовні
вимоги тим, що з 1994 року є власницею будинку АДРЕСА_1, а також земельної
ділянки площею             0,238 га,
виділеної для його обслуговування.

У червні 2004 року вона мала намір нотаріально укласти
договір купівлі-продажу цього будинку протягом двох місяців із відповідачкою
ОСОБА_2 та отримала від неї 500 грн. авансу. У цей же час дозволила їй і членам
її сім'ї тимчасово проживати в її будинку до вирішення питання про оформлення
угоди купівлі-продажу без укладення письмового договору найму житла.

Проте в обумовлений строк, а також протягом 2004 - 2006
років відповідачка не вжила заходів щодо виконання домовленостей, посилаючись
на втрату паспорта. Складом своєї сім'ї вона продовжує жити в будинку,
користується земельною ділянкою та не сплачує комунальні витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області
від 10 липня             2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 10
жовтня 2007 року, у позові відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, заявниця подала до
Верховного Суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права, просить оскаржувані судові
рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, з чим погодився й апеляційний
суд, суд першої інстанції виходив із того, що, хоча між сторонами й не укладався
договір найму жилого приміщення, відповідачі в спірний будинок вселилися як покупці
жилого будинку за договором купівлі-продажу, а тому не можуть бути визнані тимчасовими
наймачами жилого приміщення.

Проте з такими висновками погодитися не можна, оскільки суди дійшли їх без
повного, всебічного та об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права
чи обмежений у його здійсненні.

Встановлено, що власником спірного будинку є позивачка, яка мала намір його
продати відповідачам, останні до укладення договору купівлі-продажу посилилися
в спірний будинок.

За правилами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого
майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Сторони договір купівлі-продажу житлового-будинку не укладали. У разі недодержання вимог закону
про нотаріальне посвідчення договору, як це передбачено ч. I ст. 220 ЦК
України, він є нікчемним з наслідками, передбаченими ст. 216 ЦК України.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності виникає з моменту
нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації.

Таким чином права власності на спірний будинок відповідачами не набуто.
Тому суду необхідно було застосувати ст. ст. 98, 99 ЖК України.

Отже, судами допущено порушення як норм матеріального права, оскільки не
застосовано закон, який підлягає застосуванню в даних правовідносинах, так і
норм процесуального закону, зокрема ст. ст. 213, 214, 303, 308 ЦПК України.

Крім того, усупереч вимогам ст. 315 ЦПК України мотивувальна частина ухвали
протирічить резолютивній частині.

Оскільки судами допущені  порушення норм матеріального та  процесуального права, що призвело до прийняття
помилкового рішення, судові рішення в порядку
ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 липня             2007 року та ухвалу апеляційного
суду Миколаївської області від 10 жовтня 2007 року скасувати, а справу  передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                              Л.І.
Григор'єва

Судді:                                                       В.Й. Косенко

В.Г. Данчук

М.І. Балюк

В.І. Гуменюк