Справа № 2- 177
РІШЕННЯ

Іменем
України

8 лютого 2008 року.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в
складі:

головуючого - судді Клименка А.М.,

при секретарі - Полікарпові Є.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_2.,

представника відповідача -ОСОБА_5.,

третьої особи - ОСОБА_4.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права користування житловим
приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4
про виселення з жилого будинку без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася до суду з позовом до своїх матері та брата - ОСОБА_2та ОСОБА_3 про
визнання за нею права користування житловим приміщенням в жилому
будинкуАДРЕСА_1посилаючись на те, що вона народилася в цьому будинку у 1961
році і фактично все своє життя постійно в ньому проживає. Вона була
зареєстрована в будинку з 1977 до 1990 року, коли за сімейними обставинами
формально була знята з реєстрації, хоча фактично місця проживання ніколи не
міняла. Позивачка вказала, що протягом постійного проживання в спірному будинку
зробила його капітальний ремонт, перекрила дах залізом, збудувала капітальний
гараж, літній душ, відремонтувала водопровід, поставила в одній з кімнат
пластикові вікна. Відповідачка ОСОБА_2ніколи не заперечувала проти її
проживання в будинку і завжди це право за нею визнавала. В 1999 році мати
прописала до будинку її брата - свого сина
ОСОБА_3, який фактично не жив в ньому з 1973 року і після його
реєстрації до будинку так і не вселився. З січня 2007 року відповідач ОСОБА_3
почав вимагати її виселення, став їй погрожувати, відповідачка ОСОБА_2також
почала його підтримувати і вимагати її виселення. Ці обставини і примусили її
звернутися з позовом до суду.

В
судовому засіданні позивачка позов підтримала.

Ухвалою
суду від 29 серпня 2007 року до участі в справі було залучено в якості третьої
особи чоловіка позивачки - ОСОБА_4. (а.с. 19).

Відповідачі
позов не визнали і звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та
ОСОБА_4. про їх виселення зі спірного жилого будинку (а.с. 22, 23) посилаючись
на те, що спірна частина будинку належить ОСОБА_2на праві власності,
відповідачі в ньому не зареєстровані, мають своє окреме впорядковане житло,
проживаючи в її будинку створюють ОСОБА_2неможливі умови для проживання,
оскільки вона змушена жити в маленькій кімнаті, де їй не вистачає повітря,
постійно вчиняють сварки, принижують її честь та гідність, проявляють неповагу
до неї і не можуть надати їй допомоги, якої вона потребує. Також позивачі
вважали, що відповідачі порушують права ОСОБА_2., як власника будинку, а саме -
право володіти та розпоряджатися своєю власністю, оскільки позивач ОСОБА_3 не
може оселитися в спірному будинку. В судовому засіданні вони вточнили свої
позовні вимоги і просили виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_4. без надання їм іншого
житлового приміщення.

Відповідачі
за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4. зустрічний позов не визнали і пояснили,
що ніколи ніяких конфліктів між ними та позивачкою ОСОБА_2не було. Навпаки,
протягом усього часу, що вони живуть в будинку вони завжди надавали їй
допомогу, проводили поточний та капітальний ремонт будинку, підтримували
чистоту та порядок в ньому, купували необхідні ОСОБА_2продукти харчування та
ліки, готували їжу, турбувалися за неї, постійно відвідували її, коли вона
знаходилася в лікарнях. Позивачка сама у 1985 році, коли ОСОБА_4. зареєстрував
шлюб з ОСОБА_1 і з її згоди оселився в будинку, визначила їх місце проживання у
великій кімнаті, а сама стала жити у маленькій кімнаті. Вони неодноразово
пропонували їй перестроїти її кімнату і покращити житлові умови, але вона
відмовлялася від цього. Син позивачки - ОСОБА_3 протягом останніх 35 років в
будинку не жив, відвідував матір вкрай рідко, ніколи ніякої допомоги їй не
надавав.

Третя
особа за первісним позовом ОСОБА_4. позов ОСОБА_1 підтримав.

Вислухавши
сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінив надані
сторонами докази, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у
задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Судом
установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Спірним
житловим приміщенням є Ѕ частина жилого будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_2на підставі: ј частина - свідоцтва про право власності у
відповідності до ст. 22 КпШС України, виданого 7 лютого 1981 року державним
нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори (а.с. 14); 1/8
частина - свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка,
виданого 7 лютого 1981 року державним нотаріусом Четвертої Харківської
державної нотаріальної контори (а.с. 14); 1/8 частина - договору дарування між
позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2., посвідченого 25 листопада 1989 року державним
нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори (а.с. 15, 16).

Позивачка
ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_2) є рідною дочкою власника будинку ОСОБА_2і
постійно та безперервно з часу свого народження - 1961 року проживає в цьому
будинку. В 1985 році вона взяла шлюб з ОСОБА_4., після чого він, зі згоди твоєї
тещі - ОСОБА_2., вселився в належну їй частину будинку. Після одруження дочки
ОСОБА_2самостійно визначила порядок користування своєю частиною будинку, у
відповідності до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_4. зайняли окрему велику житлову
кімнату, а вона - меншу. З цього часу ніяких конфліктів між ними стосовно
порядку користування житловою площею, або ведення спільного господарства не
було. ОСОБА_1 та ОСОБА_4. постійно сплачують свою частку комунальних платежів
за користування житлом, всіляко допомагають ОСОБА_2у веденні господарства,
підтримують будинок в чистоті та порядку, зробили капітальний ремонт даху,
відремонтували водопровід, перебудували сарай на гараж, переклеїли шпалери та
замінили вікна в будинку. Вони постійно піклуються за ОСОБА_2., купують
необхідні їй продукти харчування та ліки, готують їжу, постійно доглядають її
як вдома, так і коли вона знаходиться на лікуванні у лікарнях.

Ці
обставини встановлені судом на підставі пояснень допитаних в судовому засіданні
свідків ОСОБА_6., ОСОБА_7. та ОСОБА_8, які пояснили суду, що увесь час
спільного проживання ОСОБА_2., ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в цьому будинку між ними
ніколи не було ніяких свар чи скандалів. ОСОБА_2завжди була задоволена
поведінкою та ставленням до неї дочки та зятя, які завжди надавали їй і надають
зараз всіляку допомогу, постійно піклуються за неї. Син ОСОБА_2- відповідач
ОСОБА_3 усі ці роки майже ніколи не з'являвся в будинку і матері ніколи ніякої
допомоги не надавав. Лише останнім часом - за останні два місяці він тричі
навідував матір. Позивачка ОСОБА_1 постійно проживає в будинку з часу свого
народження, вона ніколи з нього не виїжджала. Усі роботи по дому роблять саме
вона та її чоловік, оскільки ОСОБА_2хворіє, постійно знаходиться „на пігулках”,
дуже погано ходить, неодноразово падала і потрапляла до лікарні, де її постійно
відвідували та допомагали дочка та зять.

Суд
вважає пояснення цих свідків об'єктивними, оскільки ці свідки є або сусідами
сторін, або знайомими, які підтримують гарні стосунки не тільки з позивачкою,
але і з відповідачкою ОСОБА_2., яка заслухавши в судовому засіданні їх
пояснення, була з ними згодна.

Крім
того, пояснення цих свідків співпадають і з тією обставиною, що ОСОБА_2ніколи
нікуди не зверталася зі скаргами або заявами стосовно порушенняОСОБА_1. або
ОСОБА_4 її житлових прав чи наявності якихось побутових конфліктів між ними. Ці
обставини визнані відповідачкою ОСОБА_2і відповідно до ст. 61 ЦПК України
доказування не потребують.

На
підставі наведених доказів слід дійти висновку, що позивачка ОСОБА_1 з часу
свого народження - 1961 року набула права користування житловим приміщенням у
належній її матері на праві власності частині будинку АДРЕСА_1 і до
теперішнього часу ніколи його не втрачала, тому це право за нею слід визнати
рішенням суду.

Та обставина, що у 1989
році ОСОБА_1 виписалася (в теперішній час у відповідності до діючого
законодавства - знялася з реєстрації) з адреси спірного будинку, прописалася за
іншою адресою і має формальне право на користування іншим житловим приміщенням,
не є перешкодою для визнання за нею права користування житловим приміщенням в
спірній частині будинку, оскільки ОСОБА_1 фактично ніколи не змінювала свого
місця проживання, і у відповідності до положень ст. 2 Закону України „Про
свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” громадянам
України, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода
пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Реєстрація місця
проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 47 Конституції
України передбачено право кожного громадянина на житло і, крім цього,
встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

У
своєму зустрічному позові ОСОБА_2та ОСОБА_3 підставами виселення ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 вказали неможливість спільного їх проживання зі ОСОБА_2., оскільки вони
створили для неї неможливі умови для проживання, змусили її жити в маленькій
кімнаті, де не вистачає повітря, постійно вчиняють сварки, принижують її честь
та гідність, проявляють неповагу до неї і не можуть надати їй допомоги, якої
вона потребує.

Проаналізувавши
надані сторонами докази по справі, слід дійти висновку, що у підтвердження
заявленого зустрічного позову ОСОБА_2та ОСОБА_3 не надали суду жодного
належного і допустимого доказу, передбаченого ч. 2 ст. 57 ЦПК України, і
виходячи з положення ст. 10 ЦПК про те, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень,
суд не вбачає підстав для задоволення їх зустрічного позову.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову суд також виходить з того, що наведені у ньому обставини не
тільки не підтверджуються наданими сторонами доказами по справі, а навпаки
повністю ними спростовуються, оскільки судом було встановлено, що відповідачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_4. проживають в тому житловому приміщенні, яке їм у
відповідності до ч. 1 ст. 156 ЖК України визначив власник будинку, за час
проживання вони не тільки не створювали ОСОБА_2 умов, неможливих для спільного
проживання, а, навпаки, всіляко допомагали і допомагають їй у веденні
господарства, підтримують будинок в чистоті та порядку, постійно піклуються нею
і доглядають її як вдома, так і коли вона знаходиться на лікуванні у лікарнях.

Суд
не може прийняти до уваги посилання ОСОБА_2та ОСОБА_3 у зустрічному позові на
положення ст. 150 ЖК України, як додаткові підстави позову, оскільки ця стаття
передбачає право громадян, які мають у приватній власності частину будинку,
користуватися нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і
розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом
угоди. Наведена норма не передбачає право власника виселяти з будинку колишніх
членів своєї сім'ї, а в іншому, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4. своїми діями
ніякі права ОСОБА_2, як власника частини будинку, не обмежують і вона може у
будь який час ними скористатися.

Також
не може прийняти до уваги суд і посилання ОСОБА_2та ОСОБА_3 у зустрічному позові
на положення ст. 169 ЖК України, оскільки ніякого договору житлового найму,
передбаченого ч. 2 ст. 158 ЖК України, стосовно спірного житла між сторонами по
справі ніколи не укладалося.

Відповідно
до ст. 88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивачки судові
витрати по справі, які складаються зі сплаченого позивачкою судового збору в
розмірі 8 грн. 50 коп. та витрат на інформаційно - технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 7 грн. 50 коп., а всього 16 грн. порівну з кожного.

Відповідно
до ст. ст. 10, 15, 57,88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 64, 116, 150, 169
ЖК України, Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні”, ст. ст. 33, 47 Конституції України,  суд -

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права
користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати
за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням в жилому будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_2
та ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про виселення з жилого
будинку без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Стягнути
зі ОСОБА_2та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі по 8 грн. з
кожного.

Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20-ти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: