Справа № 2-3001
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2008
року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі: головуючій
судді Цалко А.А., при секретарі Єршовій Я.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ялті
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3  про визнання
недійсним  договору  дарування
частки житлового будинку , визнання права власності на спадщину  ,

в с т а н о в и
в:

Позивачка
ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом , в
якому  просить суд визнати недійсним
договір дарування 13 частки житлового будинку    АДРЕСА_1, укладений 07 жовтня 2003 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, також визнати за нею право власності на  зазначене майно. Позовні вимоги мотивовані
тим, що ОСОБА_4 на момент укладення договору не в повному обсязі усвідомлював
наслідок своїх дій та керував ними, тому як
на той час   зловживав спиртними
напоями, у зв'язку з чим  майже постійно
знаходився у стані алкогольного сп'яніння.

Позивачка
та її представники  в судовому засіданні  позов підтримали.

Відповідачі
в судовому засіданні  проти позову
заперечували, посилаючись на  те, що
підстав  для визнання  договору дарування недійсним не  має, тому як
укладено його  з додержанням   встановлених законом форми,  внаслідок
чого не має підстав і для визнання права власності позивачки на
зазначене майно.

Також
представник відповідача заперечувала
проти визнання договору дарування недійсним ,тому як  укладено його
з дотриманням норм  діючого
законодавства.

Вислухавши
пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, допитавши
свідків, суд вважає, що в задоволені
позову необхідно відмовити   по
наступних підставах:

Позивачка   звернулась до суду з позовом  на підставі
ч.1 ст.225 ЦК України, полагаючи , що ОСОБА_4 уклав  07 жовтня 2003 року договір дарування 13
частки  житлового будинку АДРЕСА_1,
будучи  дієздатною особою, але у момент
вчинення правочину не усвідомлював
значення своїх дій  та не міг
керувати ними, оскільки зловживав спиртними напоями.

Але , суд застосовує  при розгляді
спору у цієї частині  ст.55
ЦК  України (в редакції 1963
року),оскільки відповідно  до п.9
Прикінцевих та перехідних положень
даного  кодексу,  -  до
договорів, що  були укладені  до 01 січня 2004 року  і продовжують діяти  після набрання  чинності
Цивільним  кодексом України,
застосовуються  правила цього  Кодексу
щодо підстав , порядку  і
наслідків зміни  або розірвання  договорів
окремих видів незалежно від дати
їх укладення.

В силу ч.1 ст.55
ЦК України правочин ,який вчинено
фізичною особою, хоч й дієздатною, але
яка знаходилась  на момент її
вчинення у такому стані, коли   не
могла  усвідомлювати  значення своїх дій та  керувати ними ,може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи.

Судом
встановлено, що ОСОБА_4 був
власником  13 частки житлового
будинку  АДРЕСА_1, жилою площею 76,5 кв.м
на підставі  свідоцтва про право на
спадщину  за заповітом, виданого 07
квітня 1994 року .

07 жовтня 2003
року ОСОБА_4 подарував свою частку дома ОСОБА_2, що підтверджується  договором дарування   (а .с.9).

В 1993 році  ОСОБА_4
удочерив  позивачку  ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження  у віці
майже 18 років .Позивачка  з
батько  ніколи  не проживала, цей факт сторонами не
заперечується. Як вказала позивачка у позові та пояснила у судовому засіданні
стосунки  з батько практично не
підтримувались внаслідок його постійного зловживання спиртними напоями.

ІНФОРМАЦІЯ_2року
ОСОБА_4. помер у віці  59 років.
Позивачка  участі  в похоронах батько не приймала, дізнавшись
про його смерть  одразу ж  звернулась до нотаріальної контори (31 жовтня
2007 року) з заявою  про прийняття  спадщини.

Але ,нотаріус їй
спадщину не видав, вказав , що 06 липня 2001 року  засвідчено померлим  заповіт
на все майно  не на її користь, що
підтверджується матеріалами спадкової справи(а.с.38).Крім того, їй стало
відомо, що ще при житті  батько  розпорядився
своєю часткою дома , подарував її позивачу.

Суд вважає, що
ця  обставина й стала підставою  для звернення   позивачки
до суду  з позовом, який не
знайшов свого підтвердження .

Позивачка  та її представники  не надали суду  ніяких доказів  того, що
ОСОБА_4. у момент  вчинення  правочину 07 жовтня 2003 року  не усвідомлював  своїх
дій та не міг   керувати ними.

Як встановлено
судом , ОСОБА_4  дійсно зловживав
спиртними напоями  в 90-х роках,
потім  він  уїхав з м. Ялта і повернувся  лише  в
2001 році, влаштувався на роботу та працював з 2002 року  по 21 травня 2007 року  в міськоопринкторгу на посаді спочатку
слюсаря -сантехника , а з 11 серпня 2004 року
прибиральником  ринку (а.с.51).По місту  роботи він характеризувався позитивно .

Відповідач
ОСОБА_2  не був чужою   людиною для ОСОБА_4., оскільки батьки
ОСОБА_4  хрестили ОСОБА_2, який з
дитинства проживав  разом з ними в п.
Василівка.

Як пояснив
ОСОБА_2 у судовому засіданні , у ОСОБА_4 ще є дорослий син , на якого покійний
склав заповіт в 2001 році , та зареєстрував його в нотаріальної конторі, та за
згодою сина в 2002 році ОСОБА_4 подарував
свою частку  дому ОСОБА_2. ОСОБА_4
залишився  проживати у цьому  будинку . ОСОБА_2 протягом всього часу
оплачував усі комунальні послуги, лікування ОСОБА_4. у лікарні, він же його і
поховав.

Всі ці обставини
,крім  письмових доказів (а.с. 52-64),
підтверджуються свідченнями свідків
ОСОБА_6., ОСОБА_7..

Крім того, Ялтинським
психоневрологічним  відділенням  міської лікарні  № 1
повідомлено суду , що ОСОБА_4  на
обліку у лікарів психіатра та
наркологу  не був, за медичною
допомогою не звертався , а довідка,  яка
надана суду  про те, що  в 1985 -1986 роках ОСОБА_4 відбував
покарання  та сплачував  аліменти на сина в Тернопільської області
(а.с.40) - не може бути доказом, що він
в 2002 році зловживав  спиртними
напоями, як на це вказує позивачка  та її
представник .

Допитаний у суді
свідок ОСОБА_8з боку  позивачки,  пояснив суду, що бачив ОСОБА_4 часто у стані
сп'яніння , є особою зацікавленою, оскільки
він зведений брат  чоловіка
позивачки, який  у судовому
засіданні  був її представником.

Крім того,
діючий  на момент вчинення правочину
закон  надавав можливість  ОСОБА_4.
оскаржити в суд  незаконність
правочину дарування , що їм не зроблено.

Усі інші
доводи  позивачки  та її представника адвоката ОСОБА_9. не
мають  ніякого правового значення  для вирішення
даного спору, у зв'язку  з
чим  в цієї частині  позову необхідно  відмовити.

Що
стосується  вимог позивачки   щодо визнання  за неї права власності  на 13 частки житлового будинку , то
вони  також не підлягають задоволенню ,
оскільки  не відповідають закону.

Судом
встановлено, що позивачка
звернулась  до Першої ялтинської  нотаріальної контори , як  спадкоємиць по закону першої черги ,тобто
дочка померлого, але ж нотаріус її повідомив, що зареєстровано заповіт про
спадкування всього майна  померлого іншою
особою. Як вбачається  з   матеріалів спадкової справи, вона також  не є
спадкоємцем, який має право  на
обов'язкову частку  у спадщині.

Спадщину, в силу
ст.1268 ЦК України (в редакції 2003 року) ,отримує спадкоємиць  по заповіту
або по закону  в нотаріальній  конторі шляхом подачі  відповідної заяви  та отримання свідоцтва  про право на спадщину.

Суд у цьому
випадку  не визнає  право власності  на спадщину, оскільки це суперечить  діючий книзі шостій (спадкове право) ЦК
України   (  в редакції 2003 року), який набрав
чинності  з 2004 року.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 55   ЦК України (в редакції 1963
року),ст.ст.1234,1261,1268,1296  ЦК
України ( в редакції 2003 року),

ВИРІШИВ:

В
позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3  про визнання
недійсним  договору  дарування 13 частки житлового будинку
АДРЕСА_1, укладеного 07 жовтня  2003
року  між ОСОБА_4  та ОСОБА_2 , визнання права власності на
спадщину у виді 13 частки
житлового  будинку АДРЕСА_1,   - відмовити .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку
до Апеляційного суду АРК через Ялтинський міський суд в порядку та строки,
встановлені ст. ст. 294-296 Цивільного процесуального кодексу України.

СУДДЯ