Справа № 2-324
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

29 травня 2008 року                                                                       Рівненський
районний суд Рівненської області в особі:

судді
Красовського О.

при
секретарі Бартош О.

з участю представників сторін -
Хілінської Т., Тютюна Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ
„Інвестжитлобуд” про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення
компенсації за невикористану щорічну відпустку, -

в с т а
н о в и в :

Позивач просить суд постановити рішення про стягнення з відповідача
належних сум при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що
працював у відповідача. При звільненні з роботи йому не були виплачені всі
належні суми. Просить задоволити позов.

Представник позивача підтримала позов і пояснила, що її довіритель просить
стягнути з відповідача заробітну плату та компенсацію за невикористану
відпустку. Вона не може представити суду жодної довідки про розмір заборгованих
сум.

Представник відповідача позов визнав. Пояснив, що позивач дійсно не
перебував у відпустках. Також підприємство має заборгованість із заробітної
плати. Проте не може представити суду довідку про розмір заборгованості,
оскільки бухгалтерські документи вилучені, і перебувають в правоохоронних органах.

Заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову
слід відмовити за його недоведеністю.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач працював у відповідача.
Підприємство має заборгованість перед позивачем із виплати заробітної плати,
інших виплат. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день
звільнення.

Суду не були надані довідки про розміри заборгованих сум.

Відмовляючи в позові за недоведеністю позовних вимог, суд виходив з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Ко­дексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Диспозитивність - це надання особам, які беруть участь у справі, можливості
вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний
розсуд. Диспозитивність діє в усіх стадіях процесу. Зміст принципу
диспозитивності розкривають через такі положення:

·    хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це;

·    особа, якій належить право, може від нього відмовитися;

·    нікого не можна примушувати пред'явити позов проти своєї волі;

·    суд не повинен виходити за межі вимоги сторін, за ви­нятками, встановленими
законом;

·    сторона може розпорядитися об'єктом процесу.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальнос­ті сторін. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змагальність - один із найбільш важливих конституційних принципів сучасного
судочинства. Він створює умови для всебічного та повного дослідження обставин
справи і ухвалення судом обґрунтованого та законного рішення. На підставі
принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з
метою ухвалення рішення на свою користь зобов'язані повідомити суду істотні для
справи обста­вини, надати суду докази, які підтверджують або спростову­ють ці
факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у
необхідності ухвалення бажаного для них рішення.

У цивільному судочинстві змагальність виявляється в тому, що:

·       дії суду залежать від вимог позивача та заперечень відпо­відача;

·       суд вирішує справу у межах заявлених вимог та на під­ставі наданих йому
доказів;

·       особи, які беруть участь у справі, займають активне ста­новище щодо інших
учасників процесу та суду;

·       сторони самостійно визначають, які саме докази подавати суду, а які
притримати;

·       особи, які беруть участь у справі, можуть брати участь у справі особисто
або через представників;

·       кожна особа зобов'язана довести факти, на які вона поси­лається;

·       у разі невиконання процесуальних обов'язків або нездій­снення процесуальних
прав для особи настають небажані для неї правові наслідки.

Основний зміст принципу змагальності наведено у ч. 3 ст. 10 ЦПК України:
кожна сторона повинна довести ті обста­вини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень. У цій нормі сформульоване правило:
"Хто стверджує, той і доводить".

На клопотання сторони суд сприяв здійсненню їхніх прав, зокрема: судом
робилися запити з метою з'ясування, де саме перебувають вилучені у підприємства
бухгалтерські документи. Суд намагався отримати відомості, про які просили
сторони.

Проте сторони не займали активної позиції щодо представлення суду доказів,
фактично поклавши обов'язок на суд доводити чи спростовувати заявлені в
судовому засіданні факти.

Суду був наданий штатний розпис підприємства. Проте суд позбавлений
можливості провести розрахунок заборгованої заробітної плати, оскільки на її
розмір можуть впливати чинники: відсутність на роботі у зв'язку з тимчасовою
непрацездатність, перебування у відрядженні, інше.

Суд також не може застосувати положення постанови Кабінету Міністрів
України від 08.02.2005 року № 100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої
заробітної плати” для визначення розміру компенсації за невикористані щорічні
основні відпустки, оскільки для такого обчислення слід врахувати численні
вимоги, зазначені в цій постанові.

Зважаючи, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони не
подали суду належних і допустимих доказів, тому суд дійшов висновку про
неможливість задоволення позову через його недоведеність.

Керуючись
ст. ст. 10, 11, 60,  88, 209, 212, 214,
215 ЦПК України, суд, -

в и р і
ш и в :

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ „Інвестжитлобуд” про стягнення
заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за невикористану
щорічну відпустку - відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення
набирає законної сили через 10 днів з дня проголошення, якщо його не буде
оскаржено в апеляційному порядку, визначеному ЦПК України.

СУДДЯ:                                                                                           О.КРАСОВСЬКИЙ