Справа № 22ц-1272/2008                             Головуючий у 1
Категорія - цивільна
Доповідач - ГУБАР В.С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 серпня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді

Страшного М.М.,

суддів:

губар в.с., Горобець Т.В. ,

при секретарі:

Рачовій І.І.

за участю:

ОСОБА_1,
Сахарчук Н.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2001
року по справі за позовом  державного
комунального підприємства
житлово-комунального господарства Деснянського  району м.Чернігова до ОСОБА_1 про визнання
таким, що втратив право користування житлом,

в с т а н о в и в:

18  лютого  1999 року
комунальне підприємство житлово-комунального господарства Деснянського
району м.Чернігова  звернулось до суду з
цим позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
відповідач ОСОБА_1 з листопада 1997 року
був відсутній без поважних причин
у квартирі АДРЕСА_1.  Будучи
засудженим за скоєний злочин, у зазначене житлове приміщення ОСОБА_1 не
повернувся з місць позбавлення волі після відбутого покарання,  та був знову засуджений і  на час звернення позивача до суду  знову перебував у місцях позбавлення
волі.  Відповідач  не сплачував за житлово-комунальні послуги,
внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому  позивач на підставі ст.ст.71,72 ЖК України
просив визнати  ОСОБА_1  таким, що втратив право користування спірним
житлом.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Деснянського районного суду м.Черніова від 30 липня 2001 року
ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив
право користування жилою площею у спірній квартирі на підставі
ст.ст.71,72 ЖК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить  скасувати  зазначене рішення суду першої інстанції,
оскільки вважає його незаконним.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду,  дослідивши матеріали даної  цивільної справи та кримінальної справи  № 1-84/99 по обвинуваченню ОСОБА_1у
скоєнні  злочину, передбаченого  ч.2 ст.229-6 КК України,   обговоривши доводи апеляційної скарги,  апеляційний суд приходить до наступних
висновків.

Задовольняючи позовні вимоги
комунального підприємства,  суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не проживає  у квартирі АДРЕСА_1з березня 1998 року без
поважних причин, не повернувся до зазначеної квартири після звільнення з місць
позбавлення волі, а тому втратив право користування цим  житлом. Проте з такими висновками  оскаржуваного рішення  не погоджується апеляційний суд, оскільки
вони зроблені  за неповно з”ясованих
обставин справи та без належної оцінки всіх наявних у справі доказів.

Зокрема, з дослідженої апеляційним
судом  кримінальної справи № 1-84/99 по
обвинуваченню ОСОБА_1  у скоєнні злочину,
передбаченого ч.2 ст.229-6 КК України,
вбачається, що вироком Деснянського
районного суду м.Чернігова від 28 січня 1999 року  та ухвалою судової колегії у кримінальних
справах Чернігівського обласного суду від 18 лютого 1999 року  встановлено, що після  звільнення 16 вересня 1998 року від
відбування покарання за попереднім вироком, ОСОБА_1  проживав у спірній квартирі до 11 листопада
1998 року, коли по обвинуваченню  у
скоєнні  злочину   був знову взятий під варту  та утримувався у  Чернігівському СІЗО  на підставі постанови  про застосування запобіжного заходу від
11.11.1998 року.    Матеріали зазначеної
кримінальної справи  та наявні в ній
докази  підтверджують факт проживання
ОСОБА_1 у спірній квартирі  до 11 листопада  1998 року.
Ці обставини, встановлені  в
порядку кримінального судочинства та вироком суду,  є преюдиціальними при вирішенні даного спору
і  спростовують доводи позивача, у тому
числі і акт від 05 березня 1999 року.  До
16 вересня 1998 року позивач не звертався до суду з позовом про визнання
ОСОБА_1 втратившим  право на житло,  а отже
визнавав  право ОСОБА_1 на  жилу площу
у спірній квартирі.

Твердження  позивача про те, що ОСОБА_1 був виписаний із
квартири АДРЕСА_1у травні 1998 року,  не
могли бути підставою для визнання відповідача втратившим право користування
житлом,  оскільки  зазначена виписка  відповідача із спірної квартири є незаконною
і проведена всупереч  вимогам Житлового
кодексу України.

Відповідно до ст.71 ЖК України, редакція
якої була чинною  на час звернення
позивача до суду,  за членом сім”ї  наймача у разі його відсутності жиле
приміщення зберігається протягом 6 місяців, а у разі взяття  під варту - жиле приміщення зберігається  понад
6 місяців протягом усього часу перебування під слідством та судом.

Апеляційним судом з дослідженої
кримінальної справи встановлено, що відповідно до ухвали  судової колегії в кримінальних справах  Чернігівського обласного суду  від 18 лютого 1999 року,   вирок Деснянського районного суду м.Чернігова
від 28 січня 1999 року  набув законної
сили  з 18 лютого 1999 року.

Отже, позивач звернувся  до суду з вимогою  про визнання ОСОБА_1  втратившим право на житло ще під час
перебування ОСОБА_1 під слідством та судом
і до  сплину строку, встановленого
ст.71 ЖК України, який закінчувався лише
через шість місяців після набрання вироком Деснянського районного суду
від 28.01.99.  законної сили - тобто
19.08.99.

Крім того, відповідно до п.7 ст.71 ЖК
України в редакції, чинній з 08.04.2000 року (газета „Урядовий кур”єр № 65 від
08.04.2000р.),   станом на 30 липня 2001
року,  коли було ухвалене оскаржуване
рішення суду першої інстанції,  житлове
приміщення  за особою, взятою під варту,
зберігається  понад 6 місяців  протягом усього часу  перебування під вартою та відбування
покарання. За таких обставин  суд не мав
законних підстав  для задоволення позову
комунального підприємства  про визнання
ОСОБА_1 втратившим право користування житлом.

Відповідно до ст.213, 214 ЦПК України
рішення суду  повинно бути законним і
обгрунтованим.  Обгрунтованим є
рішення,  ухвалене на основі повно і
всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. При ухваленні рішення суд з"ясовує наявність  обставин, якими обгрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявність інших фактичних  даних, які мають значення для вирішення
справи, а також доказів на їх підтвердження; правовідносин, які випливають із
встановлених обставин; правових норм, які регулюють ці правовідносини.

В порушення зазначених вимог
процесуального закону,  судом першої
інстанції неправильно встановлені правовідносини, які існували між сторонами і
їм дана невірна юридична оцінка;  рішення
суду суперечить дійсним обставинам справи та неправильно застосовано норми
ст.71 ЖК України -без врахування  дії у
часі змін щодо осіб, які перебувають під слідством, судом та під вартою.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким
позивачеві  необхідно відмовити у
задоволенні вимоги про визнання ОСОБА_1таким, що втратив право користування
спірним житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 209, 217,
303, 307, 309, 313 - 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст.ст.71,72 ЖК
України,  апеляційний суд,

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 30 липня 2001 року  скасувати.

В задоволенні позову
державного комунального підприємства
житлово-комунального господарства Деснянського  району м.Чернігова до ОСОБА_1 про визнання
таким, що втратив право користування житлом, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту  проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: