У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

30 січня  2008 року
м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого:                 Яреми А.Г.

Суддів: Левченка Є.Ф.,
Лихути Л.М., Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Державної нотаріальної контори Хорольського району Полтавської області, Оріхівської
сільської ради Лубенського району Полтавської області про визнання недійсним заповіту
та свідоцтва про право власності на спадщину, усунення від спадкування,

в с
т а н о в и л а :

У травні 2006 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Державної нотаріальної контори Хорольського району Полтавської
області, Оріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області про
визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право власності на спадщину,
усунення від спадкування.

Ухвалою Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від     18 грудня 2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного
суду Полтавської області від  22 лютого
2007 року, позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати
ухвалу суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись
на порушення судами норм процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог скаржник
зазначив, що судом першої інстанції безпідставно залишено його позовну заяву без
розгляду, так як перелічені в ухвалі суду недоліки він виправив та по-можливості надав до суду, а щодо недоплати заявником
судового збору у сумі 23 грн.77 коп., то дане питання взагалі не ставилося в ухвалі суду.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ч.1 ст.
122 ЦПК України, суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви,
поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до п.2,3 постанови Пленуму
Верховного Суду України “Про практику застосування судами процесуального законодавства
при розгляді цивільних справ по першій інстанції” від 21 грудня 1990 року при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суддя
перевіряє, чи має заявник право на порушення справи, чи відповідає форма і зміст
заяви вимогам закону.

Заява не може бути визнана неподаною та повернута з мотивів ненадання доказів.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, з підстав, передбачених п.8 ст.
207 ЦПК України, суд першої інстанції посилався на те, що провадження у справі було
відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у ст. 119, 120 ЦПК
України, зокрема позивач не підтвердив оспорювання
всього майна, не залучив до участі у справі юридичні особи, які мають
відношення до користування майном, не надав свідоцтво про право власності на
майно, яке оспорюється, та не сплатив
в повному обсязі судовий збір.

Однак, такий
висновок суду першої інстанції не ґрунтується
на матеріалах справи.

Так, із матеріалів справи вбачається, що постановляючи ухвалу про залишення
позовної зави без руху, суд не зазначив яка сума судового збору не доплачена.

Судом першої інстанції також залишено поза увагою те, що          ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів лише про визнання заповіту від 1 лютого 2002 року недійсним
і просив
визнати за ним право власності на частку
спадкового майна, а саме на &frac12; частину жилого будинку     АДРЕСА_1. Інші вимоги у встановленому порядку ним не
заявлялись. При цьому позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір
виходячи із вартості оспорюваного майна.

При постановленні ухвали судом не взято до
уваги, що ненадання позивачем доказів може служити підставою для відмови в
задоволенні позову, а не для залишення позовної заяви без розгляду.

Крім того, у своїй позовній заяві позивач
просив суд витребувати з Хорольської держнотконтори спадкову справу, в якій
містяться всі необхідні матеріали щодо предмету спору. Таке право особи
передбачено ст.137 ЦПК України.

Вимога суду до позивача про залучення до
участі у справі інших осіб також не ґрунтується на законі, оскільки це
являється обов'язком не позивача, а суду при наявності для цього підстав.

Суд апеляційної інстанції також не звернув уваги на зазначені недоліки, не перевірив доводи апеляційної скарги і залишив
ухвалу суду першої інстанції без змін.

За таких порушень норм процесуального права
ухвали суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 342
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від        18 грудня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від          22
лютого 2007 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Ярема А.Г.

Судді:                                                                            Левченко Є.Ф.

Лихута Л.М.

Романюк Я.М.

Сенін Ю.Л.