Справа 2-39/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

22
квітня 2008 року Ясинуватський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої судді         Ткачук С.С.

при секретарі            Шпаковській Ю.В., Назаровій О.С.,

перекладача              ОСОБА_1.

за участю позивача  ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_2. та його представника
адвоката ОСОБА_3,

3-х осіб: ОСОБА_4. та ОСОБА_5.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на
&frac12; частку жилого будинку і зустрічного позову ОСОБА_6 до
ОСОБА_2,  ОСОБА_4 ОСОБА_5про  визнання недійсним заповіту

в с т а н о в и в:

Керуючись ст.ст.10,11,60,212 ЦПК, суд

в и р і ш и в:

У
позові  ОСОБА_2 відмовити,
зустрічний  позов ОСОБА_6  задовольнити частково.

Відмовити ОСОБА_2  у позові  до ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину за законом на &frac12; частку
жилого будинку, розташованого за адресою:АДРЕСА_1

Заповіт ОСОБА_7, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_2, складений  03 липня 2003 року  у місті Ясинувата, Донецької області  і
посвідчений  державним нотаріусом
Ясинуватської державної нотаріальної контори
03.07.2003р. у реєстрі № 2220
визнати недійсним.

Рішення
може бути оскаржена до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області через Ясинуватський міськрайонний суд.

Заява про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів після
проголошення рішення, апеляційна скарга подається протягом 20 днів після
подання  заяви про апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга може бути подана у строк подання заяви про апеляційне
оскарження. При подачі апеляційної скарги одночасно її копія подається до апеляційного
суду.

Суддя

Справа 2-39/08

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2007 року Ясинуватський міськрайонний суд Донецької області у
складі:

головуючої судді       Ткачук С.С.

при секретарі            Шпаковській Ю.В., Назаровій О.С.,

перекладача             ОСОБА_1.

за участю позивача  ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_2. та його представника
адвоката ОСОБА_3,

3-х осіб: ОСОБА_4. та ОСОБА_5.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на
&frac12; частку жилого будинку і зустрічного позову ОСОБА_6 до
ОСОБА_2,  ОСОБА_4ОСОБА_5про  визнання недійсним заповіту

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним
свідоцтво про право на
спадщину  за законом на &frac12;
частку жилого буднику АДРЕСА_1 виданого  13.05.1997р. державним нотаріусом
Ясинуватської державної нотаріальної контори на ім'я рідного брата ОСОБА_6  після смерті батька  ОСОБА_5

В
обґрунтування свого позову зазначив, що
з 22.11.1989р. батьки  проживали в
цьому будинку, який купили за договором купівлі-продажу.

ІНФОРМАЦІЯ_1. помер батько. За своє життя він
не складав заповіту, тому право на
спадщину  мали його
дружинаОСОБА_5  та діти: він з братом ОСОБА_2.,
та  дві сестри ОСОБА_4 і ОСОБА_5. За
домовленістю діти спадкодавця відмовилися від
прийняття спадщини на користь матері, але відмова не була посвідчена
нотаріусом. Вважає, що фактично усі діти
прийняли  спадщину, бо  прийняли
речі, приймали участь у ремонті спадкового будинку. Відповідач, який
визвався допомогти матері оформити документи для прийняття спадщини,  самостійно подав заяву до нотаріуса про
прийняття спадщини,  про що не  проінформував останніх спадкоємців.

Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_7., яка  за життя склала заповіт в якому
заповідала  все майно позивачу та сестрам
в рівних частках.  При зверненні  до Ясинуватської державної нотаріальної
контори  їм було відмовлено про  видачу свідоцтва на жилий будинок брату, бо  матері
фактично належала тільки його &frac12; частка,  власником другої частки  є відповідач. Вважає, що  брат не мав права без останніх  спадкоємців
прийняти спадщину. При зверненні до нотаріуса  братом була надана не вірна інформація
про  відсутність інших спадкоємців першої
черги  в зв'язку з чим  і
отримав у спадщину  на  &frac12; частку
жилого будинку.  Позивачу нотаріус  роз'яснив,
що видати свідоцтво на його ім'я не можливо, бо вони не відмовлялися від
спадщини на його користь.

В
судовому засіданні позивач підтримав свій позов і  пояснив, що
матері не було відомо про
належність їй тільки &frac12; частки.
Вона про це дізналася тільки  під час
складання заповіту  в  липні 2003року  у нотаріуса в Ясинуватській державній
нотаріальній конторі, коли він разом і з нею зайшли  до нотаріуса
і  остання  включив комп'ютер повідала їм  про видачу
свідоцтва  у 1997р.  на &frac12; частку   будинку
на брата. Ці обставини стали причиною, чому мати склала  заповіт
і не вказала в ньому брата. З 2003р. позивач  не звертався до суду з таким позовом,
але  зараз внаслідок втрати матір'ю свого
примірника свідоцтва про право на спадщину
за законом і відмови   брата
надати йому свій примірник, він вирішив
звернутися до суду  з таким
позовом.  Просив його задовольнити.

Треті
особи  і відповідачі по зустрічному позову
ОСОБА_4 та ОСОБА_5. пояснили в суді, що вони дізналися про  існування заповіту після смерті матері. На
цей час  подали зави про прийняття
спадщини за заповітом, бо так вирішила
їх мати.  Після смерті  відмовилися від прийняття спадщини, але  заяву у нотаріуса не писали, бо наміру  на
прийняття спадщини  не мали. На
час коли  складався заповіт  ОСОБА_5. проживала у Вірменії і паспорт був
при неї. Обидві підтвердили, що матері паспортів для  оформлення
документів не давали. На зустрічний позов брата заперечили.

Відповідач  ОСОБА_2.  вимоги позивача не визнав і пояснив наступне.

Про
існування заповіту він дізнався після смерті матері, коли  прийшов до нотаріуса подавати заяву про
прийняття спадщини. Вважає, що мати не могла
позбавити його права  спадкоємця,
бо  весь час  проживав
з сім'єю разом, доглядав за нею та будинком. Після смерті батька разом з
неї приходив до нотаріуса і оформляв  на
двох  свідоцтво про право на спадщину за
законом.  Брат і сестри знали про це
і  весь час були згодні. Вважає  за необхідне визнати заповіт недійсним,  внаслідок
психологічного впливу на матір
позивачем.яка також  хворіла
двохсторонню  туговухість  і фактична не володіла українською та
російською мовами.  Потім відповідач  доповнив вимоги  щодо визнання
заповіту недійсним, вказав, що
при складанні заповіту нотаріусом не було дотримано положення ст.15, 20
Закону України „Про нотаріат”  та п.6
діючої на той час інструкції „Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України”.   Крім того  в суді
представником  відповідача було
доповнено, що на недотримано нотаріусом при
складанні заповіту  положень даної
інструкції при встановленні  глухоти  спадкодавця та її недостатньої  неписьменності, бо  самою ОСОБА_7
були проставлені  тільки
літери  її прізвища.  Просили у первісному  позові відмовити, а  зустрічний
позов задовольнити.

Від
завідуючей  Ясинуватської державної
нотаріальної контори до суду надійшов лист
де вона просить  розглянути позов
без їх участі.

Заслухавши пояснення
сторін,  інших учасників по
справі,  дослідивши надані суду докази
суд приходить до висновку, що  у
первісному позові  ОСОБА_2. слід
відмовити, а зустрічний позов слід задовольнити частково  з таких підстав.

Із
матеріалів справи  судом встановлено, що
за договором  купівлі-продажу  від 22.09.1989р. жилий будинок за
адресою:АДРЕСА_2   належав ОСОБА_7, який
було  придбано  під час шлюбу з ОСОБА_7.  З
спадкової справи  до майна
померлогоОСОБА_7 вбачається, що власник будинку помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і після його
смерті відкрилася спадщина. До Ясинуватської державної нотаріальної контори із
заявами про прийняття спадщини одночасно 06.05.97 звернулися  син померлого ОСОБА_2. та  дружина ОСОБА_7. , які стверджували, що
фактично прийняли спадщину, бо на день його смерті проживала  з ним разом. Даний факт підтверджується
даними домової книги  цього
будиноку.  Заяв про відмову від прийняття
спадщина або про прийняття спадщини  від
позивача та його сестер  не надходило.
Але в судовому засіданні  і позивач і
його сестрі  підтвердили, що дійсно
відмовлялися прийняти спадщину після батька
на користь матері.  У своїй
заяві  дружина померлого власника будинку  зазначила, що не бажає виділяти свою
частку  як подружжя. У заяві зазначила,
що  крім неї спадкоємцем єОСОБА_2 який  у своїй заяві про прийняття спадщини після
смерті  батька  вказав спадкоємцем тільки мати.   На заявах
є їх особисті  підписи.  13 травня 1997р.  державним нотаріусом Ясинуватської державної
нотаріальної контори  було видане
свідоцтво про право на спадщину за законом в якому  вказано, що ОСОБА_7. таОСОБА_2. є
спадкоємцями  в рівних частках спадщини,
яке складає  з будинку з належними до
нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Крім того,
14.05.2002р. та  07.09.2004р.
державним  нотаріусом  за заявами
цих обох спадкоємців було видано два
додаткових свідоцтва  на спадщину
після смертіОСОБА_2 у вигляді
компенсаційних рахунків грошових внесків з відповідними відсотками та
компенсаціями.

На
підставі приведеного суд не може
погодитися з доводами позивача про те, що до липня 2003р. його мати не
знала про успадкування нею  та її другим
сином ОСОБА_2. по &frac12; частки  будинку.
Також суд визнає, що  позивач та
його сестри знали про відкриття спадщини, яка відкрилася після смерті батька,
але самостійно  не виявили бажання
протягом встановленого шестимісячного строку
після смерті  батька  ІНФОРМАЦІЯ_3.
прийняття  її шляхом подання до
нотаріуса заяви  і перешкод  для
подання  такої заяви не було.  Ствердження позивача, що він фактично  вступив в управління  спадщиною після  смерті батька
суду  доведено не було.

Тому суд  визнає, що при видачі
13.05.97р. державним нотаріусом
Ясинуватської державної нотаріальної контори   свідоцтва про право на спадщину за
законом  не були закликані  спадкоємці, які  не заявили
свого бажання про її прийняття,  і
не встановлює  допущення  порушень
положень  глави 3 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України”, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 18.06.94р. за

№ 18/5, зареєстрованої   в Міністерстві юстиції України  07.07.1994р. за № 152/361(далі - Інструкція),
діючої  у той час. Крім того  позивачем
пропущені  строки позовної
давності  для звернення до суду з таким
позовом.  Заяви про його поновлення  позивачем
під час  судового розгляду
заявлено не було  і  поважні причини  пропуску цих строків   суду не приведені.

Із
спадкової справи  до майна ОСОБА_7., яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_4., судом встановлено, що
01.02.07  до Ясинуватської
державної нотаріальної контори надійшла спільна заява від позивача,ОСОБА_4. та
ОСОБА_5. про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті матері,  і  яка
складає з частини житлового будинку АДРЕСА_1 14.05.07 надійшла заява від
відповідача, як спадкоємця, який  на день
її  смерті  постійно проживав з нею  разом і
йому  було роз'ясненню  право спадкування  за законом
при відсутності  заповіту.  Таким чином суд визнає, що відповідач  дізнався про існування заповіту складеного
матерю  03.07.2003р. тільки  у травні 2007 року, тому  на підставі ст.76 ЦК 1963р. визнає, що   на день
подання ним зустрічного позову 18.10.07 перебіг строку  позовної даності ще не сплинув.

З  тексту  заповіту ОСОБА_7. вбачається, що  остання склала заповіт  розуміючи значення своїх дій, добровільно,
без будь-якого насильства, примусу, як фізичного, так і морального на випадок
своєї смерті, в якому  заповіла  все майно, де б воно не було і з чого б воно
не складалось і в загалі на  все те, що
їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право. У заповіті  є посвідчення
державного нотаріус, що  заповіт
підписано у її присутності, особу
заповідача встановлено, дієздатність перевірено, засвідчено вірність
усного перекладу тексту цього заповіту з української  на російську мову.

Опитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_8, яка посвідчувала  цей заповіт, під час роботи  нотаріусом
в Ясинуватської державної нотаріальної контори, підтвердила в суді, що
вона знала  про існування у  ОСОБА_7. 4-х дітей, але заповіт за
бажанням  останньої було складено тільки
на трьох,  про наслідки складеного
заповіту і  про подальше позбавлення  останнього
сина права на спадщину після її смерті
не роз'яснювала, бо  спадкодавець
дуже  обурювалася  існуючими
порядками. Вона підтвердила, що
ОСОБА_7.  дочувала погано і з нею
вона  розмовляла вголос, остання
української мови  не розуміла, тому вона
переклала  усно на російську.  Заповіт ОСОБА_7 не читала  і в її присутності  підписала
позначивши своє прізвище.  Також
свідок  пояснила, що  під час їх спілкування  ОСОБА_7. була присутня одна і приносила
паспорта дітей.  Про її  дієздатність сумніву не  виникало, бо остання  сама підписувала  документи.

Але  суд не приймає до уваги  ствердження
даного свідка про відсутність
сумніву в дієздатності ОСОБА_7.  в
повній мірі розуміти  вчинені  нею дії, бо
сам свідок  підтвердив, що ОСОБА_7
дочувала  погано.  За даними
амбулаторної карти, при  її
огляду  лор лікарем  13.08.2000р.
ОСОБА_7.  звернулася на прийом із
скаргою на глухоту і було встановлено діагноз: двохсторонню туговухість,  направлена
до сурдологу ДОК ТМО  для
вирішення питання  про слухопротезування.

Ці
дані підтвердили в суді  і свідки -
сусіди ОСОБА_9 ОСОБА_10.,  що  ОСОБА_7.
спілкувалася з ними  на російській
мові,  але дуже погано розмовляла.  Із їх бесід ніколи не  висловлювалася погано про свого молодшого
сина ОСОБА_8 з яким постійно проживала і який за нею доглядав. Наміру  позбавити його  спадщини не виказувала.

Свідок  ОСОБА_11.  показав, що
спілкувався із  матір'ю свої  попередньої дружини  тільки на
вірменській мові,   яка  практично
недочувала. Української мови не знала, а
на російській  розмовляла
погано.  За їх звичаями спадщина
переходить до молодшого сина, який проживає разом.

Судом встановлено, що за життя
ОСОБА_7. не користувалася слуховим апаратом.

Присутні в судовому засіданні позивач, 3-ї особи та відповідач  підтвердили, що мати закінчила тільки
один  клас школи у селі де  народилася, у Вірменії вона проживала до 1989
року, тому  могла
проставляла  російськими
літерами  свій підпис.

За
положенням п.13  Інструкції якщо
громадянин, який звернувся  за вчиненням
нотаріальної дії, глухий, письменний, він
сам прочитує документ і підписує його. Якщо такий громадянин
неписьменний, то при вчинені нотаріальної дії обов'язково  повинна бути присутня письменна особа, яка
може  порозумітися з глухим і посвідчити
своїм підписом, що зміст угоди, заяви чи іншого документу відповідає волі
учасника нотаріальної дії.

Як
повідомив в суді  нотаріус, яка
посвідчила заповіт, текст заповіту
вона  переклала  на російську мову  усно,
сам документ  спадкодавцем не
зачитувався.

Згідно відповіді  завідуючої
Ясинуватської державної нотаріальної контори
письмового перекладу  документу на
російську мову  не складалося.  Не вирішувалось питання  перекладу на вірменську мову.  Участі іншої особи, яка  мала можливість  порозумітися
з ОСОБА_7  при вчиненні даної
нотаріальної дії присутня не було.

Відповідно до ст..ст. 2,10,11 Закону України „Про  мови в Українській РСР” від  28.10.1989р. за № 8312-Х1 із змінами( далі
Закон № 8312), діючого на території України,
державною мовою Української
Радянської Соціалістичної Республіки є
українська мова. Акти  місцевих
органів  державної влади  та управління Української РСР приймаються  і
друкуються на українській мові, а у випадку  потреби - друкуються  і на іншій
національній  мові. В Українській
РСР  мовою праці, діловодства  і документації, а також взаємовідносини
державних  установ і організацій є
українська мова.

За рішенням
Конституційного суду  від 14.12.99р. за №
10-рп визначено, що   українська мова як
державна є обов”язковим засобом спілкування на всій території  України при здійсненні повноважень
органами  державної влади та органами
місцевого самоврядування

(мова актів, роботи діловодства, документації
тощо), а також  в інших публічних сферах
суспільного життя, які визначені законом(частина 5 ст.10 Конституції).

За
положенням ст.1,17,20  Закону
України  „Про нотаріат” від 02.09.1993р.
за № 3425-Х11 із змінами (далі Закон № 3425)
державні нотаріальні контори відкриваються і ліквідуються  міністерством юстиції України утримання яких
відбувається за рахунок державного бюджету.

На підставі
вказаного, суд визнає, що Ясинуватська
державна нотаріальна контора  є місцевим
державним органом щодо вчинення нотаріальних дій, передбачених  цим Законом, з метою надання  їм юридичної вірогідності.

Відповідно до ст. 15 Закону № 3425 та ст.20 Закону №8312   нотаріальне
діловодство в державних нотаріальних конторах  здійснюється
на мові, на якій  у даній
місцевості  відбувається судочинство.
Мова судочинства  Законом № 8312   є
українська мова.  У абзаці  3 ст.3 та аб.2 ст.11, абз.2 ст. 18 названого
закону  визначені випадки
застосування  в роботі крім української
мови, мови яка  прийнята для всього
населення.

Статтею 9 ЦПК,1963р., діючого на час
складання заповіту,  визначено мова
ведення судочинства  українська  або мова більшості населення даної
місцевості.

Статтею 15 Закону № 3425  та абз.2
ст.20 Закону №8312  визначено, якщо  особа, яка звернулася за вчиненням
нотаріальної дії, не знає мови , якою ведеться
діловодство, тексти оформлюваних документів  мають бути перекладені їй  нотаріусом або перекладачем.

Як
вбачається з матеріалів спадкової справи до майна померлої  ОСОБА_7. письмово заповіт було складено  тільки
українською мовою.  Нотаріус  посвідчила тільки   вірність усного перекладу тексту цього
заповіту з української мови на російську мову, письмового  перекладу на російську мову  не робила, бо вважала  достатнім
усного.

Відповідно до п.6 Інструкції, якщо особа, яка звернулася  за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови,
якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладні
їй нотаріусом або перекладачем, про що зазначається в посвідченому  написі.

Враховуючи, що ОСОБА_7. страждала
двохсторонньою туговухістю,
особисто спадкодавцем  заповіт на
російській мові  не зачитувався,  суд
приходить до висновку, що
вчинення нотаріальної дії при посвідченні 03.07.03  заповіту ОСОБА_7.  відбулось
в порушенні  порядку встановленому
п.13 Інструкції.

Суд
бере  до уваги, що під час складання
заповіту  нотаріусом, яка знала про
існування  4-х дітей  у
спадкодавця і  не роз'яснила права
і  обов'язків спадкоємців, які внесені до
заповіту і не попередила про наслідки вчинюваних нотаріальних дій, а саме,  усунення нею від спадщини сина, який фактично
з нею  проживає і не відав про умови
складеного заповіту,т.т. не виконані умови
ст. 5 Закону №3425.

На
підставі  викладеного, суд приходить до
висновку, що заповіт ОСОБА_7. складений
без дотримання  порядку
визначеного  приведеним вище
законодавством, тому  визнає його
недійсним.

В
зустрічному  позові  відповідач
просив визнати  заповіт недійсним  з підстави вчинення заповіту  під
психологічним впливом  на матір.
Але  ці доводи відповідача не було
підтверджено належними доказами, тому суд визнає зустрічний позов в цій частині
безпідставним.

Керуючись ст.ст.10,11,60,212 ЦПК, суд

в и р і ш и в:

У
позові  ОСОБА_2 відмовити,
зустрічний  позов ОСОБА_6  задовольнити частково.

ВідмовитиОСОБА_4  у позові  до ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину за законом на &frac12; частку
жилого будинку, розташованому за адресою:АДРЕСА_1

Заповіт ОСОБА_7, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_2, складений  03 липня 2003 року  у місті Ясинувата, Донецької області  і
посвідчений  державним нотаріусом
Ясинуватської державної нотаріальної контори
03.07.2003р. у реєстрі № 2220
визнати недійсним.

Рішення
може бути оскаржена до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області через Ясинуватський міськрайонний суд.

Заява про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів після
проголошення рішення, апеляційна скарга подається протягом 20 днів після
подання  заяви про апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга може бути подана у строк подання заяви про апеляційне
оскарження. При подачі апеляційної скарги одночасно її копія подається до апеляційного
суду.

Суддя