РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

заочне

справа
№ 2-180-1/08

14
лютого 2008 року Печерський районний суд м. Києва у складі головуючого судді
Гуль В.В., при секретарі Бистрая А.В., за участю позивача, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовомОСОБА_1до
ОСОБА_2 про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позивач звернувся до суду із
вказаним позовом, в якому просить у відповідності до част. 3 ст. 215 та част.1
ст. 229 ЦКУ визнати правочин Президента України 1991 - 1993 р.р. ОСОБА_2 по
гарантії збереження грошових заощаджень громадян недійсним та стягнути з
відповідача 239 750, 72 грн. матеріальної і 100 000 грн. моральної шкоди,
обґрунтовуючи позов наступним.

Після проголошення незалежності нашої Держави,
на численні звернення громадян України через засоби масової інформації стосовно
невизначеності збереження накопичених громадянами України грошових коштів,
тодішній Президент України - Гарант Конституції Держави - ОСОБА_2у офіційному
виступі по телебаченню гарантовано порекомендував громадянам України для
збереження своїх грошових заощаджень вкласти їх до Державного Ощадного банку
СРСР (на той час ).

Тим самим тодішній Президент
України ОСОБА_2вчинив односторонній правочин (част. 3 ст. 202; ст. 203, ст. 205
ЦКУ ). І лише у 2005, чи 2006 році вкладники довідалися від того ж ОСОБА_2, що
їхні вклади ніколи не буде їм повернуто, коли він на одній із передач
"Свобода слова" обмовився: "Так гроші ж з України забрав
ОСОБА_3, причому ж тут ОСОБА_2". Таким чином лише у той момент вкладники
(у тому числі - і позивач ) дізналися, що ОСОБА_2фактично визнав, що вчинений
ним правочин на збереження вкладів громадян України є недійсним. І вся
сьогочасна кампанія Уряду і Верховної Ради України стосовно невизначеності (чи
будуть повернені грошові вклади громадянам) підтверджує факт недійсності
правочину, вчиненого у грудні 1991 року тодішнім Президентом України ОСОБА_2.

Недійсним цей правочин є і у
тому разі, якщо ОСОБА_2буде посилатися на якісь обставини, що призвели його до
помилки при вчинені ним цього правочину ( част. І ст. 229 ЦКУ), або строку
позовної давності (част. 4 ст. 258 ЦКУ).

Оскільки правочином, вчиненим
ОСОБА_2 у грудні 1991 року, мені позивачу завдано матеріальної шкоди (втрати
грошових заощаджень його сім 'ї) та призведення цим до моральних потрясінь і
втрати здоров' я; відповідно до част. 2 ст. 216 ЦКУ матеріальні збитки та
завдана позивачу моральна шкода підлягає відшкодуванню винною стороною -
ОСОБА_2.

На підставі викладеного просить
свій позов задовольнити.

Відповідач
про час і місце розгляду справи повідомлялися у встановлений законом спосіб.
Про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при
заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши
в судовому засіданні позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач вважає, що дані
правовідносини випливають із зобов'язального права. Підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків, вважає односторонній правочин.

Відповідно до вимог ст. 509 ЦК
України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію
(передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або
утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання
його обов'язку.

Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 ЦК України,.

Згідно ст. 202 правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи, яка
його вчинила.                 Односторонній
правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених
законом, або за домовленістю з цими особами.

Судом не встановлено, а в
матеріалах справи відсутні будь-які належні чи допустимі докази того, щоб
відповідач вчинив дію, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних
прав та обов'язків для позивача, у випадках, встановлених законом, або за
домовленістю між сторонами.

Таким чином, в цій частині позов
не ґрунтується на вимогах закону, оскільки предмет судового розгляду відсутній.

В іншій частині, в частині
відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного.

Вказана вимога є похідною від
первинних вимог цього позову.

За загальним правилом, немайнова
моральна шкода відшкодовується винною особою за наявності її вини.

Оскільки вини відповідача судом
не встановлено, вимога щодо відшкодування моральної шкоди також не підлягає
задоволенню.

На
підставі викладеного, керуючись ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

ПозовОСОБА_1до
ОСОБА_2 про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди - залишити без
задоволення.

Рішення
може бути оскаржено на підставі ст. 294 ЦПК України до Апеляційного суду міста
Києва через суд першої інстанції протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження, поданої протягом десяти днів після проголошення рішення,
або без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна
скарга подається в строк, встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було
подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо
його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Заочне рішення може бути
переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може
бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

З
повним змістом рішення учасники судового розгляду зможуть ознайомитись
починаючи з 18 лютого 2008 року.

Головуючий
В.В.Гуль