Справа №2-128/08/04
РІШЕННЯ

Іменем      України

21 березня 2008 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого
- судді                             Донець
О.В.

при
секретарі                                       Муленко
К.І.

за участю адвоката                             Шестаченко Т.І.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2,ОСОБА_3, виконавчого комітету Київської районної ради м.Харкова про
визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності в
порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом  про
визнання свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок недійсним
та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за
законом, посилаючись на наступне.

В 1952 р.
її батьки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5  побудували
будинок АДРЕСА_1. Право власності
на  будинок  не було зареєстровано з невідомих причин.
Вона сама народилася  у 1955 р. , коли
родина жила  в  домі.

Після
розірвання шлюбу у 1959 р. ОСОБА_4 залишив будинок колишній дружині та двом
донькам ОСОБА_6/нині ОСОБА_3/ та ОСОБА_7 /нині ОСОБА_1/, залишив  місто.

У 1967 р.
ОСОБА_4 помер. Її мати - ОСОБА_5 неодноразово намагалась  оформити документи на будинок, але свідоцтво
про право власності не одержала, бо хворіла.

З 1976 р.
їх родина  стала  мешкати
АДРЕСА_2, яку отримав її вітчим - другий чоловік  матері ОСОБА_8. Останній  займався ремонтом дому, добудував  господарчі споруди. В спірному домі  залишилася
проживати її сестра ОСОБА_3 з чоловіком та трьома дітьми, яки мешкали у
домі до 1982 р., а  в  наступному
виїхали на постійне місце проживання
у Дергачі Харківської області. У 1982 році її мати ОСОБА_5 намагалася
оформити право власності на зазначений вище житловий будинок з метою його
продажу, але чомусь не оформила. З  1982
р. в  домі  за згодою матері стала жити ОСОБА_9, яка
ніби-то купила  дім у  її матері, але, сплативши частину грошів  за нього, начебто не доплатила десь біля 4
000 рублів. Про це  їй казала мати
ОСОБА_5 протягом 8 років до смерті. Угода нотаріально не була укладена,
оскільки дім не був зареєстрований
у  міськБТІ. Вважає, що ОСОБА_9
була орендарем  дому.

ІНФОРМАЦІЯ_1  мати - ОСОБА_5 померла. Після її смерті вона,
ОСОБА_1, прийняла спадщину, отримала за заповітом гроші. Спірним домом  вона особисто
не  цікавилася, претензій  на нього за життя  мати також
ніколи не пред”являла, з 1982 р.
ніколи не зверталася  в  жодну інстанцію за захистом своїх  прав по дому. Після смерті матері  вона особисто також не  порушувала
питання  прийняття  спадщини
у  вигляді дому  до
жовтня 2006 р., оскільки
відповідачка  була  колись „впливовою” людиною, керувала
партійною організацією на підприємстві,
та режим, який  діяв  на території України, не був демократичним.
Лише тепер, після  зміни обставин, в неї
з”явилася змога захищати свої інтереси. Вона стала цікавитися домом,  дізналася, що право власності на спірний
будинок було оформлено на ім'я ОСОБА_9, яка його орендувала з 1982 р. Саме їй
видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок на підставі
рішення виконкому Київської районної ради № 145-4 від 3 травня 1983 р., а після
смерті ОСОБА_9, свідоцтво про право на спадщину за заповітом одержала
відповідач ОСОБА_2 на ім'я якої і зареєстрований спірний житловий будинок. З
урахуванням  наведеного вважає свідоцтво
на право особистої власності на житловий будинок на ім”я ОСОБА_9, видане на
підставі рішення виконкому Київської районної ради № 145-4 від 3 травня 1983 р.
недійсним та просить  про його
скасування, визнання за нею права власності на житловий будинок в порядку
спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
Вважає, що сестра ОСОБА_3 спадщину не прийняла.

У судовому засіданні  ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги
підтримали, просили про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2  та її представник проти позову заперечували,
посилалися на те, що між ОСОБА_5 та її матір”ю
ОСОБА_9 у 1982 р. відбулася домовленість про продаж спірного житлового
будинку. Оскільки технічний стан будинку був дуже  поганим і відсутні документи про право
власності, оформити угоду належним чином можливості не було. То ж, у
присутності свідків у квітні 1982 р. ОСОБА_5 від ОСОБА_9  були одержані гроші за продаж дому  у сумі 7000 рублів, про що складена розписка.
Лише у травні 1983 р., після значної реконструкції  та ремонту дому силами ОСОБА_9, будинок
АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію в
порядку, встановленому законом і остання одержала свідоцтво на право
власності на нього на підставі  рішення
Київського райвиконкому м.Харкова. Після смерті матері  у  1995
р. вона, ОСОБА_2,  у 1996 р. отримала
свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом на  спірний будинок.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову не
заперечувала, підтвердила обставини, на які посилалася позивачка по справі.

Представник Київського РВК м. Харкова
проти позову заперечував, посилався на відсутність у ОСОБА_5 будь-яких
правовстановлюючих документів на спірну будівлю,  на те, що саме ОСОБА_9 зверталася  до райвиконкому з заявою про прийняття дому
до експлуатації,  а також на пропуск
позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Суд, вислухавши позивача, відповідача та
їх представників, пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12,ОСОБА_13,ОСОБА_14,ОСОБА_15, ОСОБА_16, дослідивши матеріали справи,
вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом
встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 - в цілому на
підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 8 червня 1996
р. 8-ю Харківською державною нотаріальною конторою, р.№ 1-3036. Спадкове майно
належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 на підставі свідоцтва на право особистої
власності на житловий будинок, виданого виконкомом Київської районної ради м.
Харкова 26 травня 1983 р. на підставі рішення Київського РВК м. Харкова № 145-4
від 3 травня 1983 р. та акту  № 23
прийому до експлуатації житлового будинку АДРЕСА_1. Таким чином була  задоволена заява ОСОБА_9 про
узаконення самочинної будівлі за зазначеною адресою.

Позивачка в обґрунтування  позовних вимог посилається на той факт, що
житловий будинок АДРЕСА_1 побудований у шлюбі її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у
1952 р. Разом  з  тим, позивачка не змогла спростувати
твердження  відповідачки та допитаних
судом  свідків про те,що її батьки  задовго до її народження стали жити у вже
збудованому кимсь будинку у 1952 р. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 неодноразово
намагалась  оформити документи на будинок,
але свідоцтво про право власності не одержала. З 1976 р.  вона з другим
чоловіком та позивачкою переселилася АДРЕСА_2.  В домі деякий час  проживала ОСОБА_3, а з 1982 р. вона  з родиною виселилася  з дому. З 1982 р. в домі стала проживати
ОСОБА_9, яка сплатила ОСОБА_5 7000 руб. Угода купівлі-продажу  не
була  посвідчена, оскільки ОСОБА_5
не змогла оформити за  совоє право
власності  на дім. Позивачка надала суду
довідки Харківського міського бюро технічної інвентаризації  / нині Комунальне підприємство «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»/ від січня 1973 р. / замова № 14186/  та від 14 грудня 1973 р. / замова
№20884/  «Про належність та технічний
стан житлового будинку літ. «А-1»у домоволодінні АДРЕСА_1 з яких вбачається що:

-
будинок знаходиться у незадовільному стані, конструкції за технічним станом
потребують капітального ремонту, загальний процент зносу - 42% / висновок у
січні 1973 р./ ;

-  основні конструктивні елементи
мають дуже поганий технічний стан…Як тимчасова міра для запобігання відриву
частини будинку та його зруйнування необхідне скріплення тяжами із швелерів.
Процент зносу конструкцій від 40 % до 65 %. / Висновок у грудні 1973 р./

Таким чином, суд визнає
обгрунтованими  посилання відповідача
ОСОБА_2 що до  технічного стану спірної
будівлі, який не відповідав вимогам для прийняття в експлуатацію та проживання,
що було перешкодою для надання документів про право власності по заявам ОСОБА_5
і у свою чергу для належного оформлення угоди купівлі-продажу житлового
будинку. Такі обставини підтверджують, також, свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12.

Суд вважає доведеними обставини придбання
ОСОБА_9 у ОСОБА_5 будівельних конструкцій за адресою спірного будинку у квітні
1982 р. та передачу грошей за них у присутності свідків, на чому наполягала
відповідач ОСОБА_2, підтвердила свідок письмової угоди ОСОБА_10, а також у
судовому засіданні не заперечувала позивач ОСОБА_1, пояснюючи, що мати  казала, що ОСОБА_9 дійсно за дім  віддала гроші, але  не
всі, винна  була ще десь 4000
руб.

Відповідно акту № 23 прийому до
експлуатації  житлового будинку у травні
1983 р. /після значних перебудов, зроблених ОСОБА_9/ будинок АДРЕСА_1 став
відповідати будівельним нормам, що існували на той час та був узаконений
рішенням Київського РВК м. Харкова № 145-4 від 3 травня 1983 р.

Таким
чином, позивачка  не  довела, що на момент винесення  рішення Київським РВК та при видачі  свідоцтва
про  право власності  ОСОБА_9, були порушення закону або  її особистих законних інтересів.

ОСОБА_1 та її сестра - відповідачка ОСОБА_3
не заперечували, що  після вселення  ОСОБА_9 в дім, ніхто з членів  родини,
а  також  ОСОБА_5, її чоловік ОСОБА_8. не цікавилися
домом, не зверталися  з  вимогою про його звільнення та витребування .
Більше того, після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 її спадкоємці - ОСОБА_1,
ОСОБА_3, не  цікавилися домом, який  зараз вважають  спадковим, не пред”являли на нього ніяких
претензій до  ОСОБА_9, а в  наступному
з 1996 р.  до  її спадкоємиці - ОСОБА_2 Більш того, ОСОБА_1
на   виконання волі спадкодавця - матері,
визнала за  собою право власності на
грошовий вклад по заповідальному розпорядженню після її смерті на підставі
рішення  Київського райсуду м.
Харкова  від  03.06.1991 р., не пред”явивши  жодних позовних  вимог
про  визнання  права
власності  на спірний  дім.

Судом вважає встановленим, що у
1982 р.  ОСОБА_5  дозволила мешкати у спірному житловому
будинку ОСОБА_9, віддавши їй всі документи, які вона мала на будинок, і до
самої смерті у 1990 р. ОСОБА_5 не підіймала питання про порушення своїх прав,
бо не вважала їх порушеними.

Позивачка
посилається на те, що лише у 2006 р. їй стало відомо, що право власності на
спірний будинок було оформлено на ім'я
орендаря ОСОБА_9 на підставі свідоцтва на право особистої власності на
житловий будинок на підставі рішення виконкому Київської районної ради № 145-4
від 03.05.1983 р. Разом  з  тим, вона
неодноразово підтверджувала, що
як її мати, так   і в  наступному
вона, знали, що в  домі  мешкає ОСОБА_9, та  суб”єктивно вважаючи її володільцем  дому, перестали сплачувати обов”язкові
страхові, податкові  платежі, не
сплачували комунальні  послуги з 1982 р.
по теперішній час.

Суд не
знаходить підстав  для скасування
свідоцтва  про  право власності  ОСОБА_9 на спірний дім, оскільки рішення
Київського РВК м.Харкова, на
підставі  якого воно було  видано, не визнано незаконним  та
недійсним. Суд  також не вважає
можливим  визнати за ОСОБА_1 право
власності  на житловий будинок АДРЕСА_1,
оскільки він належить ОСОБА_2 в цілому на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого 08.06.1996 р. 8-ю Харківською державною
нотаріальною конторою, р.№ 1-3036.

Згідно до
ст.257  ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у три роки.

ОСОБА_1 не надала доказів наявності
поважних причин  пропуску строку позовної
давності на протязі 24 років / з 1982 р. до жовтня 2006 р./ - з часу, коли у
спірному житловому будинку стала мешкати ОСОБА_9 Для поновлення строку позовної
давності з 1982 р. ОСОБА_1, а в минулому ОСОБА_5, ніколи  нікуди з заявами про порушення свого права не
зверталися, навіть не відвідували спірний будинок і не спілкувалися з
відповідачкою, а  раніш з її матір”ю.
Більше того, позивач не просить суд поновити строк позовної давності,
передбачений ст. 257 ЦК України. Посилання
позивачки на хворобу  матері,
а  в
наступному її  побоювання
„недемократичного” строю держави, який панував в Україні, можливість якогось
„впливу” члена КПРС  ОСОБА_2 суд вважає
виміркованими, бездоказовими, та  такими,
що не можуть бути прийняти до уваги при вирішенні  позовних вимог ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11, 60, 212-215 ЦПК
України, ст.ст.257, 328, 331, 376 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2,ОСОБА_3, виконавчого комітету Київської
районної ради м.Харкова про визнання свідоцтва про право власності недійсним та
визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя