У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

2 квітня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Косенка В.Й., Лихути Л.М., Охрімчук
Л.І., Романюка Я.М., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою заступника прокурора Житомирської області в інтересах ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру та договору
купівлі-продажу недійсними, виселення та вселення,

в с т а н о в и л а:

У травні 2004 року заступник прокурора Житомирської області в інтересах
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою до виконавчого комітету
Житомирської міської ради, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру та
договору купівлі-продажу недійсними, виселення та вселення.

Зазначав, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 8
вересня 2003 року, яке в послідуючому було скасоване, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2
були визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням в
АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення позивачі були зняті з реєстрації у спірній
квартирі, у зв'язку з чим ОСОБА_6
приватизував житло на себе, та в подальшому уклав договір купівлі-продажу з
ОСОБА_4

Посилаючись на те, що рішення Корольовського районного суду                       м. Житомира від 8
вересня 2003 року скасоване, і в послідуючому провадження у справі закрито, у
зв'язку зі смертю ОСОБА_6,
на підставі ст. 48 ЦК УРСР просив визнати недійсним свідоцтво про право
власності на спірну квартиру та укладений договір купівлі-продажу, а також
виселити ОСОБА_4 разом з неповнолітньою дитиною з квартири.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 жовтня 2006 року,
залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 14
березня 2007 року, заява заступника прокурора Житомирської області в інтересах
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволена: визнано недійсними свідоцтво про право
власності на АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_6 та договір купівлі-продажу зазначеної квартири, укладений між
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, виселено ОСОБА_4 з неповнолітньою ОСОБА_5 з
АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 повернути зазначену квартиру в державний житловий фонд
виконавчого комітету Житомирської міської ради.

Додатковим рішенням цього ж суду від 13 грудня 2006 року стягнуто з ОСОБА_4
882 грн. 47 коп. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові
рішення, а провадження у справі закрити, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву прокурора, суд першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд, виходив з того, що рішення суду, яким            ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2 визнані
такими, що втратили право користування жилим приміщенням в АДРЕСА_1 скасоване,
провадження у справі закрито, а тому, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, укладений
ОСОБА_6 з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу є недійсним і ОСОБА_4 з
неповнолітньою дитиною підлягає виселенню з квартири.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 був наймачем 2-х кімнатної              АДРЕСА_1.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2 були також зареєстровані у спірній квартирі, як
члени сім'ї наймача.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 8 вересня 2003 року
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2 визнані такими, що втратили право користування жилим
приміщенням в АДРЕСА_1.

21 жовтня 2003 року відділом приватизації державного житлового фонду
оформлено право власності на АДРЕСА_1 за ОСОБА_6

14 листопада 2003 року ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу спірної
квартири з ОСОБА_4 та ОСОБА_5

29 січня 2004 року апеляційний суд Житомирської області рішення
Корольовського районного суду м. Житомира про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням
скасував, а справу направив на новий розгляд.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 18 березня 2004 року
провадження у справі закрито у зв'язку зі смертю позивача.

Визнаючи угоду недійсною на підставі ст. 48 ЦК УРСР і витребовуючи у
відповідачів спірну квартиру шляхом виселення, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що договір
купівлі-продажу спірної квартири не відповідає вимогам Закону.

Виходячи зі змісту ст. 48 ЦК УРСР - недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх
дітей.

У разі визнання угоди недійсною на підставі ст. 48 ЦК УРСР, суд обов'язково повинен вказати
у рішенні той нормативний акт, вимогам якого угода суперечить.

При вирішенні спору суд, на порушення ст. 214 ЦПК України у рішенні не
зазначив вимогам якого закону не відповідає укладена сторонами угода.

Поза увагою суду залишились і доводи набувача спірної квартири про те, що
вона та її неповнолітня дитина є добросовісними набувачами, і квартира не може
бути витребувана у них позивачами.

Відповідно до вимог ст. 145 ЦК УРСР якщо майно за плату придбане у особи,
яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був
знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від
набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно
було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло
з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Визнаючи угоду недійсною на підставі ст. 48 ЦК УРСР і витребовуючи у
відповідачів спірну квартиру шляхом виселення, суд не звернув увагу на
положення ст. 145 ЦК УРСР, діючої на час виникнення спірних правовідносин, та
не обговорив питання про застосування зазначених норм до спірних правовідносин.

Апеляційний суд на порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без зміни.

Ураховуючи, що суди допустили порушення норм матеріального і процесуального
закону, що призвело до неправильного вирішення спору, судові рішення, відповідно
до ч. 2 ст. 338 ЦПК України, підлягають скасуванню з передачею справи на новий
розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 жовтня 2006 року,
додаткове рішення цього ж суду від 13 грудня 2006 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 14 березня 2007 року скасувати, а справу передати
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

В.Й. Косенко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк