Справа № 22ц- 710/08                              Головуючий у 1
Категорія - цивільна
Доповідач - Горобець Т.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді:

Горобець Т.В.

суддів:

Ішутко
В.М., Шевченка В.М.

при секретарі:         з участю:

Зіньковець
О.О. сторін, їх представників,  третьої
особи

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу
за апеляційною скаргою  Військової
частини А 2574 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області
від 15 лютого 2008 року  по справі за
позовом ОСОБА_1до Військової частини  А
2574 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного
прогулу,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі на рішення Ніжинського
міськрайонного суду Чернігівської області від 15 лютого 2008 року , яким позов
ОСОБА_1 задоволено,  ставиться питання
про скасування цього рішення та ухвалення рішення  апеляційним судом про звільнення  ОСОБА_1 з роботи за ст. 40 п.3 КЗпП України.

Доводами апеляційної скарги
є посилання на  невідповідність висновків
суду  фактичним обставинам справи та  порушення судом першої інстанції положень ст.
43 ч.9 КЗпП України. В іншій частині доводи апеляційної скарги не містять  правового
характеру, а зводяться до викладення обставин, які на думку апелянта, не
було враховано судом при ухваленні рішення.

Письмових заперечень на
апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні
представник  Військової частини А 2574 та
третя особа - командир військової частини
Бакалець М.А. апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити. Крім
того,  не відмовляючись від позиції щодо
правильності звільнення ОСОБА_1  з роботи
за ст. 40 п.2 КЗпП України ( невідповідність займаній посаді), просили  апеляційний суд  скасувати рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про звільнення
позивачки з роботи по ст. 40 п.3 КЗпП України ( систематичне невиконання
без поважних причин трудових обов”язків),
оскільки  остання  крім невідповідності займаній посаді , на
день звільнення за ст.40 п.2 КЗпП України мала
два дисциплінарні стягнення і проти звільнення з цих підстав  відповідач
в суді першої інстанції не заперечував.

ОСОБА_1 та її представник в
судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали і просили відхилити, вважаючи
рішення суду першої інстанції  про
поновлення позивачки на роботі та стягненні середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу  законним та
обґрунтованим.

Судом першої інстанції
встановлено, що спір між сторонами виник з трудових правовідносин, а саме, що
ОСОБА_1 з 25.07.2005 року по 29.12.2007 року працювала завідуючою сховищем
четвертого відділу зберігання військової частини А 2574. Звільнена з роботи
наказом № 249 від 29.12.2007 року  за
ст.40 п.2 КЗпП України.  ОСОБА_1 дійсно
відмовилась виконати наказ командира в/ч 2574 від 27.09.2007 року про передачу
їй на зберігання  складної військової
техніки, проте  належних доказів про
невідповідність позивачки займаній посаді
суду не надано. Докази на підтвердження цього факту, крім заяви самої
ОСОБА_1 про відмову прийняти техніку в зв”язку з відсутністю навиків роботи
з  складною технікою, були відсутні і у
відповідача  на момент прийняття рішення
про її звільнення за ст. 40 п.2 КЗпП України.

Крім того, судом першої
інстанції обґрунтовано встановлено, що відповідачем було порушено порядок
звільнення працівника за ініціативою адміністрації, зокрема  порушено ст. 43 КЗпП України  , оскільки звільнення відбулось більше ніж
через  місяць   після отримання згоди профспілкового комітету
на звільнення працівника.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін, їх представників та третьої особи,
дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд дійшов висновку про необгрунтованість апеляційної скарги, в
зв”язку з чим вона задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Як вбачається з
матеріалів справи та  не
заперечується  самим представником
відповідача , а також третьою особою факт
невідповідності позивачки займаній посаді  було встановлено  виходячи з особистої заява позивачки  про відмову
прийняти на зберігання складної інженерної техніки, досвіду роботи з
якою вона не має і не має  відповідної
освіти ( а.с.6). Проте, дана обставина не є свідченням  невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді в
розумінні п.2 ст.40 КЗпП України. Як вбачається
з Інструкції завідуючого сховищами, знання  складної інженерної техніки чи наявність
спеціальної інженерної освіти, для
завідуючого сховищами не є обов”язковою вимогою ( а.с.16), а фактів
неналежного виконання своїх обов”язків позивачкою безпосередньо з причин
відсутності спеціальної технічної освіти чи досвіду не наведено. Отже,
відмова  ОСОБА_1 виконувати наказ
командира частини   міг бути розцінений військовою
частиною  лише як  неналежне виконання  позивачкою
своїх службових обов”язків та застосування до неї у встановленому
порядку  дисциплінарного стягнення ,  про що правильно зазначив  у своєму рішенні суд першої інстанції.

Сам же факт вимоги в
апеляційній скарзі  про зміну
формулювання причини звільнення свідчить про визнання  відповідачем звільнення ОСОБА_1  по
ст.40 п.2 КЗпП України неправильним.

Вирішуючи спір по суті в
межах заявлених вимог, ні суд першої інстанції ні апеляційний суд не мають  підстав для вирішення питання  зміни
формулювання причини звільнення позивачки, як на тому наполягає
апелянт.  Судом  беззаперечно встановлено, що відповідач
пов”язував звільнення   ОСОБА_1 лише
з  тим, що вона не відповідає займаній
посаді , виходячи з її заяви, а  не в
зв”язку  з систематичним невиконанням   трудових обов”язків . Питання  систематичного невиконання трудових
обов”язків позивачкою  не було предметом
дослідження в суді першої інстанції , а , відповідно, позбавляло  позивачку можливості надати з цього
приводу  свої заперечення та  докази.

Відповідно до
роз”яснень,  даних в  п. 18
постанови Пленуму Верховного Суду України  № 9
від  06 листопада 1992 року ( з
відповідними змінами) „ Про практику розгляду судами трудових спорів” суд  не вправі визнати звільнення правильним,
виходячи з обставин, з якими
власник  або уповноважений орган
не  пов”язували дане звільнення. І лише у
випадку, коли обставинам, з якими пов”язувалось звільнення, власником була дана
неправильна  юридична кваліфікація, суд
може звільнення визнати правильним, змінивши формулювання причини звільнення .
Проте, таких обставин  у справі ОСОБА_1
судом не встановлено.

Вирішуючи спір на користь
позивачки, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до ст. 235 КЗпП України
стягнув на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного
прогулу, розмір якого не оскаржується апелянтом. Також , правомірно,
виходячи  положень ст. 237 КЗпП України
витрати по оплаті середньомісячного заробітку покладено  судом
на керівника  установи - командира
військової частини № А 2574 - Бакалець М.А.

Отже, рішення суду першої
інстанції ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а
доводи апеляційної скарги  не
спростовують законного по суті та справедливого рішення.

Відповідно до положень ст.
308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення
суду першої інстанції без змін, якщо буде встановлено, що це рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.  303,
307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу  Військової частини
А 2574 -  відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 лютого
2008 року -  залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання  нею законної сили
.

Головуючий                                           Судді: