У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р
А Ї Н И

28 травня  2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Григор'євої
Л.І.,

суддів:                             Балюка М.І.,
Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,
Косенка В.Й.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про виділення
в натурі частини житлового будинку та зустрічним позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про
зміну ідеальних часток у праві власності на будинок, за касаційною скаргою
ОСОБА_1на рішення апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2007 року,

встановила:

У  вересні  2002
року ОСОБА_1. звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2. про визначення порядку
користування будинком АДРЕСА_1, виділення в користування  відповідно до належної йому 1/2 частини
будинку приміщень напівпідвалу та першого поверху будинку, зобов'язання
відповідача не чинити перешкод у користуванні будинком і знести побудовані
приміщення біля стін належної йому частини будинку та визначення порядку
користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок.

Справа вирішувалася судами неодноразово.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 червня
2007 року провадження у справі в частині визначення порядку користування
земельною ділянкою було закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову.

У липні 2007 року ОСОБА_1. уточнив свої позовні вимоги та просив  виділити в натурі належну йому 1/2  частину будинку, а саме: приміщення на
першому поверсі будинку АДРЕСА_1площею 60,4 кв.м, на цокольному поверсі будинку
приміщення № 1-7 площею 7, 8 кв.м, приміщення
№ V   площею  6,2 кв.м та частину приміщення № 1-8 площею
8,75 кв.м, що відповідає його ідеальній частці в будинку. Крім того, просив суд
зобов'язати ОСОБА_2. не чинити перешкод у користуванні спірним будинком і
знести незаконно побудовані приміщення будинку.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 липня
2007 року провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1. про усунення перешкод у
користуванні спірним будинком та знесення незаконно побудованих приміщень було
закрито на підставі п. 2 ч.1. ст. 205 ЦПК України.

У липні 2007 року ОСОБА_2. звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1. про
зміну ідеальних часток у праві власності на будинок АДРЕСА_1. Просив визначити порядок
користування земельною ділянкою біля спірного будинку та виділити йому у
відокремлене користування земельну ділянку, яка знаходиться біля належної йому
частини будинку.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 6 липня
2007 року ОСОБА_2. відмовлено в прийнятті зустрічного позову в частині
вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою та виділення йому
у відокремлене користування земельної ділянки на підставі ст. 123 ЦПК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10
вересня 2007 року позов ОСОБА_1. задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_2. відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2007
року рішення Печерського  районного суду
м. Києва скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2. задоволено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1.
просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва
та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним
судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Судом установлено, що 7 серпня 1999 року ОСОБА_1. за нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу купив у ОСОБА_3. 1/4 частину
житлового  будинку  АДРЕСА_1,
яка  складалася  з
шлакобетонного   житлового    будинку
(літера   „А”),    житловою
площею

76,2
кв. м.; сараю (літера  „Б”); сараю
(літера  „В”);  гаража (літера  „В”) та інших споруд № 1-7, І-ІV.

13 серпня 1999 року ОСОБА_1. купив у ОСОБА_4. за нотаріально посвідченим
договором купівлі-продажу 1/4  частину
цього ж  будинку.

Судом також установлено, що ОСОБА_2. 15 квітня 1997 року отримав за
нотаріально посвідченим договором дарування від ОСОБА_5. 1/2 частину спірного
житлового будинку.

Зазначені договори є чинними й у встановленому законом порядку недійсними
не визнавалися, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1. і ОСОБА_2. є співвласниками у рівних
частинах будинку № АДРЕСА_1.

При вирішенні позову ОСОБА_1. про виділ у натурі належної йому частки
(заява від 23 серпня 2007 року) суд обґрунтовано виходив із того, що до
правовідносин сторін про виділ частки з майна, що є у спільній частковій
власності, які виникли до введення в дію ЦК України 2004 року й продовжують
існувати після набрання ним чинності, згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних
положень вказаного Кодексу застосовуються положення Цивільного кодексу України
2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у
натурі частки майна, що є у спільній частковій власності.

Задовольняючи позов ОСОБА_1. і виділяючи йому в натурі частину будинку
відповідно до його ідеальної частки (відповідні приміщення першого й цокольного
поверхів) і відмовляючи ОСОБА_2. у позові про зміну ідеальних часток у праві
власності на будинок, суд першої інстанції виходив із того, що такий виділ
відповідає вимогам закону й не порушує прав та інтересів сторін, і з пропуску
ОСОБА_2. позовної давності, оскільки право на зміну розміру ідеальних часток у
ОСОБА_2. виникло у 1999 році, коли він вчиняв письмову відмову від права
привілеєвої купівлі частини будинку в праві спільної власності при здійсненні
продажу ОСОБА_1. 1/2 частини спірного будинку попередніми співвласниками -
ОСОБА_4. і ОСОБА_3. і йому стало відомо про розмір часток, які відчужуються на
користь ОСОБА_1.

Визначаючи розмір виділених в натурі приміщень, суд першої інстанції, давши
належну оцінку висновку судової будівельно-технічної експертизи Київського   науково-дослідного    інституту      судової      експертизи      від
27 березня 2006 року щодо фактичної площі будинку - 132, 9 кв.м,
обґрунтовано виходив з площі будинку 166, 3 кв.м, зазначеної в технічному
паспорті на житловий будинок, складеному Київським міським бюро технічної
інвентаризації 2 липня 2002 року, оскільки сторонами не було надано доказів про
те, що перебудова будинку була здійснена після оформлення технічного паспорта -
тобто після 2002 року зі згоди співвласників будинку з дотриманням положень ст.
ст. 113, 115 ЦК Української РСР, ст. ст. 357, 358 ЦК України.

Скасовуючи зазначене рішення та ухвалюючи нове рішення про відмову ОСОБА_1.
у позові та про задоволення позову ОСОБА_2. щодо  зміни ідеальних часток у праві власності на
будинок відповідно на 2/5 і 3/5, апеляційний суд вважав доведеним факт поділу
будинку в натурі попередніми власниками на підставі рішень  Московського
народного  суду  м.
Києва  від 15 грудня 1966 року та
від 17 серпня 1981 року та факт проведення ними перебудов своїх частин будинку
у встановленому порядку - зі згоди всіх співвласників і узаконення кожним із
них на себе цих добудов як  власників
конкретних частин будинку, що призвело до зміни їх ідеальних часток у праві
спільної власності на будинок.

Однак висновки апеляційного суду суперечать матеріалам справи і вимогам
закону.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ухвалені
Московським народним судом м. Києва рішення від 15 грудня 1966 року і та від 17
серпня 1981 року не впливають на правовідносини сторін щодо поділу будинку в
натурі, оскільки цими рішеннями вирішувались спори з приводу встановлення
порядку користування спірним будинком між попередніми власниками, а не поділу
будинку, що не перешкоджало суду вирішити спір по суті відповідно до вимог
закону.

Так, рішення Московського народного суду м. Києва від 15 грудня 1966 року
ухвалене у справі за позовом ОСОБА_6. до ОСОБА_7. про визнання права власності
на 1/2 частину будинку та визначення порядку користування жилим будинком №
АДРЕСА_1; а рішенням Московського народного суду м. Києва від 17 серпня 1981
року вирішено спір у справі за позовом ОСОБА_3. до ОСОБА_7., ОСОБА_6. про
визначення порядку користування жилим будинком № АДРЕСА_1.

Таким чином, указані рішення судів не впливають на спірні правовідносини
сторін щодо виділу в натурі частки зі спільного майна, а встановлений раніше
порядок користування спірним майном, що є у спільній власності  сторін,
не  впливає  на  виділ  частки
з  нього,  яка належить ОСОБА_1., враховуючи, що після
ухвалення цих рішень співвласники проводили різні прибудови без дозволу
виконкому місцевої ради і згоди решти співвласників.

Оскільки після переходу спірного
будинку  у  власність
ОСОБА_1. і ОСОБА_2., ОСОБА_1.
користується меншою частиною спірного будинку ніж йому належить згідно з
договорами купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку
про порушення його права власності.

Суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у задоволенні позову
ОСОБА_2. про зміну ідеальних часток у праві власності на спірний будинок.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику
застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян
на жилий будинок” від 4 жовтня 1991 року № 7, вимоги учасника спільної
часткової власності на жилий будинок про зміну часток можуть бути задоволені,
якщо учасник спільної часткової власності збільшить за свій рахунок корисну
площу будинку (жилих і підсобних його приміщень), шляхом прибудови, надбудови
або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої ради і за згодою решти
учасників спільної власності.

Однак судом установлено, що в процесі володіння спірним будинком кожен із
попередніх співвласників провів самовільні добудови та перебудови своїх
частин будинку без згоди решти співвласників. Згодом ці перебудови були
узаконені без зазначення конкретних власників. Крім того до відчуження своїх
часток ними не ставилося питання про зміну своїх ідеальних часток у праві
власності на будинок відповідно до фактичного користування, як і не здобуто
судом доказів згоди всіх співвласників на перебудови і зміну ідеальних часток.

Враховуючи, що з позовом про захист свого права на збільшення частки у
спільній власності на спірний будинок ОСОБА_2. звернувся до суду лише в липні
2007 року, про порушення якого повинен був дізнатися у 1999 році при відмові
від права привілейованої купівлі часток ОСОБА_8. і ОСОБА_9., а відповідно до
ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлено в три роки,
суд першої інстанції обґрунтовано відмовив йому в позові.

Так, перебіг  позовної  давності відповідно до ст. 76 ЦК Української
РСР 1963 року, починається з дня виникнення права на позов. Право на позов
виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення
свого права.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України
правила цього Кодексу на позовну давність застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до
набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що на час набрання чинності ЦК України 2004 року позовна
давність за вимогою ОСОБА_2. про захист свого права на збільшення частки у
спільній власності на спірний будинок, установлена ст. 71 ЦК Української РСР
1963 року, сплинула, суд обґрунтовано відповідно до ст. 80 ЦК Української РСР,
встановивши, що ОСОБА_2. пропущено цей строк без поважної причини, відмовив у
задоволенні його позову до ОСОБА_1. про зміну ідеальних часток у праві
власності на будинок № АДРЕСА_1.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення
суду першої інстанції, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального
права, порушив процесуальні норми права, що призвело до неправильного вирішення
ним справи та помилкового скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого
згідно із законом, а тому відповідно до ст. 339 ЦПК України рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2007
року скасувати, залишивши в силі рішення Печерського районного суду м. Києва
від 10 вересня 2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                   Л.І.
Григор'єва

Судді:
М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко