У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

4 червня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду

України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,
ОСОБА_3про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю,
вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи Комунальне підприємство “Харківське бюро технічної інвентаризації”,
приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про
поновлення строку позовної давності, визнання договору купівлі-продажу частково
недійсним, переведення прав і обов'язків покупця, визнання права власності на
квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення Апеляційного суду Харківської
області від 24 травня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2006 року ОСОБА_1 звернулася в суд із названим позовом.

Зазначала, що в 1998 році вона придбала однокімнатну АДРЕСА_1 Нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
квартири  разом  із
ключами від квартири зберігався у її батьків ОСОБА_2 й ОСОБА_3

В грудні 2005 року вона вирішила поселитися в квартиру, але батьки не
віддали їй ключі та документи на квартиру.

Оскільки цими діями відповідачі чинять перешкоди в користуванні і
розпорядженні її власністю, ОСОБА_1 просила суд вселити її в квартиру та
зобов'язати відповідачів повернути їй правовстановлюючий документ на квартиру.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не визнавши позов, пред'явили зустрічний позов.

Свої вимоги мотивували тим, що в 1998 році спірна квартира була придбана за
їх кошти, які вони позичили в борг; договір купівлі-продажу було оформлено на
ім'я позивачки, тому що за сімейними обставинами вони не могли бути присутніми
в нотаріальній конторі. Оскільки з часу придбання квартири вона перебуває в їх
користуванні, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просили суд поновити їм строк
позовної давності, визнати договір купівлі-продажу квартири частково недійсним,
перевести на них права і обов'язки покупця та визнати за кожним з них в рівних
частках право власності на спірну квартиру.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 березня              2007 року первісний позов
задоволено: зобов'язано відповідачів повернути ОСОБА_1 свідоцтво про право
власності на АДРЕСА_1 вселено позивачку у цю квартиру, а в зустрічному позові
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2007 року
рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у первісному
позові відмовлено, а зустрічний позов задоволено: поновлено строк звернення до
суду, визнано договір купівлі-продажу спірної квартири від 28 березня 1998 року,
укладений між  ОСОБА_7 та ОСОБА_1,
частково недійсним та переведено права покупців за цим договором на ОСОБА_2 й
ОСОБА_3, визнано за ними право власності на цю квартиру в рівних частках.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення апеляційного суду
та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в зустрічному позові, місцевий
суд виходив з того, що ОСОБА_2 й ОСОБА_3 не навели й не довели наявність
правових підстав для визнання частково недійсним договору купівлі-продажу
спірної квартири, а також пропустили строк на звернення до суду за захистом
свого права без поважних причин.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в
первісному позові й задоволення зустрічного позову, апеляційний суд дійшов
висновку, що спірний договір слід визнати недійсним як такий, що не відповідає
вимогам закону з підстав ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, а строк позовної давності
підлягає поновленню, оскільки право відповідачів було порушено ОСОБА_1 у грудні
2005 року.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №
3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними"
роз'яснено, що за правилами ст. 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при
невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами
державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку
вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або
майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності
вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила
визнання угод недійсними.

Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання
недійсною угоди при недодержанні форми,
в якій угода під страхом недійсності має бути укладена.

У разі визнання угоди недійсною за ст. 48
ЦК УРСР суд  повинен  у рішенні послатися і на нормативний акт,
вимогам якого угода не відповідає.

Вирішуючи справу, апеляційний суд, в порушення вимог ст.ст. 213, 214, 303
ЦПК України, не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в своєму позові не
зазначили які саме вимоги закону були порушені при укладені спірного договору,
та в своєму рішенні не навів правову норму, вимогам якої оскаржуваний договір
не відповідає.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_2 й ОСОБА_3 знали про
оформлення договору купівлі-продажу на ім'я своєї дочки з моменту його
укладення 28 березня 1998 року.

Статтею 71 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що загальний строк для захисту
права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється
в три роки.

Відповідно до ст.ст. 76 і 80 цього Кодексу перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли
особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову  є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, місцевий суд, відмовляючи в зустрічному позові як за
необґрунтованістю, так і за спливом строку позовної давності, не врахував, що
закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові лише в
разі обґрунтованості заявлених вимог.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2  ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від
14 березня              2007 року та
рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2007 року скасувати, а справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню
не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.І.  Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін