Справа № 22Ц - 1130/2008 р.
Головуючий  у 1-й інстанції
Доповідач в 2-й інстанції Поліщук М.А.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем               України.

25 березня 2008 року                       Колегія суддів судової
палати в цивільних справах  апеляційного
суду Київської області  в складі:

головуючого - судді  Антоненко
В.І.

суддів  - Поліщука М.А.,
Касьяненко Л.І.

при
секретарі -  Рудзінській А.С.

розглянула у
відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1
на  рішення
Обухівського  районного суду Київської
області  від

15 січня  2008 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні  земельною ділянкою та покладення  обов'язку вчинити певні дії.

Заслухавши доповідь
судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У
вересні 2007року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом і   просив зобов'язати відповідача відновити знищені ним межові знаки,
звільнити самовільно зайняту  ним частину
належної позивачу земельної  ділянки площею 0,02га  та відновити її стан, який існував до самовільного
зайняття ОСОБА_1 частини земельної ділянки.

Позовні    вимоги
обґрунтовував  тим,   що
він  відповідно до вимог
закону  з 1998 року є власником земельної ділянки розміром 0,12 га, розташованої
АДРЕСА_1,  а  відповідач
є  суміжним землекористувачем.

В червні 2007 року при перенесенні в натурі меж земельної ділянки
землевпорядною організацією він дізнався, що відповідач самовільно
зайняв частину його земельної ділянки, чим порушив його право.

Рішенням  Обухівського
районного суду Київської області
від 15 січня  2008 року  позов задоволено частково. Визнано право
власності на земельну ділянку розміром 0,12га за ОСОБА_2 АДРЕСА_1 на підставі державного акту на його ім'я. Зобов'язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, що належить
позивачу від насаджень, будівель та будівельного бруду. В задоволенні позовних
вимог в частині відновлення знищених межових знаків та стану земельної ділянки
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального  права.

Апеляційна
скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до
вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є
рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з законом.

Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами,  які були досліджені в судовому
засіданні.

Ухвалюючи
рішення  про  часткове задоволення позову,   суд
першої інстанції виходив  із
того,  що
у позивача виникло право власності на земельну ділянку, відповідач
такого права немає і самовільно зайняв частину земельної ділянки позивача.

З  вказаними  висновками
погодитись не можна, оскільки
вони не відповідають обставинам справи та не узгоджуються  із вимогами закону.

Судом  першої
інстанції встановлено, що 20.10.1998 року
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав  земельну ділянку площею 0,12га, яка
розташованаАДРЕСА_1, а  30.06.1999 року
на його ім'я видано Державний акт на право приватної власності на вказану
земельну ділянку для обслуговування жилого будинку  і господарських споруд.

ОСОБА_1є суміжним землекористувачем, якому 28.10.2003
року рішенням  сесії Трипільської
сільської ради передано  у власність  земельну ділянку «орієнтовною» площею 0,12га
і зазначено, що остаточну площу земельної ділянки буде визначено за технічною
документацією. На час вирішення спору
ОСОБА_1на своє ім'я Державний акт на право приватної власності на
вказану земельну ділянку не отримав.

Відповідно до
ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.22 Земельного Кодексу України ( в
редакції 1992 року), чинного  на час
виникнення спірних правовідносин,  право
власності   або  право користування  наданою земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі ( на місцевості)  і
одержання документа, що посвідчує це право.

Позивач доказував, що 19.06.2007року при перенесенні в
натуру межевих знаків  належної йому
земельної ділянки йому стало відомо про те, що ОСОБА_1 самовільно зайняв
частину належної йому земельної ділянки розміром 0,02га.

Висновок суду про порушення відповідачем меж земельної
ділянки позивача не відповідає обставинам справи.

Так, при
апеляційному розгляді встановлено, що 16 грудня 2000 року землевпорядною
організацією МП «Кадастр»  ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, яка пізніше відмовилась від земельної ділянки на користь відповідача
ОСОБА_1,  було встановлено на місцевості
та погоджено зовнішні межі земельних ділянок. Згідно актів встановлення та
погодження меж площа земельної ділянки ОСОБА_2 становить 0,110га, а площа
земельної ділянки ОСОБА_3 становить
0,127га (а.с.85-88).

ОСОБА_2 погодив межі земельної ділянки відповідача, а
ОСОБА_3 погодила межі земельної ділянки позивача. Розміри відведених сторонам
земельних ділянок підтверджуються схемою розміщення земельних ділянок в межах
Трипільської сільської Ради (а.с.26).

Крім цього,
рішенням 12 сесії 5 скликання Трипільської сільської Ради від 16.11.2007року,
оглянутим в судовому засіданні,  ОСОБА_1
безкоштовно передано у власність земельну ділянку АДРЕСА_2 площею 0,1266га.

За вказаних
обставин, коли позивач 30.06.1999 року отримав Державний акт на землю, згідно
якого йому передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,12га, а
16.12.2000 року йому  з його згоди
відведено в натурі земельну ділянку площею 0,11га, то

обгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_2 як позивач не довів, що відповідач самовільно зайняв частину земельної
ділянки позивача  розміром 0,02га, а тому
він  не
є особою, яка у розумінні ст.3 ЦПК України має право звертатись  до суду
в порядку, передбаченому  ЦПК
України за захистом своїх прав та інтересів.

Позовні
вимоги  відповідно до ст.60 ЦПК України є
недоведеними.

Не
відповідає вимогам закону  висновок суду
про визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку розміром 0,12га АДРЕСА_1, оскільки у позивача є Державний акт на землю,
який відповідно до ст.126 Земельного кодексу України  є документом, який посвідчує право на
земельну ділянку.

Крім цього позивач звернувся із
позовом в суд із пропуском  строку позовної давності до пред'явлення
позову. В порушення вимог ст.267 ЦК України суд першої інстанції не
застосував позовну давність,  незважаючи
на заяву відповідача про її застосування,
зроблену  до ухвалення судом
рішення.

За вказаних
обставин доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і  так,
як висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно
застосовані норми матеріального права,
відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню із
ухваленням нового  рішення про відмову в
задоволенні позову  за недоведеністю
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.
303,309,316 ЦПК України колегія суддів,-

В И
Р І Ш И Л А:

Апеляційну
скаргу  ОСОБА_1   задовольнити  .

Рішення
Обухівського  районного суду Київської
області  від 15 січня  2008 року
скасувати і ухвалити нове рішення:

В задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою та покладення  обов'язку вчинити певні дії
-  в і д м о в и т и.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді