У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня
2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Гнатенка А.В.

суддів:                             Григор'євої Л.І.,       Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,           Балюка
М.І., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного
товариства ( далі - АТ) “Концерн “АВЕК та Ко”, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Департамент містобудування, архітектури та земельних відносин про поновлення
порушеного  права  власності,
за касаційною  скаргою  ОСОБА_1
на    рішення    апеляційного    суду
Харківської    області    від

9
жовтня 2007 року,

встановила:

У жовтні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи   вимоги
тим,  що  є  власником  55/100
частин  будинку АДРЕСА_1. Посилаючись
на те, що відповідач на суміжній земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, у безпосередній
близькості від частини його будинку та без отримання відповідних дозволів і узгодження
проекту, з порушенням будівельних, санітарних та протипожежних норм збудував і використовує
без введення в експлуатацію нежитлове приміщення - салон із продажу будівельних
матеріалів, чим порушує його право власника на безпечне користування своїм майном,
просив на підставі ст. 16 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 48 Закону України “Про власність”
з метою усунення перешкод зобов'язати відповідача знести зведену ним споруду.

Рішенням Київського міського суду м. Харкова від 5 червня
2007 року позов задоволено.

Зобов'язано АТ “Концерн “АВЕК та Ко” знести  будівлю - салон із продажу будівельних матеріалів,
що розташований АДРЕСА_2.

Апеляційним судом Харківської області від 9 жовтня 2007 року
рішення Київського районного суду м. Харкова від 5 червня 2007 року скасовано, ухвалено
нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного
суду Харківської області від 9 жовтня 2007 року скасувати, залишити в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування  апеляційним судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2005 року
є власником 55/100 частин житлового будинку садибної забудови, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

45/100 частин цього будинку, які належали третім особам: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - за договором
купівлі-продажу від 2 квітня 2007 року перейшли у власність ОСОБА_4 (а.с.
205-207).

Згідно з п. 38 додатку №1 до рішення ХХХ, ІІІ сесії Харківської міської
ради ІV скликання від 22 лютого 2005 року № 23/05 АТ “Концерн “АВЕК та Ко” надано дозвіл
на розробку проектів відведення суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 площею 0,
0940 га для будівництва та подальшої експлуатації салону з продажу будівельних
матеріалів ( а.с 108 ).

На підставі п. 73 додатку №1 до рішення ХХХV  сесії Харківської міської ради ІV скликання
від 27 квітня 2005 року №78/05 зазначену земельну ділянку площею 0,0946 га
надано відповідачу в оренду для будівництва салону з продажу будівельних
матеріалів до 1 грудня 2007 року (але не пізніше прийняття об'єкта в
експлуатацію) та для подальшої експлуатації до 1 грудня 2030 року ( а. с. 109).

Відповідно до п. 4 цього  рішення
юридичних і фізичних осіб, яким надано земельні ділянки, зобов'язано оформити
акти відведення земельних ділянок та договори оренди землі, одержати
архітектурно-планувальні завдання на розробку робочих проектів в управлінні
містобудування та архітектури; дозвіл на виконання будівельних робіт; розробити
і погодити в установленому порядку   робочі проекти
на будівництво об'єктів; здати   об'єкти в
експлуатацію.

Пунктом 5 цього рішення передбачено, що в разі нездачі об'єктів в
експлуатацію у встановлені в рішенні строки, а також неотримання дозволів на
виконання будівельних робіт це рішення втрачає чинність, а договір оренди
земельної ділянки підлягає розірванню.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 на підставі ст. ст. 16, 391 ЦК України, ст. 48
Закону України ”Про власність” (який був чинним до 20 червня 2007 року) про
поновлення порушеного права власності шляхом зобов'язання відповідача знести  будівлю салону, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із доведеності факту порушення відповідачем права
власності позивача, наявності перешкод з боку відповідача в реалізації
позивачем права власності на належний йому житловий будинок. Ці порушення прав
позивача та порушення з боку відповідача за висновком суду полягають у
будівництві відповідачем на суміжній земельній ділянці на відстані 2
метрів від частини житлового будинку позивача нежитлового приміщення з
порушенням будівельних, архітектурних, санітарних та протипожежних норм, що
порушує права позивача на безпечне користування своїм майном, а тому підлягає
захисту в спосіб, передбачений п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

В обґрунтування свого висновку суд посилався на відповідні докази:
повідомлення Київської районної СЕС м. Харкова, Головного управління МНС
України в Харківській області, управління містобудування та архітектури та інші
матеріали, якими стверджується факт будівництва салону з порушенням державних
будівельних норм, без отримання дозволу на виконання будівельних робіт, без
висновку на проект будівництва та погодження цього проекту з відповідними
службами (а. с. 12, 14. 30, 32-34).

Будівництво салону на відстані 2 метрів (замість 10 метрів нормативних) від
житлового будинку позивача порушує вимоги ст. 10 Закону України „Про пожежну
безпеку”, протипожежні та будівельні норми, а відтак і його права на безпечне
користування своїм майном.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи й вимогами
закону: ст. 48 Закону України ”Про власність” (який поширювався на
правовідносини сторін і діяв на час ухвалення судом рішення - до 20 червня 2007
року), ст. ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України, відповідно до яких власник майна
має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном. Зазначені норми гарантують власникові майна
можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи
вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого
порушення його права в майбутньому.

Підставою для задоволення негаторного позову власника є встановлення факту
порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих
прав.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про доведеність факту
порушення прав ОСОБА_5, зокрема, зведенням будівлі відповідачем на відстані 2
метрів від його будинку та порушенням при цьому норм пожежної та санітарної
безпеки, що загрожує  безпечному
користуванню позивачем його майном.

Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності,
визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі
звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що
є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає
можливість захистити порушене право.

Виходячи зі змісту порушеного права ОСОБА_1, відсутності обґрунтованих
належними доказами доводів відповідача про можливість усунення порушення прав
позивача іншим адекватним способом і враховуючи положення ст. ст. 10, 11 ЦПК
України, суд першої інстанції правомірно застосував обраний ним спосіб -
знесення будівлі, зведенням якої порушені його права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
відмову в позові, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про недоведеність
факту порушення права власності ОСОБА_1 та про безпідставність застосування
судом першої інстанції способу захисту, який, на думку апеляційного суду, може
бути застосовано лише суб'єктами, зазначеними в ч. 7 ст. 376 ЦК України, з
підстав, передбачених у цій нормі, у той час як позивач зазначив підставою
позову ст. 391 ЦК України та ст. 48 Закону України “Про власність”.

Таким чином, враховуючи, що апеляційним судом безпідставно скасовано судове
рішення, ухвалене згідно із законом, відповідно до ст. 339 ЦПК України рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 9
жовтня 2007 року скасувати, залишити в силі рішення Київського районного суду
м. Харкова від 5 червня 2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

В.М. Барсукова

М.І. Балюк

В.Г. Данчук