Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:
розглянувши у  попередньому судовому
засіданні в м. Києві  26 травня  2008 року справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про
захист прав власності та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Новомосковська міська державна
нотаріальна контора, - про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною,
визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання договору
дарування недійсним, визнання права власності на частину будинку з надвірними
будівлями та відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_2, до якої приєдналась ОСОБА_6, на рішення
Апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2007 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про
захист прав власності та виселення.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що на
підставі договору дарування, укладеного 1 вересня 2004 р. між ОСОБА_3 та ним,
він є власником будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Проте він не може
вселитися в жилий будинок, оскільки в ньому без законних на це підстав проживає
ОСОБА_2 Спільне проживання з відповідачем є неможливим, тому просив суд
виселити ОСОБА_2 із спірного будинку.
У листопаді 2005 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Новомосковська міська державна
нотаріальна контора про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною,
визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання договору
дарування недійсним, визнання права власності на 7/16 частин будинку з
надвірними будівлями та відшкодування моральної шкоди.
Під час судового розгляду ОСОБА_2 відмовився від позовних вимог в частині
встановлення факту прийняття спадщини, про що судом було винесено відповідну
Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 - це його
рідні сестри, а ОСОБА_5 його рідний брат. У 1954 році їхні батьки побудували
будинок, що розташований по АДРЕСА_1. Право власності було оформлено на батька,
ОСОБА_6 Деякий час вони всі разом проживали в спірному будинку, а згодом в
ньому стали проживати лише він та їхні батьки. У 1991 року помер батько і після
його смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини спірного будинку. У
нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. На
момент смерті батька він та його мати ОСОБА_7 проживали разом. У травні 2001
року померла мати. Вони мали намір розподілити спадкове майно по ј частині
кожному, але вирішили спростити порядок оформлення спадкового майна, і тому
він, його сестра ОСОБА_4, брат ОСОБА_5 написали в нотаріальну контору заяви, що
вони відмовляються від належної їм спадщини на користь їх сестри ОСОБА_3 Однак,
без його відома і згоди остання в серпні 2004 року оформила договір дарування
спадкового майна на свого сина ОСОБА_1 Вважає, що з урахуванням ј частини він
успадкував фактично після смерті його батька та йому повинно належати 7/16
частин будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, тобто
1/4 та 3/16 частини, які він мав успадкувати після смерті матері.
Рішенням  Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 лютого 2007 р. у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Постановлено визнати недійсною заяву від 30 липня 2001 року про відмову ОСОБА_2
від прийняття спадщини; визнати частково недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 27 листопада 2001 року, яке видано на ім'я ОСОБА_3;
визнати недійсним договір дарування жилого будинку від 1 вересня 2004 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на ј
частину будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. У задоволенні решти вимог
відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2007 року
рішення  суду  першої інстанції скасовано та ухвалено нове,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Його виселено з будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на
невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування
судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ставить
питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для  скасування
судової ухвали   відсутні.

Відмовляючи ОСОБА_2у задоволенні позову про визнання відмови від прийняття
спадщини недійсною, визнання свідоцтва про право на спадщину частково
недійсним, апеляційний суд правильно керувався нормами ст. 553 ЦК України 1963
р. Що стосується відмови у задоволенні його вимог про визнання недійсним
договору дарування, то апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те,
що ОСОБА_2 не довів, в чому полягає недійсність цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час  розгляду
справи  в  касаційному
порядку   суд перевіряє  в
межах  касаційної  скарги
правильність застосування судом першої
або  апеляційної  інстанції
норм  матеріального  чи процесуального  права
і  не  може
встановлювати або (та) вважати доведеними  обставини,
що  не  були
встановлені  в  рішенні
чи відкинуті   ним,   вирішувати
питання   про   достовірність  або недостовірність того чи іншого доказу,  про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом
допущено порушення або неправильне застосування норм  процесуального права, яке призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 6 червня 2007 року відхилити і залишити вказане судове рішення  без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України

Ярема А.Г.

Лихута Л.М.

Охрімчук Л.І.