У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

21 травня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Головуючого - Сеніна Ю.Л.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,   Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2005 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 січня 2003
року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов
якого він передав ОСОБА_2 в борг 360000 грн., а останній зобов'язався повернути
зазначену суму до 1 квітня 2005 року, проте свого обов'язку не виконав.

Позивач просив
стягнути  з відповідача 360000 грн.

Рішенням Ленінського
районного суду м. Харкова від 22 грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2007 року,  в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі
ОСОБА_1просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та постановити нове
рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд виходив із того, що ОСОБА_2 повернув позивачу  борг готівкою, про що свідчить розписка
ОСОБА_1 про отримання коштів від     10
квітня 2005 року.

Висновок про те, що розписка від
10 квітня 2005 року підписана особисто
ОСОБА_1, суд обґрунтував наявністю з цього питання позитивного висновку
судово-почеркознавчої експертизи від 17 серпня 2006 року.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті
1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 3 договору позики,
укладеного між сторонами 15 січня 2003 року, передбачено, що факт повернення
грошових коштів “Позичальником” “Позикодавцеві” підтверджується платіжними
документами про перерахування грошових коштів, що складають суму позики за цим
договором, “Позичальником” “Позикодавцеві” в безготівковому порядку шляхом
банківського переводу по системі “Правекс-Телеграф” в Харківському філіалі АКБ
“Правекс-банк”.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1посилався на те, що відповідач не повернув йому гроші, взяті в борг,
у порядку, визначеному договором позики, крім того, позивач заперечував і факт
написання ним розписки від 10 квітня 2005 року про отримання від ОСОБА_2
коштів, не визнавав своїм підпис на такій розписці й зазначав, що вона не може
бути належним та допустимим доказом з урахуванням умов договору від 15
січня             2003 року та з огляду
на те, що розписка складена на бланку НВП “Синтез” і від його імені, як
директора цього підприємства, хоча він ніколи не перебував у трудових
відносинах з                      НВП
“Синтез”.

Суд у
порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України пояснень позивача належним чином не
перевірив, на положення статті 1049 ЦК України та умови договору уваги не
звернув, не визначився з характером спірних правовідносин з огляду на зміст
договору позики від 15 січня 2003 року та порядок повернення позичальником
коштів, встановлений цим договором, і не з'ясував чи повертав відповідач позику
в такому порядку, не встановив та не зазначив у рішенні обставин і причин, які
призвели до порушення ОСОБА_2 порядку повернення коштів, встановленого
договором.

Крім того, під час розгляду
справи ОСОБА_1 не погодився з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 17
серпня 2006 року, посилався на його необ'єктивність, виклав обставини, які
викликали в нього сумніви в правильності висновку, і заявив клопотання про
призначення повторної експертизи для вирішення питання відповідності підпису на
розписці від 10 квітня 2005 року його підпису. Зазначене клопотання міститься в
матеріалах справи (а.с. 205).

Проте суд у порушення вимог
статей 143, 150 ЦПК України таке клопотання не розглянув і не вирішив питання
про наявність чи відсутності підстав для призначення повторної експертизи.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог статей 303,           315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 22 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської
області від 30 січня 2007 року скасувати, справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
Ю.Л.Сенін

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк