У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                          Григор'євої Л.І.,

суддів:
Балюка М.І.,
Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,          Косенка
В.Й., -

розглянувши в
судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до комунального
підприємства (далі - КП) “Кременчукводоканал” про визнання договору
купівлі-продажу дійсним і визнання права власності, за касаційною скаргою КП
“Кременчукводоканал” на рішення апеляційного суду Полтавської області від 24
жовтня 2007 року,

встановила:

У травні 2005 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом,
мотивуючи вимоги тим, що згідно з накладною від 29 грудня 1991 року № 900 та касовим
ордером від цієї ж дати придбав у Кременчуцького виробничого управління водопровідно-каналізаційного
господарства (правонаступником якого є КП
“Кременчукводоканал”) водонапірну башту №
1 та залізобетонний паркан довжиною 120 погонних метрів, які знаходяться за адресою:                     АДРЕСА_1сплативши за вказані об'єкти                       13 346 руб. 55 коп.

Просив визнати дійсним зазначений договір купівлі-продажу
водонапірної башти № 1 і залізобетонного паркану та визнати за ним право власності
на ці об'єкти.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської
області від 28 березня 2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 липня 2007 року стягнуто
з ОСОБА_1 на користь
держави 42 грн. 50 коп. судового збору та 22 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2007 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської
області  від 28 березня 2007 року скасовано,
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності
на водонапірну башту та залізобетонний паркан, які знаходяться
за адресою: АДРЕСА_1 Додаткове рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області від             27 липня 2007 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі                                 КП “Кременчукводоканал” просить скасувати рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2007 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись
на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

Касаційна скарга КП “Кременчукводоканал”
підлягає частковому задоволенню, а рішення апеляційного суду - скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до апеляційного суду з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи, заявляючи в травні
2005 року до відповідача позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу водонапірної
башти № 1 і залізобетонного паркану довжиною 120 погонних метрів, які знаходяться
за адресою: АДРЕСА_1, від 29
грудня 1991 року та визнання за ним права власності на ці об'єкти, ОСОБА_1 посилався на те, що придбав
їх у Кременчуцького виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства
(правонаступником якого є відповідач -                                           КП “Кременчукводоканал”), сплативши їх вартість - 13 346 руб. 55 коп. згідно з накладною від 29 грудня 1991
року № 900 і касовим ордером від                          29 грудня 1991 року (а.с.
4, 5).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу
водонапірної башти й залізобетонного паркану та визнання за ним права власності
на ці об'єкти, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог ст.
44 ЦК Української РСР (1963 року), який діяв на момент укладення спірного договору
купівлі-продажу, він повинен був укладатися в простій письмовій формі, тому підстави
для визнання його дійсним відсутні, а крім того, за змістом ст. 224 ЦК Української
РСР (1963 року) указаний договір не міг вважатися виконаним, оскільки продавець
не передав покупцеві продану річ.

Суд також зазначив, що з позовом ОСОБА_1 звернувся через 14 років з часу
укладення договору, тобто після спливу строку давності.

Скасовуючи зазначене рішення й ухвалюючи нове рішення про
задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спірні об'єкти, апеляційний
суд виходив із дійсності договору купівлі-продажу спірного майна від 29 грудня
1991 року, факту його належного виконання, про що свідчить, на його думку, накладна
від 29 грудня 1991 року № 900, та належної реєстрації прав на нерухоме майно.

На підтвердження зазначеної обставини апеляційний суд посилався
на технічний паспорт і витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від
30 вересня 2005 року.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на ту обставину,
що зазначена реєстрація прав ОСОБА_1 на нерухоме майно вчинена на підставі рішення Автозаводського
районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 червня 2005 року, скасованого
ухвалою суду від 30 січня 2006 року в порядку ст. 361 ЦПК України, а тому не може
бути доказом належної реєстрації прав власності позивача.

Виходячи з доведеності факту придбання ОСОБА_1 спірних об'єктів за договором
купівлі-продажу та виконання цього договору сторонами, апеляційний суд усупереч
вимогам ст. 316 ЦПК України не зазначив правової норми, на підставі якої за його
висновком потребує підтвердження в судовому порядку право власності позивача на
це майно, у той час як ОСОБА_1 зазначив підставою позову ст. ст. 328, 334 ЦК України (а.с.
3).

Крім того, усупереч вимогам ст. ст. 11, 213 - 215, 303,
316 ЦПК України, відповідно до яких апеляційний суд
перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд не
ухвалив рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору
купівлі-продажу від
29 грудня 1991 року дійсним.

При цьому в рішенні суд не встановив підстави звернення ОСОБА_1 до суду із зазначеним позовом
і чи підлягав договір, з приводу якого позивачем заявлений позов, обов'язковому
нотаріальному посвідченню, ураховуючи, що відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР
(1963 року) укладений до набрання чинності ЦК України (2003 року) договір міг бути
визнаний судом дійсним тільки в тому разі, якщо цей договір підлягав обов'язковому
нотаріальному посвідченню, був виконаний частково чи повністю однією із сторін,
а інша сторона ухилялася від його нотаріального посвідчення.

Крім того, дійшовши висновку про відсутність у відповідача
доказів порушення його прав і поважності причин пропущення строку звернення до суду
за їх захистом, апеляційний суд не врахував, що не КП “Кременчукводоканал” звернулось до суду з позовом, а ОСОБА_1 - через 14
років після укладення договору, та всупереч вимогам ст. ст. 214, 304 ЦПК
України, відповідно до яких під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи є
інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, і докази на їх підтвердження, не дав оцінки цій
обставині, не з'ясувавши при цьому підстави звернення ОСОБА_1 з таким позовом,
дотримання чи пропущення ним строку позовної давності, передбаченого ЦК
Української РСР (1963 року), у разі пропущення - причини пропущення ним строків
звернення до суду з урахуванням п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України       (2003 року).

За таких обставин рішення апеляційного суду, ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338
ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу комунального підприємства “Кременчукводоканал”
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2007 року
скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                         Л.І.
Григор'єва

Судді:
М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г.
Данчук

В.Й. Косенко