Справа № 22-ц-272
2008р.             Головуючий у 1-й
інстанції   Шершак М.І.
Категорія 39                                       Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

іменем   України

05 березня 2008 року колегія суддів судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого - Смирнової Т.В.

суддів -  Ведмедь Н.І., Ільченко О.Ю.

з участю секретаря судового
засідання - Пархоменко А.П.

та осіб, які беруть участь у
справі - позивача, представника

профспілки, представника
відповідача.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 січня
2008 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Наукового центру бойового застосування
ракетних військ і артилерії Сумського державного університету, третя особа:
тимчасово виконуючий обов'язки начальника Наукового центру бойового
застосування ракетних військ і артилерії Сумського державного університету
ОСОБА_2, про визнання дій неправомірними, поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

06 листопада 2007 року ОСОБА_1. звернувся до суду з зазначеним позовом,
обґрунтовуючи його тим, що з 4 червня 1996 року він працював механіком, а потім
інженером з охорони праці у Військовому інституті артилерії при Сумському
державному університеті.

З 2000 року і по  день звільнення він
був членом профспілкової організації, а 10 червня 2005 року був обраний членом
профспілкового комітету інституту.

Наказом
від 26 липня 2007 року № 140 його звільнили з 15 серпня 2007 року за
скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
переформуванням.

Позивач
зазначає про незаконність звільнення, так як відповідач порушив порядок
звільнення і не виконав вимоги ст.ст. 252, 42, 43 КЗпП України.

Рішенням
Зарічного районного суду м. Суми від 03 січня 2008 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Суд
вважав, що при звільненні позивача мало місце ліквідація юридичної особи, а
тому за ст. 43-1 КЗпП України, на звільнення працівника не потрібна згода
профспілки.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду та постановити нове
рішення про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального
права, невірно оцінено докази.

Апелянт
вважає, що суд зробив невірний висновок про те, що Постановою КМУ № 381 від 26
травня 2005 року вказано про ліквідацію Інституту ракетних військ та артилерії,
і вважає, що в Постанові мова йшла про перетворення (переформування) Інституту,
оскільки відсутнє рішення повноваженого державного органу про ліквідацію та
відсутнє рішення про створення ліквідаційної комісії.

Апелянт
зазначає, що про реорганізацію (переформування) також зазначено і в спільному
Наказі Міноборони, Міносвіти та Міністерства надзвичайних ситуацій №
449/478/144 від 16 серпня 2005 року.

За
таких підстав, апелянт вважає, що оскільки фактично була реорганізація, а не
ліквідація, то необхідно застосувати наслідки встановлені ч.5 ст.107 ЦК
України. При цьому апелянт вважає, що порушені його права. передбачені ст. ст.
42, 43, 252 КЗпП України.

Дослідивши
матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,
заслухавши пояснення апелянта, представника профспілки, які підтримали апеляційну
скаргу, заперечення проти скарги представника відповідача, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду
скасуванню з постановленням нового рішення з наступних підстав.

ОСОБА_1.
з 04 червня 1996 року по 15 серпня 2007 року працював інженером з охорони праці
у Сумському артилерійському училищі, у Військовому інституті артилерії, у
Військовому інституті ракетних військ і артилерії Сумського державного
університету (а.с.5-6)

Наказом
від 26 липня 2007 року № 140 позивач був звільнений з 15 серпня 2007 року за
скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
переформуванням (а.с.29).

Про
наступне звільнення позивач був попереджений наказом № 281 від 10 травня 2007
року, з даним наказом ознайомлений (а.с.27), трудову книжку отримав в день
звільнення.

Оспорюючи
звільнення, ОСОБА_1. посилався на недодержання порядку звільнення, а саме, що
він як член профспілкового комітету інституту мав право на додаткові гарантії
згідно з ч. 3 ст. 252 КЗпП України, тобто його звільнення відповідачу слід було
попередньо узгодити як з профспілковим комітетом, так і з вищим виборним
органом профспілки. Відповідачем його звільнення не було узгоджено з
профспілковим органом.

Відмовляючи
в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в дійсності
відбулась ліквідація, а не реорганізація Військового Інституту ракетних військ
і артилерії, і це підтверджується Постановою КМУ від 26 травня 2005 року № 381.

Виходячи
з того, що при звільненні в зв'язку з ліквідацією не потрібна згода профспілки
і роботодавець не повинен пропонувати іншу роботу, суд вважав вимоги позивача
необґрунтованими, та вважав, що звільнення позивача проведено з додержанням
вимог ст. 43-1 КЗпП України.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивач не оспорював підставу звільнення, а
саме: за скороченням штатів. Він посилався на те, що було порушено порядок
звільнення, не застосовані гарантії, передбачені трудовим законодавством для
членів профспілки - ст. 43 КЗпП України, для членів виборного профспілкового
органу - ст. 252 КЗпП України.

Суд
першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, а саме: не перевірив доводи позивача щодо гарантій проти
звільнення стосовно ст. 252 КЗпП України. Зокрема, ч. 3 ст. 252 КЗпП України
встановлено, що звільнення членів виборного профспілкового органу, крім
додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди
самого виборного органу, а також вищого виборного органу цієї професійної
спілки.

Суд
цього питання не перевірив, будь-які висновки з цього приводу в судовому
рішенні відсутні. Крім того, ст. 233 КЗпП України, встановлено місячний строк з
дня одержання трудової книжки або наказу про звільнення для звернення звільненого
працівника до суду за вирішенням спору.

Суд
першої інстанції зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строку
звернення до суду, тим більше, що на пропущення позивачем строку звернення до
суду посилався і відповідач, проте і ці обставини судом першої інстанції не
були з'ясовані.

За
таких підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню у
відповідності з ч. 1 п. 1 ст. 309 ЦПК України з постановленням нового рішення.

З
матеріалів справи та з пояснень сторін у судовому засіданні апеляційного суду
вбачається, що позивача звільнено з роботи 15 серпня 2007 року, видано одразу ж
трудову книжку та остаточний розрахунок.

В
порушення вимог ст.ст. 43, 252 ч.3 КЗпП України, відповідач не одержав
попередньої згоди на звільнення ОСОБА_1 як члена профспілкового комітету у
відповідному профспілковому комітеті та у вищому виборному органі профспілки,
що визнали обидві сторони у судовому засіданні.

Проте
згідно зі ст. 233 КЗпП України, ОСОБА_1. мав право звернутися до суду з позовом
про вирішення трудового спору при звільненні в місячний строк, тобто до 16
вересня 2007 року.

В
порушення приписів цих норм він звернувся з позовом до суду лише 6 листопада
2007 року, не ставлячи питання про поновлення пропущеного строку та не повідомляючи
причин поважності пропуску строку.

В
засіданні апеляційного суду він пояснив, що пропустив строк лише тому, що
помилково вважав, що звільнення з роботи проведено внаслідок ліквідації
інституту.

Обговоривши
це питання, колегія суддів дійшла висновку про непереконливість таких доводів.

Зокрема,
в трудовій книжці та в наказі зазначено, що позивач звільнений не в зв'язку з
ліквідацією, а за скороченням штату.

Крім
того, і позов заявлено не у зв'язку з неправильністю підстав звільнення, а в
зв'язку з недодержанням гарантій, встановлених трудовим законодавством. Тобто
позивач з часу звільнення знав про відсутність погодження його звільнення з
профспілковим органом, і тому мав можливість у встановлений законом строк
оспорювати звільнення в суді, але він своєчасно таким правом не скористався.

З
зазначених підстав та у відповідності до вимог ст. 233, 234 КЗпП України,
колегія суддів дійшла висновку про відсутність поважних причин пропуску строку
на звернення до суду, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за
пропуском строку звернення до суду.

На
підставі ст.ст 233, 234 КЗпП України, керуючись ст.303,  п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст. 309, ст. 313-314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів:

В И Р І Ш И Л А  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 03 січня 2008 року в даній справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за пропуском строку звернення до
суду.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -