УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

5 березня 2008 року                                                                       м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Гнатенка
А.В.,

суддів:                      Барсукової В.М.,
Балюка М.І.,

Григор'євої Л.І.,
Косенка В.Й., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: житлово-експлуатаційне
підприємство (далі - ЖЕП) “Будівельник”, орган опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної
в м. Полтаві ради,  про виселення,
вселення та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ЖЕП “Будівельник”,
орган опіки та піклування
виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, про визнання такою, що втратила право на
користування жилим приміщенням, і визнання права на користування жилим приміщенням,

в с т а н о
в и л а:

У квітні 2007 року ОСОБА_1, звернувшись до суду з
указаним позовом, зазначала, що вона з неповнолітнім сином, ОСОБА_4, 2003 року
народження, зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 і є наймачем цієї квартири, яка знаходиться на балансі ЖЕП
“Будівельник”. Однак з 2004 року відповідачі перешкоджають їй у користуванні житлом.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила виселити відповідачів
із неповнолітнім сином
зі спірної
квартири без надання іншого жилого приміщення, вселити її із сином у квартиру та стягнути
з відповідачів 5 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.

У серпні 2007 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулись із зустрічним позовом до
ОСОБА_1 про визнання її з неповнолітнім сином такими, що втратили право на
користування жилим приміщенням, і визнання за ними права на користування
спірною квартирою. В обґрунтування позову зазначали, що в червні 2004 року вони
придбали спірну квартиру в ОСОБА_1 за 12 тис. доларів США, у зв'язку з чим поселились у ній і проживають до теперішнього
часу. Оскільки ОСОБА_1 із сином у квартирі з 2004 року не мешкають без поважних
причин, то останні втратили право на користування нею, а вони придбали право на
користування квартирою, тому що проживають у ній на законних підставах.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 серпня 2007 року позов
ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 і неповнолітньогоОСОБА_5 зі
спірної квартири та вселено в неї ОСОБА_1 з неповнолітнім сином - ОСОБА_4.  У задоволенні інших позовних вимог та
зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2007 року
зазначене рішення суду скасовано, ухвалено нове, яким у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено. Визнано за
ними та неповнолітніми дітьми право на користування спірною квартирою. Визнано
ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, і
залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду, й відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_1 і задовольняючи зустрічний позов, виходив із того,
що ОСОБА_1, отримавши від ОСОБА_2 у рахунок вартості спірної квартири 12 тис.
доларів США, разом із сином добровільно з неї виселилась, переїхала на постійне
проживання в інше місце, у зв'язку з чим у
звільнену квартиру вселилась сім'я ОСОБА_2.

Проте з таким висновком апеляційного суду
погодитися не можна.

Апеляційний суд при розгляді цієї справи не урахував, що обставини щодо
права ОСОБА_1 на користування спірною квартирою вже були предметом судового
спору.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2006 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 25 січня
2007 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення,  виселено ОСОБА_3 зі спірної квартири без
надання іншого жилого приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання, визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим приміщенням, визнання договору найму жилого
приміщення розірваним, зняття з реєстраційного обліку та укладення договору
найму жилого приміщення відмовлено.

У розгляді вказаної цивільної справи в якості третьої особи, брав участь
ОСОБА_2 і предметом спору була та сама квартира.

Також апеляційним судом не враховано, що спірна квартира
не могла бути об'єктом купівлі-продажу,
тому що перебуває в державному фонді,  ОСОБА_1 не є її власником, а лише
квартиронаймачем, у зв'язку з чим не мала права на відчуження квартири.

Оскільки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не є квартиронаймачами або балансоутримувачами,
ордера на вселення не отримували, поселились у квартирі без будь-яких правових
підстав, то вони не мають права на звернення до суду з вимогами про визнання
ОСОБА_1 з її неповнолітнім сином такими, що втратили право на користування
спірною квартирою, і визнання за ними права на користування нею.

Помилковим є висновок апеляційного суду про те, що сім'я ОСОБА_2 вселилася
в спірну квартиру на підставі згоди наймачів відповідно до ст. 65 ЖК України.

У матеріалах справи відсутні будь-які дозволи та письмова згода ОСОБА_1  на
вселення у квартиру сім'ї ОСОБА_2.

Крім того, п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня
1985 року № 2 “Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України” визначено, що суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем
підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Змінити підставу позову
суд вправі тільки за згодою позивача.

Як убачається із зустрічного позову та апеляційної скарги, ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 просили визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим
приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України. Однак апеляційний суд без їхньої
згоди задовольнив указані позовні вимоги на підставі ст. 107 ЖК України.

Таким чином, у апеляційного суду не було
передбачених законом підстав для скасування рішення районного суду та ухвалення
нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 і задоволенні
зустрічного позову.

Оскільки апеляційним судом помилково
скасовано рішення районного суду, ухвалене згідно із законом, рішення
апеляційного суду відповідно до ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2007
року скасувати, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 серпня 2007
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        А.В. Гнатенко

Судді:                                                                                      В.М.
Барсукова

М.І.
Балюк

Л.І.
Григор'єва

В.Й. Косенко