Справа № 22-ц-51/2008 р.                                      Головуючий
у 1-й інстанції Костенко В.Г.
категорія - 5                                                              Суддя
- доповідач: Криворотенко В.І.
року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:
суддів -
Криворотенка В.І., Семеній Л.І.
судового засідання - Назарової О.М.
та осіб, які прийняли участь у справі -
представників апелянтів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача Похилько
відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області
апеляційні скарги Відкритого акціонерного товариства «Сумське НВО ім. М.В.
Фрунзе» та ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада
у справі за
позовом ОСОБА_3 до Відділення Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми,
Відкритого акціонерного товариства «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» про
відшкодування моральної шкоди, -
Рішенням
Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2007 року позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Стягнуто з
Відкритого акціонерного товариства «Сумське НВО ім. М.В.Фрунзе» на користь
ОСОБА_3 1100 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відмовлено
ОСОБА_3 в задоволенні позову в іншій частині за необґрунтованістю.

Вирішено питання
судових витрат.

В апеляційній
скарзі ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе», посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин справи та
невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване
рішення в частині стягнення з ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» на користь
ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 1100 грн. та постановити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Вимоги свої
мотивує тим, що ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» не є належним відповідачем по
справі оскільки «Правила відшкодування власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків»
затверджені постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року, на які послався суд в
оскаржуваному рішенні набрали чинність 15 червня 1993 року та не мають
зворотньої дії в часі, тобто не поширюються на спірні правовідносини. Також
апелянт зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення
до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального права,
просить оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову до
Відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України в м. Суми - скасувати та постановити нове
рішення в цій частині, яким задовольнити його позові вимоги.

Вимоги свої мотивує тим, що суд безпідставно в
мотивувальній частині оскаржуваного рішення послався на Закони України «Про
державний бюджет на 2006 рік» та «Про державний бюджет на 2007 рік», оскільки,
як вважає апелянт дані закони в частині призупинення дії деяких законів про
соціальні гарантії та компенсації, не є конституційними, оскільки суперечать
ст.58 Конституції України.

Судом встановлено, що з 11 липня 1973 року ОСОБА_3 працює на ВАТ «Сумське
НВО ім. М.В. Фрунзе» на різних посадах.

Під час роботи 02 липня 1982 року з ОСОБА_3 стався нещасний випадок на
виробництві, він зазнав травми кісті лівої руки. Згідно п. 15.1 акту про нещасний
випадок на виробництві №174 від 05 липня 1982 року, причиною нещасного випадку
є недостатній контроль з боку майстра ОСОБА_4 за застосуванням працівниками
індивідуальних засобів захисту. За висновком МСЕК від 29 червня 1995 року
позивачу встановлена втрата професійної працездатності 5%. 29 червня 1995 року
він звернувся до ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» з заявою про призначення
відшкодування.

06 червня 1996 року з ОСОБА_3 стався нещасний випадок на виробництві, він
зазнав перелому правої великої гомілкової кістки ноги. Згідно п. 11.3 акту про
нещасний випадок на виробництві №137 від 13 вересня 1996 року, причиною
нещасного випадку є необережність самого ОСОБА_3 Він допустив порушення п. 2.1
Інструкції з техніки безпеки №1, про що зазначено у п. 13 акту.

За висновком МСЕК від 25 червня 2001 року позивачу встановлена втрата
професійної працездатності 20%, з яких за травмою 1982 року визначено 5%, за
травмою 1996 року -15%.

Окрім цього під час роботи ОСОБА_3 отримав профзахворювання у виді
нейросенсорної приглухуватості III ст., вібраційної хвороби II ст. на фоні
вегетативно-сенсорної поліневнопатії верхніх кінцівок зі стійкими
вегетативно-трофічними порушеннями на кістках. За висновком МСЕК від 26 березня
2007 року встановлена втрата професійної працездатності 65%, з яких за травмою
1982 року визначено 5%, за травмою 1996 року 15%, за профзахворюванням 45%(15%
- вібраційна хвороба, 15% - нейросенсорна приглухуватість).

У зв'язку з травмуванням і захворюванням позивач безповоротно втратив
здоров'є, постійно зазнавав незручностей від впливу негативних умов праці на
пошкоджену руку, зазнав фізичних страждань. Від погіршення здоров'я змінився
звичайний склад життя.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги потрібно залишити без задоволення, а рішення суду - без
зміни, з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не
може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Суд першої інстанції вірно з'ясував спірні правовідносини, повно, всебічно
встановив обставини, що мають значення для справи у відповідності зі ст. 212 ч.
1 ЦПК України, дослідив всі наявні докази в справі та дав їм оцінку, що
ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх
дослідженні.

В апеляційних скаргах не наведені обставини та докази, які б ставили під
сумнів законність рішення місцевого суду.

Розглядаючи справу по суті, суд
першої інстанції дійшов висновку про те, що правовідносини, які виникли із сторонами в зв'язку з відшкодуванням
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
нещасного випадку на виробництві, регулюються законодавством, яке було
чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Згідно ст.ст. 21, 28, 34 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" в редакції, що діяла до 01 січня 2007 року, було
встановлено обов'язок Фонду провести потерпілому страхову виплату за моральну
шкоду за наявності факту заподіяння йому такої шкоди.

За змістом наведених норм Закону право на отримання
потерпілим страхових витрат у разі настання стійкої
втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати
працездатності вперше висновком МСЕК.

Відповідно до пункту 3 Розділу XI "Прикінцеві положення" Закону
України" Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" на підставі зазначеного Закону у вигляді страхових виплат відшкодовується
шкода особам, які застраховані від
нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди,
заподіяної їм унаслідок травмування на
виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно
з відповідним законодавством СРСР,
Української РСР або України.

Особам, які постраждали на виробництві до 1 квітня
2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу,
коли відповідні підприємства передали йому в
установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й
послуги, або коли таке право встановлено
в судовому порядку.

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної
матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві
та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх
ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні
вирішуватись на підставі законодавства,
яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи право на
відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з дня встановлення
йому висновком МСЕК від 29 червня 1995 року втрати працездатності, тобто до
набрання чинності нормами Закону України "Про
загальнообов"язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності" в частині відшкодування моральної
шкоди застрахованим та членам їх сімей, а тому зазначені норми до спірних
правовідносин не можуть бути застосовані.

Враховуючи дату встановлення вперше втрати працездатності позивачу спірні
правовідносини були врегульовані п.п. 1, 2, 11 «Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків» що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від
23 червня 1993 року №472 з послідуючими змінами.

Відповідно до вказаних вище «Правил відшкодування власником підприємства,
установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків» власник підприємства несе відповідальність за шкоду заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням
ним трудових обов'язків,  а також за
завдану моральну шкоду. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди знайшов
підтвердження в ході розгляду справи.

Тому суд обґрунтовано стягнув з відповідача позивачу на її відшкодування
грошову компенсацію.

Цей висновок суду відповідає
роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, які
викладені в постанові від 31 березня 1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди", де
зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або
юридичній особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив
наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про
розслідування нещасного випадку, рішення МСЕК про встановлення
позивачу стійкої втрати працездатності.

Посилання апелянта ВАТ «Сумське НВО ім.
М.В. Фрунзе» на те, що позивач пропустив
строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про відшкодування
моральної шкоди не ґрунтується на законі.

Трьохмісячний строк, передбачений ст.233 КЗпП України
стосується звернення працівників з заявою про
вирішення трудового спору. По даній справі позивач звернувся до суду для захисту його порушеного
права, яке виникло на підставі не трудових,
а страхових відносин.

Відповідно до ст.83 ЦК України 1963 р. так і ст. 268 нового ЦК України
позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих
немайнових прав.

Крім того і самі «Правила
відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим
ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків» не передбачали будь-яких строків для
звернення за відшкодуванням шкоди.

Тобто висновки суду першої інстанції
про заподіяння позивачу моральної шкоди в зв'язку з
ушкодженням здоров'я та наявності у позивача права на відшкодування моральної
шкоди і відшкодування такої шкоди саме підприємством відповідають обставинам
справи та вимогам закону.

Посилання апелянта ОСОБА_3 на те що
оскаржуване рішення в частині відмови в задоволені його позовних вимог щодо Відділення
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м. Суми
було постановлено з застосуванням не конституційних законів є безпідставним,
оскільки відповідно ч.1 ст. 150 Конституції України, тільки Конституційний суд
України вправі вирішувати питання про відповідність законів та інших правових
актів Верховної Ради України - Конституції України.

Інші доводи
апелянтів висновків суду не спростовують.

За таких
обставин, коли рішення суду постановлене з дотриманням вимог норм матеріального
і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не
вбачає.

На підставі
викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319  ЦПК України, колегія суддів,

у х в а
л и л а :

Апеляційні
скарги Відкритого акціонерного товариства «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» та
ОСОБА_3 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада
2007 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає
законної сили, але може бути оскаржена до Верховного Суду України на протязі
двох місяців з часу її проголошення.

Головуючий
- Хвостик С.Г.

Судді
- Криворотенко
В.І., Семеній Л.І.