Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:
Головуючого - Яреми А.Г.,
Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,
Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Глибокопотіцької сільської ради, приватного
нотаріуса ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4про скасування Державного акта на право
приватної власності на землю та визнання недійсним договору купівлі-продажу
в с т а н о в и л а :
У вересні 2007 року ОСОБА_1
звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що за її позовом
постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2007 року було
скасовано рішення Глибокопотіцької сільської ради від                    19 листопада 2002 року в
частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0, 22
га, тому Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 25 червня
2003 року ОСОБА_4 на підставі зазначеного рішення сільської ради, підлягає
скасуванню, а договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між          ОСОБА_4 та ОСОБА_3 2 листопада 2005
року, - визнанню недійсним.
скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4,
та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки.
Рішенням Тячівського
районного суду від 22 жовтня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного
суду Закарпатської області від 5 лютого 2008 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та постановити нове рішення,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що Державний акт на право приватної власності на
землю, виданий ОСОБА_4на підставі скасованого рішення сільської ради, також
підлягає скасуванню, крім того, договір купівлі-продажу земельної ділянки був
фіктивним.

Апеляційний суд зазначив, що суд
першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин статтю 234 ЦК
України й визнав договір купівлі-продажу ділянки фіктивним, разом з тим суд
апеляційної інстанції погодився з висновками про задоволення позову й залишив
рішення без змін.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 116 ЗК України визначено,
що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування
земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних
ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель
державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації,
визначених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням
Глибокопотіцької сільської ради від 19 листопада 2002 року ОСОБА_4 було
передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 22 га, 25 червня 2003
року він одержав Державний акт на право приватно власності на землю, а             2 листопада 2005 року продав
зазначену земельну ділянку ОСОБА_3 Постановою Апеляційного суду Закарпатської
області від 16 травня 2007 року рішення сільської ради від 19 листопада 2002
року скасоване.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
посилалася на те, що на спірній земельній ділянці був розміщений будинок, що
належав її брату ОСОБА_5, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_1; спадкоємцями першої черги
мали бути семеро дітей ОСОБА_5, у тому числі й відповідач ОСОБА_4, а
спадкоємцем другої черги є вона - сестра, однак ОСОБА_4 свої права на спадщину
не оформляв і незаконно одержав у приватну власність земельну ділянку площею 0,
22 га на підставі рішення Глибокопотіцької сільської ради від 19 листопада 2002
року.

У свою чергу заперечуючи проти
позову, відповідачі зазначали, що виданням             ОСОБА_4 Державного акта на право
приватної власності на землю та укладенням договору купівлі-продажу земельної
ділянки ніяким чином не порушено права ОСОБА_1, оскільки побудований на спірній
ділянці будинок, що належав ОСОБА_5, було знесено після його смерті, будинок як
спадщину ніхто зі спадкоємців не приймав, натомість тільки ОСОБА_4 у власних
інтересах звернувся до сільської ради із заявою про виділення йому земельної
ділянки і така його заява була правомірно задоволена.

Крім того, ОСОБА_3 посилалася на
те, що вона є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки купила її у
власника - ОСОБА_4, що мав належним чином оформлений Державний акт на право
приватної власності на землю, і з огляду на положення статті 388 ЦК України
ОСОБА_1 не може витребувати ділянку, так як не була на час продажу і не є на
даний час її власником.

Відповідно до частини 1 статті 3
ЦПК України кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд у
порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги
не звернув, пояснень відповідачів не перевірив, в достатньому обсязі не
визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає
застосуванню, не встановив та не зазначив у рішенні які ж права ОСОБА_1
порушено, не з'ясував чи зверталася з таким питанням до сільської ради сама
ОСОБА_1, а також чи приймали спадкоємці ОСОБА_5, у тому числі й позивачка,
спадщину після його смерті, яке майно входило до складу спадщини.

Не дав суд оцінки і поясненням
ОСОБА_3 щодо її добросовісності як набувача земельної ділянки, в рішенні не
зазначив мотивів, за яких не прийняв такі обставини до уваги.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог статей 303,          315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтею 336 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного
суду від 22 жовтня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області
від 5 лютого 2008 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін