30 січня 2008 року                                                                                                                                                                                                                                                                                                                            м.
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного
товариства відкритого типу (далі - АТВТ) “Кривбасінтур”, товариства з обмеженою
відповідальністю (далі - ТОВ) “Криворізька депозитарна компанія” про
присудження майна в натурі; за зустрічним позовом акціонерного товариства
відкритого типу “Кривбасінтур” до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, про
визнання договору купівлі-продажу та додаткової угоди недійсними,
в с т а н о в и л а:
року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому вказував, що 28
листопада 2002 року між ним та АТВТ “Кривбасінтур” було укладено договір
купівлі-продажу 2886 штук простих іменних акцій відкритого акціонерного
товариства (далі - ВАТ) “Запорізький сталепрокатний завод” на загальну суму
договору відповідач після оплати вартості акцій
зобов'язувався передати їх позивачу в зв'язку з чим підписати
передавальне розпорядження. В процесі виконання даного договору ОСОБА_1 сплатив
повну вартість акцій 27 травня 2003 року, проте АТВТ “Кривбасінтур” придбаних
акцій в установлених в договорі термін не передало й на момент подання позову
своїх зобов'язань не виконало. Тому ОСОБА_1 просив у судовому порядку присудити
йому 2886 штук простих іменних акцій ВАТ “Запорізький сталепрокатний завод” та
зобов'язати реєстратора ТОВ “Криворізька депозитарна компанія” внести зміни до
системи реєстру власників іменних цінних паперів про списання з особового
рахунку АТВТ “Кривбасінтур” вказаної кількості акцій на користь позивача.
Під час судового
розгляду справи вказаний позов було уточнено й позивач просив додатково
стягнути з АТВТ “Кривбасінтур” суму пені за прострочення виконання зобов'язання
за договором. Також ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача сплачене ним державне
року АТВТ “Кривбасінтур” подало до суду зустрічний позов, в якому заперечуючи
позовні вимоги ОСОБА_1, просило визнати недійсними укладений 28 листопада 2002
року договір купівлі-продажу 2886 штук простих іменних акцій ВАТ “Запорізький
сталепрокатний завод” та додаткову угоду до нього, а також повернути сторони в
початковий стан. Свої вимоги мотивували тим, що від імені               АТВТ “Кривбасінтур” договір
підписано генеральним директором ОСОБА_2, який не мав таких повноважень,
оскільки прийняття рішення про здійснення угод, пов'язаних з відчуженням майна
товариства, відноситься до компетенції спостережної ради.
Справа
розглядалась судами неодноразово.
Рішенням
Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу                                    від 14
квітня 2005 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний
позов задоволено: постановлено визнати недійсними договір купівлі-продажу
цінних паперів від 28 листопада 2002 року, укладений між позивачем та
відповідачем, та додаткову угоду до нього.

Додатковим
рішенням цього ж суду від 16 січня 2006 року рішення доповнено й сторони за
визнаним недійсним договором повернуті в первісне положення: АТВТ
“Кривбасінтур” зобов'язано повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 96536 грн., сплачені
ним за договором, а 2886 штук акцій залишені за АТВТ “Кривбасінтур”.

Ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2006 року рішення суду
першої інстанції та додаткове рішення суду залишені без зміни.

У касаційній
скарзі ОСОБА_1 просить судові рішення в справі скасувати з ухваленням нового
рішення про задоволення його позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних
позовних вимог. При цьому заявник посилається на неправильне застосування
судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення ними норм
процесуального права.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції
перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в
рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційний суд  перевіряє законність
судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального
права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

На підставі статті 341 ЦПК України суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення або змінити рішення, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці правовідносини, чи не застосовано закон, який
підлягав застосуванню.

У ході касаційного розгляду даної цивільної справи виявлено,
що судами не враховано вимог матеріального закону, який підлягав застосуванню, а
також всіх обставин справи, які мають істотне значення для правильного її вирішення.

Ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи позов
АТВТ “Кривбасінтур” суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір
купівлі-продажу акцій є недійсним відповідно до статті 48 ЦК України (1963
року), оскільки він не відповідає вимогам закону. Такого висновку суд дійшов
зважаючи на положення статей 26, 27 Закону України “Про цінні папери та фондову
біржу”, у зв'язку з тим, що даний договір укладений між особами, які не є
суб'єктами діяльності з обігу цінних паперів.

Крім того,
договір купівлі-продажу цінних паперів укладено особою (генеральний директор
АТВТ “Кривбасінтур” ОСОБА_2), яка не мала на те відповідних повноважень, оскільки
укладення такого виду угод (відчуження майна) є компетенцією спостережної ради
товариства відповідно до пункту 11.11. Статуту товариства.

З наведеним
погодився суд апеляційної інстанції, оскільки залишив рішення суду першої
інстанції без зміни.

Проте з такими
висновками суду погодитися не можна, оскільки вони суперечать нормам Законів
України “Про цінні папери і фондову біржу”, “Про власність”, “Про господарські
товариства”, а також фактичним обставинам та наявним в матеріалах справи
матеріалам.

Так, відповідно
до преамбули Закону України “Про цінні папери і фондову біржу” від 18 червня
1991 року (який діяв на момент розгляду спору) цей закон визначає умови і
порядок випуску цінних паперів, а також регулює посередницьку діяльність в
організації обігу цінних паперів.

Згідно статті 1
Закону України “Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні” від 30
жовтня 1996 року (в редакції, яка діяла на момент розгляду спору в суді)
учасниками ринку цінних паперів є емітенти, інвестори та особи, які здійснюють
професійну діяльність на ринку цінних паперів, та саморегульовні організації.
При цьому інвестором є фізична або юридична особа, яка придбаває цінні папери
від свого імені та за свій рахунок з метою одержання доходу чи збільшення
вартості цінних паперів або набуття відповідних прав, що надаються власнику
цінних паперів відповідно до чинного законодавства, а професійним учасником
ринку цінних паперів є особа, яка здійснює професійну діяльність на ринку
цінних паперів.

Відповідно
статті 1 Закону України “Про цінні папери і фондову біржу” іменні цінні папери,
якщо інше не передбачено цим Законом або в них спеціально не вказано, що вони
не підлягають передачі, передаються шляхом повного індосаменту (передавальним
записом, який засвідчує перехід прав за цінним папером до іншої особи).

Статтею 28
Закону України “Про господарські товариства” від 19 вересня 1991 року (діючого
на момент вирішення спору) визначено, що акція може бути придбана на підставі
договору з її власником або держателем за ціною, що визначається сторонами, або
за ціною, що склалася на фондовому ринку, а також у порядку спадкоємства
громадян чи правонаступництва юридичних осіб та з інших підстав, передбачених
законодавством.

Враховуючи зміст
цих положень, слід зазначити, що діяльність з обігу цінних паперів здійснюється
не лише особами, які здійснюють професійну діяльність на ринку цінних паперів,
а й іншими особами (емітенти та інвестори), у зв'язку з чим застосування судами
при вирішенні даного спору положень статей 26, 27 Закону України “Про цінні
папери і фондову біржу” є помилковим, а підставність їх застосування
спростовується наведеними нормами матеріального права.

Як вбачається з
матеріалів справи, АТВТ “Кривбасінтур” на момент вчинення правочину (28
листопада 2002 року) було власником 2886 штук простих іменних акцій ВАТ
“Запорізький сталепрокатний завод”, а тому відповідно до статті 4 Закону
України “Про власність” мало право на свій розсуд володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном (в тому числі акціями) й вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Як встановлено
судом і про це свідчать матеріали справи спірний договір купівлі-продажу цінних
паперів та додаткову угоду до нього від імені АТВТ “Кривбасінтур” уклав
генеральний директор товариства ОСОБА_2, який діяв згідно Статуту товариства.
Проте, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що дана посадова особа
не мала права укладати спірний договір, оскільки відбувалось відчуження майна
товариства, а вчинення дій щодо відчуження майна належить до виключної
компетенції спостережної ради товариства відповідно підпункту “н” пункту 11.11
Статуту товариства.

Зі змісту
вказаного підпункту вбачається, що спостережна рада товариства приймає рішення
про здійснення угод, пов'язаних з відчуженням майна товариства, проте не
вирішує питання про укладення таких угод, що входить до компетенції голови
правління товариства згідно підпункту “з” пункту 11.21. Статуту товариства,
яким на момент вчинення правочину був ОСОБА_2

Враховуючи
наведене, сторони договору мали право на укладення оспорюваного договору
купівлі-продажу цінних паперів відповідно до волевиявлення ОСОБА_1 та
представника АТВТ “Кривбасінтур”.

Зазначених
обставин та норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій
враховано не було, та застосовано закон, який не підлягав застосуванню.

На підставі
викладеного колегія суддів дійшла висновку, що постановлені судові рішення
підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, оскільки
такі рішення законними та обґрунтованими відповідно до статті 202-1 ЦПК України
(1963 року) та статті 213 ЦПК України вважати не можна.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу                                       від 14
квітня 2005 року, додаткове рішення Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 16 січня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 3 червня 2006 року скасувати, а справу направити
на новий судовий розгляд.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

Л.І. Григор'єва

Судді:

М.І. Балюк  В.М. Барсукова  В.Й. Косенко  О.Ф. Волков