АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД   ЧЕРКАСЬКОЇ
Справа №     22ц-602 2008 р.                                                 Головуючий
Категорія: 5,  34                                                                       Фролов О.Л.
апеляційній інстанції Скіць М.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

04 березня 2008
року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Черкаської області в складі:

головуючого                                           Адаменко
Л.В.

суддів                                                      Корнієнко
Н.В.,  Скіця М.І.

при
секретарі                                          Макарчук
Н.С.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1та
ОСОБА_2 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 31 липня
2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ будинку,  що є спільною сумісною власністю, -

Встановила:

ОСОБА_1
02 жовтня 2006 року звернувся до суду із вищезазначеним позовом,  в обгрунтування своїх вимог вказуючи,   що він з 1998 року перебував у фактичних
шлюбних стосунках з відповідачкою,  а 02
серпня 2000 року вони зареєстрували шлюб.

Від шлюбу мають
сина ОСОБА_3  ІНФОРМАЦІЯ_1 народження.

Починаючи
з 1998 року вони розпочали будівництво жилого будинку на земельній
ділянці,  виділеній на ім'я
відповідачки,  що розташована АДРЕСА_1

З 2000
року вони стали проживати в недобудованому будинку,  а будівництво закінчили в 2003 році.

Враховуючи,  що спільне життя не склалося,  16 вересня 2003 року шлюб між ними було
розірвано в судовому порядку.

Після
розірвання шлюбу він став мешкати окремо т.я. відповідачка постійно чинила йому
перешкоди в користуванні житлом,  його
права на частину будинку не визнає тому просив суд провести реальний розподіл
будинку,  що є спільною сумісною
власністю.

При
розгляді справи по суті позивач неодноразово змінював свої позовні вимоги
уточнюючи варіанти поділу і в остаточному варіанті просив суд визнати за ним
право власності на 30.55% жилого будинку і господарських споруд,  а за відповідачкою на 69.45% та провести
реальний поділ у відповідності з першим варіантом додаткової судово-будівельної
експертизи.

Рішенням
Тальнівського районного суду від 31 липня 2007 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Вирішено питання
про судові витрати.

Не
погоджуючись з рішенням суду,  сторони по
справі подали апеляційні скарги,  зокрема
позивач просить про скасування рішення суду і направлення справи на новий
розгляд з тих підстав,

2

що суд неповно дослідив докази по справі,  висновки суду про відмову в задоволенні
позову не ґрунтуються  на доказах по
справі  і
неправильне застосування судом
норм  процесуального і
матеріального права. Зокрема зазначав,
що суд безпідставно застосував позовну давність.

Відповідачка
просила змінити рішення та стягнути на її користь судові витрати по справі за
надання юридичної допомоги в сумі 2500 гривень. Судова колегія заслухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
сторін,  що з'явилися,  вивчивши матеріали справи,  перевіривши законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених судді першої
інстанції,  приходить до висновку про
те,  що апеляційна скарга позивача
підлягає до часткового задоволення,  а по
апеляційній скарзі відповідачки прийнята відмова від апеляційної скарги із
закриттям апеляційного провадження. Відповідно до  ст.
213 ЦПК рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.  Воно є таким,
коли суд,  виконавши всі вимоги
цивільного судочинства,  на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин,  на
які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень,  підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами,  вирішить справу
згідно із законом,  що підлягає
застосуванню до правовідносин сторін.

Відмовляючи
в задоволенні позову районний суд виходив з того і вважав доведеним,  що позивач без поважних причин пропустив трирічний строк
позовної давності і клопотання про його поновлення не заявляв. При ухваленні рішення
суд послався на положення  ст.  267 ЦК
України та  ст.  72 СК України однак з даним висновком суду не
можна погодитись з наступних підстав.

Так з
матеріалів справи вбачається,  що 20
квітня 1995 року ОСОБА_2. рішенням Тальнівської міської ради № 96 була виділена
земельна ділянка вАДРЕСА_1  розміром 1000
кв.м.  для будівництва житлового будинку
( а.с.  8).

22
червня 2000 року відповідно до Акту державної технічної комісії від 15.06.00 р.
(а.с.  69) і рішенням виконавчого
комітету Тальнівської міської ради № 173 за ОСОБА_2 було визнано право
власності на спірний житловий будинок (а.с.
7),  з видачею свідоцтва про право
власності (а.с. 5).

Згідно
довідки Тальнівського РАЦС від 19 вересня 2006 року № 30609-03-69 02 червня
2000 року сторони по справі уклали шлюб і 16 вересня 2003 року було
зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 9).

Наведені
вище фактичні обставини по справі свідчать,
що правовідносини між сторонами виникли,
існували і припинились до введення в дію як цивільного так і сімейного
кодексів і відповідно посилання суду першої інстанції на норми цих кодексів
являються неправомірними.

Відповідно
до вимог  ст.  28 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР принцип
рівності часток у майні подружжя застосовується щодо майна,  яке є їх спільною сумісною власністю.
Майно,  яке придбане кожним з подружжя до
шлюбу або одержане під час шлюбу в дар або в порядку успадкування,  є власністю кожного з них ( ст.  24 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР).

Відповідно
до  ст.
22 Кодексу про шлюб та сім'ю України,
статей 112,  113 та 115 Цивільного
кодексу України жилий будинок може бути предметом поділу,  якщо він є об'єктом спільної часткової або
спільної сумісної власності. Спільною сумісною власністю є майно,  яке нажито подружжям за час шлюбу. Якщо
майно,  що було власністю одного з
подружжя,  за час шлюбу істотно
збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат іншого
подружжя або їх обох ( ст.  25 КпШС),  воно може бути визнано судом спільною
сумісною власністю подружжя.

Відповідно
до  ст.
12 Закону України "Про власність" у приватній власності
громадян можуть знаходитись жилі будинки,
збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці.

Оскільки згідно
зі  ст.
17 ЗК і  ст.  14 Закону України "Про власність"
земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель
надається громадянину у приватну власність,
участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на
жилий будинок,  крім випадків,  коли це передбачено законом.  Згідно зі
ст.  17 Закону від 7 лютого 1991
р. "Про власність" майно,
придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї,  є їх спільною сумісною власністю,  якщо інше не встановлено письмовою угодою між
ними. Однак сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без
встановлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для
визнання за ними права спільної сумісної власності на нього. Відповідно до
роз'яснень,  наданих у п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України N 7 від 4 жовтня 1991 р. "Про практику застосування
судами законодавства,  що регулює право
приватної власності громадянина на жилий будинок" (з наступними
змінами),  інші особи,  що брали участь у будівництві жилого будинку
(його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності,  яка

3

відповідає
законодавству,  вправі вимагати не
визнання права власності на будинок,  а
відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку),  якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони
надавали не безоплатно.

Відповідно
до вимог  ст.  10 ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності,
кожна сторона у справі повинна довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Посилання
ОСОБА_1,  про створення ним спільно з
відповідачкою спільної сумісної власності,
тобто будівництво спірного житлового будинку безпідставні,  так як він повинен був довести за допомогою
належних та допустимих доказів,  з
урахуванням положень  ст.   ст.
57 - 59 ЦПК України,  зазначені
ним обставини. Таких доказів він не надав. Крім того,  його вимоги спростовуються іншими наявними в
матеріалах справи доказами,  зокрема
даними закордонного паспорта позивача про те,
що в період будівництва житлового будинку він перебував за кордоном.

Судом
встановлено і підтверджено матеріалами справи,
що будівництво спірного будинку розпочате в 1995 році і фактично
закінчене в 2000 році тобто до укладення сторонами шлюбу. Більше того після
розірвання шлюбу позивач забрав свої речі з будинку відповідачки,  зокрема автомобіль та будівельні матеріали і
обладнання огорожі,  котрі були придбані
за його кошти і сторони даної обставини не заперечували.

Відповідно
до  ст.
309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції
і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно
застосованими,  якщо

застосовано закон,  який не поширюється
на ці правовідносини,  або не застосовано
закон,  який

підлягав застосуванню.

Порушення
норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни
рішення,  якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

За таких
обставин рішення суду першої інстанції,
як ухвалене з порушенням норм матеріального права,  що призвело до неправильного вирішення
справи,  підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог по суті
позову.

Крім
того колегія суддів вважає за необхідне,
задовольнивши клопотання представника відповідачки ОСОБА_4 (а.с.  159) про відмову від апеляційної скарги на
підставі ч.4  ст.  300 ЦПК України і закрити апеляційне
провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Тальнівського районного
суду Черкаської області від 31 липня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2про поділ будинку,  що є спільною
сумісною власністю в частині стягнення судових витрат.

Керуючись  ст.
ст.  22-28 КЗпШС УРСР  ст.
ст. 112, 113, 115 ЦК
УРСР,   ст.
ст.  12,  14,  17
Закону України "Про власність",
ст.   ст.  300,
307,  309,  314,
316 ЦПК України,  колегія суддів,

вирішила:

Провадження
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тальнівського районного суду
Черкаської області від 31 липня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ будинку,  що є спільною
сумісною власністю в частині стягнення судових витрат - закрити.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Тальнівського районного суду Черкаської області від 31 липня 2007 року
скасувати.

Відмовити
ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2про поділ будинку,  що є спільною сумісною власністю за
відсутністю підстав.

Рішення набирає
чинності одразу після проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду
України в касаційному порядку протягом двох місяців.