У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

26 листопада 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,                         Охрімчук Л.І.,  Сеніна Ю.Л., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування.

Зазначала, що вона є власником &frac12; частини квартири
АДРЕСА_1, власником іншої - &frac12; частини зазначеної
квартири є її дочка відповідачка у справі - ОСОБА_2

У 2004 році вона домовилася з відповідачкою про передачу їй у власність
належної їй &frac12; частини квартири з умовою, що вона буде проживати в
зазначеній квартирі та що ОСОБА_2 надаватиме їй допомогу й здійснюватиме за нею
догляд.

29 грудня 2004 року між ними був укладений договір дарування &frac12; частини спірної квартири, який був нотаріально посвідчений.

Посилаючись на те, що зазначений договір дарування був укладений під
впливом помилки, просила визнати договір дарування квартири від 29 грудня 2004
року недійсним.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від                   2 листопада 2007 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; визнано недійсним договір дарування &frac12; частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2               29 грудня 2004 року.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2008 року рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 2 листопада 2007 року
скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду, а
рішення суду першої інстанції - залишити в силі, посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив
із того, що сторони в установленому законом порядку уклали договір дарування &frac12; частини спірної квартири й підстав для визнання його недійсним немає.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_1 була власником &frac12; частини квартири АДРЕСА_1, власником іншої - &frac12; частини зазначеної квартири є ОСОБА_2 - дочка позивачки.

29 грудня 2004 року між ними був укладений договір дарування &frac12; частини спірної квартири, який був нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину,
прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно
знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків,
встановлених законом.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається
укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні умови.

Установивши, що ОСОБА_1, вчинивши договір дарування належної їй &frac12; частині спірного будинку, помилилася щодо обставин, які мають істотне
значення, продовжувала проживати в спірному будинку й після укладення договору,
суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для
задоволення позовних вимог.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено
норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права
та встановленим обставинам справи й скасоване апеляційним судом помилково.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених                ст. 339 ЦПК України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2008 року
скасувати, а рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 2
листопада 2007 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін