Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 листопада  2008 року                              Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді Дмитренко А.М.
при секретарі судового засідання Музиченко О.О. розглянувши в відкритому
судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду  № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ї
особи: головний лікар Комунального закладу Київської обласної ради
«Білоцерківський протитуберкульозний диспансер» ОСОБА_3, Перша Білоцерківська
міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4. у Білоцерківському протитуберкульозному
диспансері, після його смерті залишилося спадкове майно-37/100 частин жилого
будинку по АДРЕСА_1, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька,
в установлений законом строк вона прийняла спадщину, при оформленні спадщини
дізналася про те, що її батько під час перебування на лікуванні залишив заповіт
на все своє майно на ім.»я відповідачки по справі, заповіт було посвідчено
головним лікарем Білоцерківського протитуберкульозного диспансеру. Позивач
вважає, що даний заповіт був посвідчений з порушенням вимог закону, а тому
просить суд визнати його недійсним.

В суді позивач, її представник повністю підтримали позовні вимоги.

Відповідач, її представник позов не визнали та пояснили, що померлий  ОСОБА_4. був племінником відповідачки, яка
доглядала його з дитинства і була його опікуном після смерті своєї сестри, коли
він захворів на туберкульоз легень, то допомогу йому вона також постійно
надавала, купляла необхідні ліки, відвідувала його в лікарні, він сам виявив
бажання залишити за заповітом належну йому частину будинку саме відповідачці,
нотаріус відмовився їхати до диспансеру для посвідчення заповіту, заповіт було
посвідчено головним лікарем Білоцерківського протитуберкульозного диспансеру в
присутності 2-х свідків з дотриманням вимог закону, а деякі порушення, які були
допущені при посвідченні цього заповіту, не впливають на зміст
волевиявлення  заповідача.

Головний лікар КЗ КОР «Білоцерківський протитуберкульозний диспансер»
ОСОБА_3. як 3-я особа по справі в суді пояснила, що до неї звернулася
відповідачка з проханням посвідчити заповіт від імені хворого ОСОБА_4., який
перебував в той час на лікуванні , відповідачка надала їй текст  заповіту, хто його складав, їй невідомо,
заповіт вона посвідчила в палаті, де знаходився хворий ОСОБА_4., при цьому були
присутні 2 свідків, які також поставили свої підписи на тексті  заповіту, заповіт посвідчено в одному екземплярі,
який вона віддала відповідачці, сам хворий сказав їй, що хоче залишити своє
майно відповідачці і інших спадкоємців у нього немає.

В подальшому в судове  засідання  ОСОБА_3. не з»являлася, але сторони, їх
представники не заперечували щодо продовження розгляду справи без її участі.

Представник Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори
до суду не з»явився, про час розгляду справи повідомлені належним чином, суду
надано копію спадкової справи та  листа
щодо розгляду справи без участі представника нотконтори, щодо чого особи, які
беруть участь у розгляді справи, не заперечували.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення 3-ї особи, покази
свідків, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення з  слідуючих
підстав.

Так, по справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4- батько позивачки
ОСОБА_1., після смерті якого відкрилася спадщина на 37/100 частин будинку  АДРЕСА_1.

Наведене стверджується копіями свідоцтв про смерть /а.с.8/, про народження
позивачки /а.с.6/, довідкою  КП КОР
«Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 31.07.2008 року
/а.с.7/.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4. з заявами про
прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк  до нотаріальної контори звернулися
відповідачка ОСОБА_2. та позивачка ОСОБА_1., що слідує з копій їхніх заяв в
матеріалах спадкової справи № 658, яку було заведено Першою Білоцерківською
міською державно  нотаріальною конторою
/а.с.28-38/.

В судовому засіданні також встановлено, що єдиним спадкоємцем  першої черги за законом після смерті ОСОБА_4.
відповідно до ст.1261 ЦК України є дочка померлого-позивачка по справі.

Але ОСОБА_4. залишив заповіт на все своє майно на ім.»я відповідачки по
справі ОСОБА_2., який було посвідчено 28 листопада 2007 року головним лікарем
КЗ КОР «Білоцерківський протитуберкульозний диспансер», оскільки заповідач з
21.11.2007 року перебував на стаціонарному лікуванні у вказаному закладі, що
підтверджується копією заповіту /а.с. 57, 84/, оригінал якого оглядався в
судовому засіданні, та копією медичної карти стаціонарного хворого /а.с.40-50/.

В підтвердження своїх вимог щодо визнання вказаного заповіту недійсним
позивач, представник позивача посилаються на те, що при посвідченні заповіту
було допущено ряд суттєвих порушень вимог діючого законодавства, а саме:
відсутній 2-й примірник заповіту, який передається на зберігання до
нотаріального архіву, спеціальна книга для реєстрації заповітів заведена тільки
в зв»язку з розглядом даної справи, оскільки номер реєстрації заповіту в цій
книзі не вказаний в посвідчувальному написі, на заповіті взагалі відсутній
посвідчувальний напис затвердженої форми, не зазначено місце і час складання
заповіту, в тексті заповіту відсутні відомості про свідків, дані про 2-го
свідка взагалі дописані іншим чорнилом в тексті посвідчувального напису, текст
заповіту написала особа, на ім.»я якої його складено, а заповіт при цьому не
було вголос зачитано ні самим заповідачем при свідках перед підписанням
заповіту, ні самими свідками, головним лікарем не була перевірена дієздатність
заповідача, не було роз»яснено йому його права, тобто, головним лікарем було
порушено порядок посвідчення заповіту, що призвело до неможливості  упевнитися
в  волевиявленні  заповідача.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Так, згідно ст.40 Закону України «Про нотаріат», ст.1252 ЦК України заповіт
особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному
закладі охорони здоров»я, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником
з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні.

Як витікає зі змісту вказаних вище статей,
заповіти, посвідчені зазначеними посадовими, службовими особами,
прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами.

Відповідно до ст.40 Закону «Про нотаріат» посвідчення заповітів і доручень
посадовими особами, зазначеними у цій статті, провадиться з дотриманням вимог
чинного законодавства в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМ України від 15.06.1994 року за № 419 /в редакції постанови КМ
України від 06.07.2006 року за № 940/ затверджено Порядок посвідчення заповітів
і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених  /далі-Порядок/.

Під час розгляду даної справи судом було встановлено, що оспорюваний
заповіт було посвідчено головним лікарем Білоцерківського протитуберкульозного
диспансеру в одному примірнику, який було передано відповідачці,  що є порушенням вимог ст.40 Закону України
«Про нотаріат», п.23 вищевказаного Порядку, оскільки посадова особа, яка
посвідчила заповіт, один примірник заповіту видає заповідачу, а другий
примірник негайно в той же день передає до державного нотаріального архіву чи
до державної нотаріальної контори за постійним місцем проживання заповідача.

Ті обставини, що заповіт було посвідчено в одному примірнику, підтвердила в
суді головний лікар Білоцерківського протитуберкульозного диспансеру ОСОБА_3.,
свідки ОСОБА_5., ОСОБА_6.

Сама відповідачка ОСОБА_2. також підтвердила той факт, що один примірник
заповіту було видано їй  головним  лікарем, заповіт зберігався у неї, до
нотконтори вона  звернулася з цим
заповітом тільки тоді, коли оформляла заяву про прийняття спадщини після смерті
заповідача ОСОБА_4.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

За ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням
місця та часу його складення.

Як передбачено п.16 Порядку, посадова, службова особа посвідчує заповіт,
який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих
технічних засобів, на прохання заповідача посадова, службова особа може
записати заповіт з його слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих
технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який
робить запис перед своїм підписом.

А як встановлено судом, оспорюваних
заповіт був написаний власноручно відповідачкою по справі, тобто,
особою, на користь якої він складений, що підтвердила в суді сама ОСОБА_2.

Як слідує з тексту самого заповіту /а.с.84/,  перед підписом заповідача  відсутній запис про те, що заповіт ним  вголос прочитаний, крім того, не зазначено
місце та час складення заповіту.

Згідно ст.1253 ЦК України у випадках посвідчення заповіту іншою посадовою,
службовою особою, крім нотаріуса, присутність не менш як двох свідків є
обов»язковою умовою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос
та ставлять свої підписи на ньому. У тексті заповіту заносяться відомості про
особу свідків.

Це положення конкретизовано в п.18 Порядку, де, зокрема, вказано на те, що
у заповіті зазначаються прізвище, ім.»я та по батькові свідка, дата народження,
місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого
встановлено особу свідка.

В судовому засіданні встановлено, що вказані вимоги закону не були
дотримані при посвідченні заповіту головним лікарем Білоцерківського
протитуберкульозного диспансеру.

Так, з тексту заповіту вбачається, що свої підписи на ньому поставили
свідки ОСОБА_6. та ОСОБА_5., які в суді підтвердили те, що були присутні при
посвідченні заповіту головним лікарем, але з показів цих свідків також
встановлено, що текст заповіту вони вголос не зачитували.

Крім того, в тексті заповіту відсутні необхідні відомості про особу
свідків, як передбачено  діючим
законодавством, а дані про 2-го свідка взагалі дописані іншим чорнилом і цей
запис виконано самим свідком, що слідує з показів ОСОБА_6.

В порушення вимог п.п.4, 5,21 Порядку головним лікарем диспансеру при
посвідченні заповіту не було перевірено дієздатність заповідача, не роз»яснено
йому  права і обов»язки, що випливають із
заповіту, а саме: зміст ст.1241 ЦК України щодо права на обов»язкову частку у
спадщині.

Цих обставин не заперечувала в суді головний лікар протитуберкульозного
диспансеру ОСОБА_3.

Відповідно до п.9,10 Порядку посадові, службові особи вчиняють
посвідчувальні написи за формами, затвердженими Мінюстом, а кожна нотаріальна
дія реєструється в реєстрі нотаріальних дій, форма якого також затверджується
Мінюстом, за окремим порядковим номером, цей номер зазначається в посвідчувальних
написах.

Форма такого реєстру та форми посвідчувального напису затверджені наказом
Мінюсту України  від 31.10.2006 року за №
83/5.

Але з тексту оспорюваного заповіту вбачається, що на ньому взагалі
відсутній посвідчувальний напис  тієї
форми, як того вимагає  законодавство, не
зазначено номер реєстрації заповіту в реєстрі нотаріальних дій, посвідчувальний
напис виконано не головним лікарем диспансеру, яка посвідчувала заповіт, а
одним із свідків ОСОБА_5., що вона сама пояснила в судовому засіданні.

Суду було надано для огляду спеціальний реєстр нотаріальних дій, який
ведеться в Білоцерківському протитуберкульозному диспансері, копія витягу з
якого є в матеріалах справи                        /а.с.105-106/.

Форма реєстру відповідає вимогам діючого законодавства, але така
нотаріальна дія, як посвідчення оспорюваного заповіту, зареєстрована під № 1
і  вих. № 3007, що є порушенням вимог
закону, на які вказано вище.

Позивач, її представник
просять суд визнати оспорюваних заповіт недійсним.

Відповідно до положень ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім  правочином.

За ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є
визнання правочину недійсним.

Так, за ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
вимог , які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

В ст.203 ЦК України вказано на
те, що зміст  правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину
має  бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

За змістом статей 1, 40 Закону
України «Про нотаріат» порушення встановленого порядку  вчинення нотаріальної дії тягне за собою
втрату дією значення посвідчення і надання їй юридичної  вірогідності,
а вчинений правочин /угода/ не може вважатися таким, що вчинений з
дотриманням нотаріальної форми.

За ст.1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, з врахуванням всього
наведеного вище суд приходить до висновку, що заповіт ОСОБА_4 складено і
посвідчено головним лікарем Білоцерківського протитуберкульозного диспансеру з
суттєвим порушенням правил вчинення нотаріальних дій, що ставить під сумнів
волевиявлення заповідача, а тому суд вважає, що оспорюваний  заповіт підлягає визнанню недійсним.

Керуючись ст.ст.16,203,215,1233,1247,1252,1253,1257 ЦК України, ст.ст.1,40
Закону України «Про нотаріат», Порядком посвідчення заповітів і довіреностей,
що прирівнюються до нотаріально посвідчених, який затверджено постановою КМ
України від 15.06.1994 року за № 419                     /в редакції постанови КМ
України від 06.07.2006 року за № 940/, ст.ст.10,60,81,88, 209,212-215 ЦПК
України,  суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, посвідчений 28 листопада 2007 року
головним лікарем Комунального закладу Київської обласної ради «Білоцерківський
протитуберкульозний диспансер», за яким він все своє майно заповів ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через
Білоцерківський міськрайонний суд протягом двадцяти днів після подання заяви
про апеляційне оскарження, яка може бути подана до суду протягом десяти днів з
дня проголошення рішення.

Суддя                            Дмитренко А.М.