Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
Лященко Н.П.,    Прокопчука Ю.В.,  Костенка А.В., Пшонки М.П., -
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом орендного підприємства “Донецькміськтепломережа” до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги, за касаційною
скаргою  ОСОБА_1 на рішення апеляційного
суду Донецької області від 30 травня 2007 року,
в с т а н о в и л а:
У жовтні 2006 року орендне підприємство “Донецькміськтепломережа”
звернулось у суд з указаним позовом, посилаючись на те, що сім'я відповідачів
постійно проживає й зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1. Виконуючи розпорядження
Донецької обласної адміністрації від 12 лютого 1996 року № 72, у квітні 1996
року орендне підприємство “Донецькміськтепломережа” перейшло з відповідачами на
оплату комунальних послуг за роздільними розрахунковими рахунками.
Відповідно до Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та
водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30
грудня 1997 року № 1497,  відповідачам
надаються послуги з теплопостачання, проте вони в порушення ст. 65 ЖК України
вносили плату за використану теплову енергію та гарячу воду не в повному
обсязі, у зв'язку з чим за період з жовтня 2003 року до серпня 2005 року
виникла заборгованість у сумі 979 грн. 23 коп.
Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 27 березня 2007 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2007 року
рішення районного суду скасовано й ухвалено нове рішення про стягнення з
відповідачів на користь позивача 938 грн. 88 коп. солідарно.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування  ухваленого апеляційним судом рішення,
посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що
відповідач ОСОБА_3 та члени його родини згідно зі ст. 22 Закону України “Про
міліцію” мають пільги з оплати житлово-комунальних послуг, у тому числі й за
послуги з теплопостачання - йому та членам його сім'ї надається 50% знижка з
оплати цих послуг.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позовні вимоги орендного
підприємства “Донецькміськтепломережа”, суд апеляційної інстанції виходив із
того, що з 1 грудня 2003 року ці пільги відносно працівників міліції зупинено.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної
інстанцій не можна, оскільки суди дійшли їх у порушення вимог матеріального та
процесуального закону.

З матеріалів справи вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 постійно проживають
і зареєстровані:     ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 З
2 вересня 2002 року до 22 грудня 2003 року ОСОБА_3 проходив службу в
Донецькій виправній колонії № 124, а з 22 грудня 2003 року до цього часу -
працює на посаді інспектора сектору організаційно-аналітичної роботи управління
Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій
області.

Згідно з Прикінцевими положеннями Кримінально-виконавчого кодексу України,
який набрав чинності з 1 січня 2004 року, до законодавчого врегулювання питань
проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його
соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу
кримінально-виконавчої системи поширюється дія
ст. ст. 22 і 23 Закону України “Про міліцію”, а також порядок і умови
проходження служби та грошове забезпечення, передбачені для працівників органів
внутрішніх справ.

Відповідно до Закону України від 30 червня 2005 року “Про державну
кримінальну-виконавчу службу України” передбачено, що на осіб рядового і
начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється дія             ст. ст. 22 і 23 Закону України
“Про міліцію”, а також порядок і умови проходження служби та грошове
забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

Статтею 95 Конституції України визначено, що виключно Законом України “Про
Державний бюджет України” визначаються будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. У ст. 4
Бюджетного кодексу України зазначено, що при здійсненні бюджетного процесу в
Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в
якій вони не суперечать положенням цього Кодексу та Закону України “Про
Державний бюджет України”.

Статтею 59 Закону України
“Про Державний бюджет України на 2003 рік” установлено, що пільги, компенсації
і гарантії, на які згідно з законами України мають право окремі працівники
бюджетних установ щодо знижки плати за користування житлом (квартирної плати),
паливом, телефоном та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ,
електрична та теплова енергія) надаються у разі, якщо грошові доходи цих
працівників менше величини прожиткового мінімуму, встановленої для працездатних
осіб.

Згідно зі ст. 78 Закону України “Про Державний бюджет України на         2004 рік”, ст. 71 Закону України “Про
Державний бюджет України на
2005 рік” запроваджені деякі обмеження щодо грошових доходів робітників
бюджетних установ. Було встановлено, що витрати на безоплатне або пільгове
матеріальне та побутове забезпечення, на яке, за законами України, мають право
деякі категорії працівників (військовослужбовців) бюджетних установ (військових
формувань), провадяться за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання
цих бюджетних установ (військових формувань).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 березня 2003 року
№ 426 був затверджений Порядок надання пільг, компенсацій і гарантій
працівникам бюджетних установ, військовослужбовцям, особам рядового і
начальницького складу.

Згідно з п. 5 указаного порядку для відшкодування фактичних витрат
пільговик подає в бухгалтерію установи копії квитанцій про оплату за комунальні
послуги в строк, за який здійснюється відшкодування, а також довідку про склад
сім'ї.

При вирішенні справи суди всупереч ст. 214 ЦПК України не з'ясували, чи
звертався відповідач згідно з діючим законодавством до бухгалтерії своєї
бюджетної установи для відшкодування фактичних витрат відповідно до наведеного
Порядку.

Оскільки порушення норм матеріального
й процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові
рішення не можуть залишитися у силі та підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.  336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 27 березня 2007 року та
рішення апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2007 року скасувати,
а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Н.П. Лященко

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка