УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 липня  2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого:

Патрюка М.В,

суддів:

Барсукової В.М.,  Жайворонок Т.Є.,

Луспеника Д.Д,  Лященко Н.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особи: Головне
управління юстиції в місті Києві , ОСОБА_3, про визнання договору дарування
квартири недійсним, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду
міста Києва  від  29 лютого 2008 року,

в с т а н о в и л а :

У   липні 2007
року  ОСОБА_1. звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_2. про визнання договору дарування квартири
недійсним. Посилався на те, що  30 травня 2007 року уклав договір довічного
утримання з  ОСОБА_2.,  але
вже у червні дізнався, що підписав не договір довічного утримання, а  договір дарування
належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 у місті Києві. Після
уточнення позовних вимог просив визнати договір дарування недійсним, встановити,
що було укладено договір довічного утримання, розірвати цей договір у зв'язку з
невиконанням відповідачкою своїх обов'язків, визнати за ним право власності на
квартиру, вселити його та виселити з
квартири ОСОБА_2.

Рішенням
Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2007року позов
задоволено: визнано договір дарування спірної квартири недійсним, встановлено,
що між сторонами було укладено договір довічного утримання, постановлено
розірвати цей договір, визнати за
ОСОБА_1. право власності на квартиру, вселено його та виселено з неї
ОСОБА_2.

Рішенням апеляційного суду міста Києва  від  29
лютого 2008 року рішення суду першої інстанції частково скасовано і в цій
частині ухвалено нове: постановлено визнати договір дарування договором довічного
утримання, за яким ОСОБА_2. зобов'язується утримувати ОСОБА_1, забезпечувати
його доглядом, харчуванням і необхідною
матеріальною допомогою. Виселено ОСОБА_2., вселено  в квартиру ОСОБА_1 В задоволенні  позову в частині  визнання договору дарування недійсним,
визнання права власності  на квартиру
та  розірвання договору довічного
утримання відмовлено.

У  касаційній
скарзі  ОСОБА_1. просить скасувати
рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм процесуального права, та залишити в силі
законне та обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Визнаючи договір дарування квартири удаваною угодою, суд
першої інстанції вірно виходив з того, що фактично між  сторонами 30.05.2007 року був укладений
договір довічного утримання, за яким ОСОБА_1. передав у власність ОСОБА_2.
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в м.Києві, а ОСОБА_2. зобов'язалася утримувати
ОСОБА_1, забезпечувати його доглядом , харчуванням і  необхідною матеріальною допомогою.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд зробив  висновок, що  частина 2 ст.235 ЦК України не вимагає
визнання недійсним   договору дарування,
його слід вважати договором довічного утримання, проте   підстав для розірвання договору довічного
утримання на даний час немає.

З   висновками суду
апеляційної  інстанції погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (сторонами)
вимог, які  встановлені частинами
першою-третьою,  п'ятою та шостою статті
203 ЦК (ст.215 цього Кодексу).

У зв'язку з цим,
встановивши, що спірний договір дарування є удаваним правочином, суд
апеляційної  інстанції помилково зробив
висновок, що відповідно до частини 2 ст. 235 ЦК України відсутні підстави для
визнання його недійсним. Вказана норма регулює лише наслідки  удаваного правочину у разі визнання його
недійсним.

Визнавши договір
дарування недійсним,  оскільки сторони
фактично уклали договір довічного утримання, суд першої інстанції обгрунтовано
зробив висновок про необхідність його
розірвання з підстав невиконання договору довічного утримання з боку
відповідачки.

Так, з пояснень позивача, 3-ої особи  ОСОБА_3. (матері відповідачки) та показань
свідків судом достовірно встановлено, що при укладені договору сторони   домовилися, що позивач буде проживати в
квартирі, а ОСОБА_2. та її мати  будуть
його доглядати, забезпечувати продуктами, медичною допомогою, допомагати  по господарству. Про домовленість, що позивач
буде проживати  в квартирі пояснювала і
відповідачка.

Проте ОСОБА_1. в квартирі не проживає, так як
відповідачка змінила замки на вхідних дверях, ключ позивачу не дає, пояснюючи
свої дії тим, що вони з матір'ю можуть дати ключ за умови, що до квартири не
будуть заходити дочки ОСОБА_1  Крім того,
відповідачка не надає позивачу будь-якої допомоги та матеріального
забезпечення.

Вказані дії відповідачки свідчать про невиконання нею
своїх зобов'язань перед ОСОБА_1.

Відповідно до положень ст.339 ЦПК України установивши, що
апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити .

Рішення апеляційного суду  міста Києва
від  29 лютого 2008 року   скасувати, а рішення  Оболонського районного суду міста
Києва від 17 жовтня 2007року  залишити
без змін .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

М.В.Патрюк

Судді:

В.М.Барсукова

Т.Є.  Жайворонок

Д.Д. Луспеник

Н.П.Лященко