У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Григор'євої Л.І.,

суддів:
Балюка М.І.,
Гуменюка В.І.,

Барсукової В.М.,                Косенка В.Й., -

розглянувши в
судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Солом'янського району
м. Києва в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 до закритого акціонерного товариства
(далі - ЗАТ) “Європорт”, третя особа - Солом'янська районна в м. Києві державна
адміністрація, про зобов'язання надати рівноцінне жиле приміщення; за
позовом  ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ЗАТ
“Європорт” про передачу у власність жилих приміщень, відшкодування вартості
жилого приміщення та витрат на утримання житла; за зустрічним позовом                     ЗАТ “Європорт” до ОСОБА_2
про зобов'язання прийняти у власність жиле приміщення, за касаційною скаргою
заступника прокурора            м. Києва
на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від                            5 червня 2006 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва від                                14 грудня 2006
року,

встановила:

У квітні 2005 року прокурор
Солом'янського району м. Києва звернувся в суд в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що згідно з розпорядженням
Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації
від 16 серпня 2002 року № 1031 жилий будинок барачного типу № 4 на вул. Брюлова
в м. Києві визнаний непридатним для проживання та підлягав знесенню після
відселення всіх мешканців.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2, яка була власником квартири в указаному будинку, та ОСОБА_1, яка
була зареєстрована в цій квартирі, на час подання позову не забезпечені
відповідним житлом, просив зобов'язати відповідача надати їм рівноцінне жиле
приміщення.

Уточнивши та доповнивши позовні вимоги, просив зобов'язати відповідача
забезпечити ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які є членами однієї сім'ї, окремими
однокімнатними квартирами відповідно до обраного ними варіанта - квартирами
АДРЕСА_1, а також виплатити ОСОБА_2 залишкову вартість квартири в знесеному
будинку, що належала їй на праві власності.

У жовтні 2005 року ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернулись у суд з аналогічним позовом
до ЗАТ “Європорт”, в якому, уточнивши вимоги, просили зобов'язати відповідача
придбати та передати їм у власність по окремій однокімнатній благоустроєній
квартирі зі збереженням територіальності - квартиру АДРЕСА_1, виплативши
ОСОБА_2 залишкову вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 2006 рік, і забезпечити
фінансування витрат КП “Спецжитлофонд” на утримання для них тимчасового житла
на умовах оренди.

ЗАТ “Європорт” звернулось із зустрічним позовом про зобов'язання ОСОБА_2
прийняти у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, мотивуючи вимоги тим, що
вказана квартира була придбана 28 листопада 2002 року з метою забезпечення         ОСОБА_2 рівноцінним житлом з
урахуванням складу її сім'ї та збереженням територіальності.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від                                     5 червня
2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 грудня
2006 року, позов прокурора Солом'янського району м. Києва в інтересах
ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано               ЗАТ “Європорт” придбати та
передати у власність ОСОБА_1, ОСОБА_2 по однокімнатній благоустроєній квартирі
в межах м. Києва кожній у тримісячний строк після набрання рішенням чинності.
Зобов'язано ЗАТ “Європорт” виплатити ОСОБА_2 вартість квартири АДРЕСА_2 в
розмірі 4 310 грн. 06 коп. У решті позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.
У зустрічному позові ЗАТ “Європорт”
відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 28 лютого 2007 року                      ЗАТ “Європорт” у відкритті касаційного провадження відмовлено.

У грудні 2007 року ухвалою Верховного Суду України відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі заступник
прокурора м. Києва просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва
від 5 червня 2006 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від                  14 грудня 2006 року та частково
змінити вказані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові
рішення в частині позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
прокурора Солом'янського району м. Києва в їхніх інтересах - скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 6 квітня 2001 року належала на праві приватної власності однокімнатна квартира
АДРЕСА_2. У цій же квартирі з 22 травня 2001 року
постійно зареєстрована ОСОБА_1 Будь-якого іншого житла у власності чи
користуванні вони не мали.

Згідно з розпорядженням Солом'янської районної в м. Києві державної
адміністрації від 13 вересня 2002 року № 1149 ОСОБА_1 з                                      13
вересня 2002 року складом сім'ї - одна особа була зарахована на квартирний облік
до пільгового списку як інвалід другої групи по зору з дитинства.

Рішенням Київської міської ради від 28 грудня 2002 року № 234/394
товариству з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) “Корвет-К” передано в
оренду строком на 25 років земельну ділянку площею 0,43 га для будівництва,
експлуатації та обслуговування торговельного центру на вул. Лукашевича, 15 у
Солом'янському районі м. Києва (а.с. 13-14).

Розпорядженням Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації
від 16 серпня 2002 року № 1031 жилий будинок № 4 на                     вул. Брюлова в м. Києві
визнано непридатним для проживання та зобов'язано ТОВ “Корвет-К” як інвестора
із забудови вказаної земельної ділянки відселити мешканців зазначеного будинку
шляхом придбання їм квартир рівноцінної площі, яка перебуває в їх власності, та
вилучити за згодою власників квартир правовстановлюючі документи на належні їм
квартири в цьому будинку (а.с. 19).

Правонаступником ТОВ “Корвет-К” є ЗАТ “Європорт” (статут                     ЗАТ “Європорт” - а.с.
44-45).

Житловий і Цивільний кодекси України закріплюють загальні принципи захисту
житлових прав та права власності громадян, що передбачають неможливість
виселення або іншим чином примусового позбавлення житла фізичної особи, крім
випадків, установлених законом; протиправного позбавлення особи права власності
чи обмеження у його здійсненні                      (ст. ст. 311, 321 ЦК
України, ст. ст. 9, 109 - 111 ЖК України).

Задовольняючи частково позов прокурора Солом'янського району            м. Києва в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2,
суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із
положень ст. 8 ЦК України,  ст. ст. 171,
174 ЖК України, згідно з якими в разі знесення жилих будинків (квартир), що є в
приватній власності громадян, у зв'язку з вилученням земельних ділянок для
державних або громадських потреб зазначеним громадянам, членам їх сімей, а
також іншим громадянам, які постійно проживають у цих будинках, надаються за
встановленими нормами квартири в будинках державного або громадського
житлового фонду. Крім того, власникам жилих будинків (квартир) на їх вибір
або сплачується вартість будинків (квартир), будівель та пристроїв, що
зносяться, або надається право використати матеріали від розбирання цих
будинків, будівель та пристроїв за своїм розсудом.

З урахуванням положень зазначених норм права, норм ст. ст. 110, 111 ЖК
України суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на відповідача, якому
передано під забудову земельну ділянку зі знесенням жилого будинку, в якому
проживали позивачки, покладено обов'язок із забезпечення їх жилими приміщеннями
за встановленими нормами та компенсації власнику вартості квартири, що
зноситься.

Відповідно до ст. 50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам
для проживання, має бути благоустроєним щодо умов даного населеного пункту та
відповідати санітарним і технічним вимогам, при якому не допускається заселення
квартири різними сім'ями чи різними одинокими особами.

Разом з тим при ухваленні рішення суд допустив порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, ухвалюючи рішення про зобов'язання відповідача придбати позивачкам
квартири та передати їм ці квартири у приватну власність відповідно до
розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 16
серпня 2002 року № 1031, суд не врахував, що за змістом норм                          ст. ст. 171 - 173 ЖК
України, ст. ст. 316, 379, 382, 383, 386 ЦК України в разі передачі власнику
знесеного будинку (квартири) за його бажанням у приватну власність
рівноцінного житла (квартири), відшкодування вартості квартири, що зноситься,
не провадиться.

Згідно зі ст. ст. 7, 14 ЖК України знесення непридатних для проживання
жилих будинків здійснюється за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського
підпорядкування) Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 22 Закону України “Про основи містобудування” право
здійснювати будівництво об'єктів містобудування, перебудову або знесення
будинків та споруд на земельній ділянці в порядку, встановленому законом, має
власник або користувач цієї земельної ділянки.

При цьому знесення жилого будинку не допускається до забезпечення особи,
яка проживала в ньому як власник, та членів її сім'ї, а також особи, яка
проживала в ньому як наймач, та членів її сім'ї помешканням у розмірі та в
порядку, установлених законом.

Однак, як установлено судом, 8 листопада 2002 року в порушення прав
ОСОБА_1, ОСОБА_2 відповідачем знесений жилий будинок до вирішення в
установленому законом порядку питання про забезпечення позивачок, що не є
членами однієї сім'ї, жилими приміщеннями, які відповідали б вимогам
закону   (а.с. 11, 50 - 57).

Виселення з жилого приміщення в будинку (що підлягає знесенню) державного
або громадського житлового фонду не в установленому порядку не позбавляє осіб,
які правомірно володіли та користувалися цим приміщенням, права вимагати в
судовому порядку надання іншого благоустроєного приміщення за правилами ст. ст.
50, 171 - 173 ЖК України з урахуванням положень ст. ст. 316, 382, 386 ЦК
України.

При ухваленні рішення про надання особам, виселеним із жилого приміщення у
зв'язку зі знесенням будинку, іншого жилого приміщення суд відповідно до норм
ст. ст. 212 - 214 ЦПК України повинен вирішити питання про відповідність цього
жилого приміщення вимогам ст. ст. 50, 171 ЖК України.

Вирішуючи це питання, суд повинен враховувати як визначений згідно з
постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 року № 189 “Про порядок
обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності
санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень
непридатними для проживання” перелік випадків, коли жилі будинки (жилі
приміщення) визнаються невідповідними санітарним і технічним вимогам, так і
інші конкретні обставини (стан здоров'я, склад сім'ї тощо).

Однак суд не врахував зазначених вимог матеріального права та всупереч
вимогам ст. 214 ЦПК України не встановив, які конкретні жилі приміщення у
власність чи користування повинні бути надані позивачкам, чи відповідають ці
приміщення вимогам закону та чи враховуються при цьому конкретні обставини
справи, а саме стан здоров'я позивачок, та інші обставини, які заслуговують на
увагу.

Виходячи з положень ст. ст. 9, 109 ЖК України та вимог                                  ст. ст. 213 -
215 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1976 року “Про судове рішення”, відповідно до яких
резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що
випливають з установлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих
вимог, суд при вирішенні спору повинен зазначити в рішенні, які конкретні
квартири мають бути надані позивачкам.

Постановляючи рішення у справі про зобов'язання ЗАТ “Європорт” придбати та
передати у власність ОСОБА_1, ОСОБА_2 по однокімнатній благоустроєній квартирі
в межах м. Києва кожній у тримісячний строк після набрання рішенням чинності,
усупереч указаним вимогам суд не зазначив у резолютивній частині рішення
конкретних і безумовних висновків, а тому фактично належним чином спір не
вирішив, оскільки виконання ухваленого в справі рішення є неможливим, про що
свідчать матеріали справи.

Таким чином, ураховуючи, що судом першої інстанції неправильно  застосовані норми матеріального права та
порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи, і ці порушення не були усунені апеляційним судом, судові рішення в цій
частині на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Що стосується рішення суду в частині відмови в позові ЗАТ “Європорт” про
зобов'язання ОСОБА_2 прийняти у власність двокімнатну квартиру, то воно
відповідає вимогам закону, оскільки відповідно до ст. 316 ЦК України право на
власність є суб'єктивним правом особи, до якого вона не може бути зобов'язана
поза її волею.

З огляду на зазначене право власника передбачає і його право на вибір
відповідної компенсації за знесений будинок і надання жилого приміщення у
власність тільки за наявності його волі (ст. ст. 171 - 173 ЖК України).

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 5 червня 2006 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2006 року в частині часткового
задоволення позову прокурора Солом'янського району м. Києва в інтересах
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та відмови в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2           скасувати та в цій частині передати
справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                          Л.І. Григор'єва

Судді:
М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк

В.Й.
Косенко