5 листопада  2008 року
Колегія суддів Судової палати у цивільних
справах
Верховного Суду України в складі:
головуючого                    Григор'євої
суддів:                                 Балюка М.І.,                     Данчука В.Г.,
Барсукової В.М.,                    Косенка В.Й., -
розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинного
будівництва, усунення перешкод у користуванні власністю та за позовом ОСОБА_2
до Одеської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за касаційними скаргами  ОСОБА_1 та Одеської міської
ради    на    рішення
Київського   районного    суду
м. Одеси    від  8 листопада 2007 року та ухвалу   апеляційного   суду
Одеської   області     від
13 лютого 2008 року,
У жовтні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що він та ОСОБА_2 є співвласниками
АДРЕСА_1. Зазначав, що відповідачка на своїй земельній ділянці будує
двоповерховий житловий будинок, що призвело до затемнення жилих приміщень його
будинку, закриття доступу на горище, а через відсутність водостоків на
зазначеному будинку вода з даху потрапляє на його ділянку.  Просив суд ухвалити рішення про знесення самочинно
побудованого будинку та усунення перешкод у користуванні його власністю.
У грудні 2005 року Одеська міська рада звернулася до ОСОБА_2 із позовом про
знесення самочинної будівлі - двоповерхової капітальної прибудови до частини
будинку, посилаючись на те, що в порушення вимог закону нею не було узгоджено
проект реконструкції будинку, а зведена нею прибудова порушує права інших осіб.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2005 року позов
ОСОБА_1 і Одеської міської ради до ОСОБА_2 об'єднані в одне провадження ( а.с.
У жовтні 2007 рокуОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Одеської міської
ради про визнання права власності на самочинно збудований   житловий
будинок загальної площею 200 кв. м, житловою - 140 кв. м. Указувала, що
вона самочинно реконструювала належний їй будинок, а саме: здійснила прибудову
до першого поверху, збільшивши площу будинку, та надбудувала другий
поверх.  Оскільки внаслідок такого
будівництва права будь-яких осіб порушені не були, просила визнати право власності
на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 8 листопада 2007 року
закрито провадження у справі в частині позову Одеської міської ради до ОСОБА_2
про знесення самовільно побудованої будівлі на підставі  п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у зв'язку з
тим, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 8 листопада 2007 року,  залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 13 лютого 2008 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Заборонено ОСОБА_2 здійснювати дії з відключення від будь-яких комунікацій
належного ОСОБА_1 будинку. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 грн. 50
коп. судового збору.

Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за нею право власності на житловий
будинок загальною площею 200 кв. м, жилою площею 140 кв. м, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, ділянка 9 а.

Ухвалою апеляційного суду  Одеської
області від 16 січня 2008 року  ухвалу
районного суду від 8 листопада 2007 року скасовано, справу направлено  на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2008 року рішення
суду залишено без змін.

У   поданій   до   Верховного  Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати  рішення суду від 8 листопада 2007
року й ухвалу апеляційного суду  від 13
лютого 2008 року та передати справу на новий розгляд
до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального
права й порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі Одеська міська
рада просить скасувати  судові рішення та ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального
права й порушення норм процесуального права.

Ухвала апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2007 року не
оскаржується.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а касаційна скарга  Одеської міської ради - частковому
задоволенню з таких підстав.

Установлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на
будинок від 11 вересня 2000 року є власником 35/100 частин АДРЕСА_1, що
розташований на земельній ділянці площею 436 кв. м. ( а.с. 161-166).

На підставі договору дарування
частини будинку від 25 січня 2003 рокуОСОБА_2 є власником 29100 частин
АДРЕСА_1, що розташованого на земельній ділянці площею 303 кв. м ( а.с.
182-185).

Житлові будинки сторін розташовані на межі їхніх земельних ділянок і мають
спільну стіну (а.с. 162-166, 182-184).

Телефонний  зв'язок,  електро-
та  водопостачання  будинку ОСОБА_1 здійснюється через
комунікації, які пролягають через земельну ділянку ОСОБА_2

ОСОБА_2 самочинно, без відповідного дозволу й затвердженого проекту,
здійснила перебудову належної їй частини будинку, а саме до існуючої раніше
частини будівлі добудувала двоповерхову прибудову, облаштовану балконом. Після
реконструкції загальна площа будинку складає 235, 4 кв. м, у тому числі житлова
- 77, 6 кв. м ( а.с. 170-173).

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року за самочинне,  усупереч установленому законом порядку,
будівництво ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ст. 356 КК
України, - самоуправство, яким завдано ОСОБА_1 значну шкоду у зв'язку з
порушенням його житлових прав і свобод. ( а.с. 21).

Задовольняючи на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України позов ОСОБА_2, районний
суд, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що  самочинно збудований ОСОБА_2 житловий будинок
є будівлею капітального типу, яка спорудженна з дотриманням будівельних норм і
правил на земельній ділянці, що відведена їй у користування з метою   індивідуальної та  дачної
забудови;  ця будівля придатна для
постійного проживання людей, а її збереження й визнання права власності не
порушує прав інших осіб, зокрема прав ОСОБА_1

Відмовляючи при цьому в позові ОСОБА_1 про знесення самочинної будівлі, суд
виходив із відсутності в нього права такої вимоги, оскільки таким правом
наділено тільки відповідний орган державної влади або орган місцевого
самоврядування.

Однак з таким висновком погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені
в судовому засіданні.

Судові рішення зазначеним вимогам не відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані
або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа,
яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права
власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Частина 5 ст. 376 ЦК України передбачає, що на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме
майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до  ст.
214 ЦПК України та виходячи зі змісту ч. 5 ст. 376 ЦК України суд повинен встановити
чи не порушує самочинна будова прав інших осіб; чи відповідає вона державним нормам
та будівельним правилам, які давали б підстави для прийняття її в експлуатацію в
порядку, встановленому законодавством.

При цьому суди залишили поза увагою ту обставину, що як за заявленим  Одеською
міською  радою  позовом
із   підстав  передбачених
ч. 7 ст. 376 ЦК України, так і за позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод
у користуванні власністю, створених самочинним будівництвом, здійсненим із
порушенням будівельних норм і правил, так і за позовом ОСОБА_2 про визнання
права власності на самочинну будівлю на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України, які
відповідно до ст. 126 ЦПК України судом були об'єднані в одне провадження як
однорідні і взаємопов'язані вимоги, підлягають з'ясуванню питання про те, чи
відповідає самочинна будівлі державним будівельним нормам і правилам та чи не
порушуються при цьому права інших осіб.

Заявляючи в суді позов до ОСОБА_2, ОСОБА_1 зазначав, що його права як
власника суміжного будинку порушуються, а саме: у зв'язку з прибудовою будинку
відповідачки з порушенням будівельних норм йому закрито доступ на горище;
просів фундамент і з'явились тріщини в стіні його будинку, через нависання даху
будинку відповідачки над його земельною ділянкою всі стічні води потрапляють на
його земельну ділянку.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про захист прав власника, суд не врахував, що способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права
власності, визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України
власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким
способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення
та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі
у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 23 грудня 2005 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю і позов Одеської міської ради до ОСОБА_2 про
зобов'язання знесення об'єкта будови об'єднані в одне провадження, оскільки позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Одеської міської ради до ОСОБА_2 є позовами до одного й
того самого відповідача, з одних і тих самих підстав та пов'язані між собою.

8 листопада 2007 року Київський районний суд м. Одеси відповідно до ст. 3
КАС України постановив ухвалу про закриття провадження у справі в частині
позову Одеської міської ради до ОСОБА_2 про знесення самочинної будівлі, а  апеляційний суд ухвалою Одеської області від
16 січня 2008 року скасував ухвалу Київського районного суду та направив  справу
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Установивши, що позови сторін та Одеської міської ради взаємопов'язані,
вирішення яких залежить від результатів з'ясування головного питання (з
урахуванням того, що факт самочинного будівництва не підлягає доведенню відповідно
до п. 4 ст. 61 ЦПК України), а саме: чи не порушуються самочинним будівництвом,
вчиненим ОСОБА_2, права інших осіб (зокрема, власника сусіднього будинку -
ОСОБА_1, яким пред'явлено позов на захист своїх прав), апеляційний суд у
порушення процесуальних норм права, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в
частині позову Одеської міської ради про знесення самочинної будівлі з
направленням у цій частині справи на новий розгляд, залишив без змін судові
рішення в решті позовних вимог, які є взаємопов'язаними, фактично обумовив
наперед результат вирішення позову Одеської міської ради,  позбавивши її тим самим можливості доведення
свого позову.

У той же час, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про знесення будівлі
на підставі ст. 370 ЦК України з мотивів відсутності в нього права вимоги як
способу захисту його прав згідно зі ст. ст. 16, 386. 391 ЦК України, суди не
уточнили підстави його позову, не перевірили належним чином його доводів і не
дали їм належної оцінки, тому судові рішення не можна визнати законними та
обґрунтованими ( а.с. 82, 152, 155-156, 197-199, 211-212).

Виходячи з наведеного, судом першої інстанції допущено порушення норм
матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи, і ці порушення не були усунені апеляційним судом, у зв'язку із чим
судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Касаційну скаргу Одеської міської
ради задовольнити частково.

Рішення   Київського   районного
суду    м. Одеси    від
8 листопада 2007  року      та
ухвалу   апеляційного     суду
Одеської   області     від
13 лютого 2008 року скасувати, передати справу на новий розгляд до
Київського районного суду м. Одеси.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                       Л.І. Григор'єва

Судді:
М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко