Справа № 2к-7/08/12
Ухвала

Іменем України

«06» листопада 2008 р.                                Київський районний суд м.Харкова у складі:

Головуючого
- суді Садовського К.С.,

при
секретарі - Карамишевій Н.В.,

за
участю заявника - ОСОБА_1.,

адвоката
- ОСОБА_3.,

представника
заінтересованої особи - Чигринової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання
ОСОБА_1про визнання рішення Дільничного суду із спадкоємних справ м.Мюнхена,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1.
звернулась до суду з клопотанням про визнання в Україні рішення Дільничного
суду із спадкоємних справ м. Мюнхена від 3-го червня 2002 року у судовій справі
№ 69 VI 11427/00, яким вона була визнана спадкоємцем ОСОБА_2, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1р. у Мюнхені.

В обґрунтування
клопотання  ОСОБА_1. зазначила, що
вона  є двоюрідною племінницею померлої
ОСОБА_2, підтримувала з нею родинні стосунки і коли дізналась, що остання
померла, звернулася до дільничного суду у спадкових справах м. Мюнхена із
заявою про видачу їй свідчення про право спадкування спадщини ОСОБА_2.

Дільничний суд у
спадкових справах м. Мюнхена 22.05.2002 р. визнав ОСОБА_1., єдиною спадкоємицею
ОСОБА_2, що засвідчено Свідоцтвом про спадщину у справі № 69 VI 11427/00 від
22.05.2002 р.

На підставі
отриманого свідоцтва ОСОБА_1. у 2002 р.
отримала спадщину ОСОБА_2, яка складалась з належних їй ювелірних
прикрас, художніх картин, антикварних меблів та грошового вкладу.

Вимогу про визнання рішення іноземного суду в
Україні ОСОБА_1. пов'язує з тим, що вона претендує на отримання спадщини після
смерті ОСОБА_2 в Україні.

Заінтересована
особа - представник територіальної громади м.Харкова  заперечень проти клопотання ОСОБА_1. не
надала та просить вирішити її клопотання відповідно до вимог діючого
законодавства.

Дослідивши
матеріали справи, вислухав пояснення ОСОБА_1. та її представника, суд вважає,
що клопотання ОСОБА_1. підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом
дослідженні наступні докази: заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину,
яку надала ОСОБА_1. до компетентних органів Федеративної Республіки Німеччина;
засвідчену в установленому порядку копію Свідоцтва про спадщину у справі № 69
VI 11427/00 від 22.05.2002 р. на ім'я ОСОБА_1. із засвідченим відповідно до
законодавства перекладом документу; офіційне повідомленні Дільничного суду з
спадкоємних справ м.Мюнхена від 04.06.2002 р. про прийняття рішення, відповідно
з яким розгляд судової справи № 69 VI 11427/00 завершено, та видане свідоцтво
про спадщину на користь ОСОБА_1. із засвідченим відповідно до законодавства
перекладом документу.

Свідоцтво про
право на спадщину, видане на користь ОСОБА_1, має консульську легалізацію,
здійснену віце-консулом Генерального консульства України в м.Мюнхені.

Згідно із пунктом 5.1 „Інструкції про порядок
консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном від
26.06.2002 за № 535/6823 «Генеральним консульством України» в м. Мюнхені
свідоцтво про спадщину на користь ОСОБА_1. визнано офіційним документом,
виданого судовим органом, таким, що підлягає легалізації згідно з п.1.2
вказаної Інструкції.

Суд приходить
висновку, що при розгляді справи про визнання рішення Дільничного суду із
спадкоємних справ м.Мюнхена від 3-го червня 2002 року у судовій справі № 69 VI
11427/00  в Україні, слід дотримуватися
принципу взаємності, встановленому у ст.11 Закону Ураїни „Про міжнародне
приватне право” який не обмежує застосування права іноземної держави на
засаді  взаємності лише
передбаченому  законом України або
міжнародним договором України.

Україна та
Німеччина є членами Ради Європи і учасниками багатостороннього міжнародного
договору - Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,
яка ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року і набрала чинності
11 вересня 1997 р.

Крім того, суд
приймає до уваги, що відповідно доп.3 ст.26 Віденської конвенції від 1996 року,
кожний чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно
виконуватися.

Згідно із
статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного
законодавства України. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про
міжнародні договори України" ратифіковані належним чином міжнародні
договори є частиною національного законодавства України, і застосовуються у
порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до
статті 17 Закону України „Про виконання та застосування практики Європейського
суду з прав людини”, п.1 статті 6 Конвенції
суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду  як
джерело права.

В  рішенні Європейського суду у справі „Шмалько
проти України” від 20.06.2004 року були зроблені такі висновки:

пункт 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право
на звернення до суду з позовом стосовно його цивільних прав; пункт 43 рішення
Європейського суду у справі „Шмалько проти України” від 20.07.2004 р.,
наголосив, «...що пункт 1 статті 6  гарантує кожному право на звернення до суду
або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та
обов'язків».

Таким чином, ця
стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ,
тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це
право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне
судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі
сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6  детально описувала процесуальні гарантії, які
надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд,
- і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6
як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового
провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу
верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи
Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким
судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.97 р. п.
40 )».

Виходячи з
наведеного керуючись ст.ст. 399, 400, ЦПК України, п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних свобод, ст. 19 Закону України «Про
міжнародні договори України", ст.17 Закону України „Про виконання рішень
та застосування практики Європейського суду з прав людини”, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати  в Україні
рішення дільничного суду м. Мюнхена з спадкоємних справ  - свідоцтво про спадщину від 22.05.2002 року,
відповідно до якого ОСОБА_1 визнана спадкоємицею ОСОБА_2, померлої в м. Мюнхені
ІНФОРМАЦІЯ_1р.

Ухвала
може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня
проголошення ухвали заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 10 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст.295 ЦПК України.

СУДДЯ