Справа
№ 22-179 2008року
1 інстанції Льон С. М.
Доповідач  Чорнобривець О.С.
УХВАЛА

Іменем України

5
березня 2008 року                                   Колегія
суддів судової палати в цивільних

справах
Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючої                                                 Кривохижі
В.І.

Суддів                                                          Черниш
Т.В.,  Чорнобривець О.С.

при
секретарі                                                Харабара
О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Кіровограді цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1,  ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду
м.  Кіровограда від 12 листопада
2007року, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні
2007року ОСОБА_1
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання відчуження 1/4 частини квартири недійсним.

Зазначав,  що згідно рішення Ленінського районного суду
М. Кіровограда від 12.09.2006року по цивільної справі за його позовом до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди,  з відповідача ОСОБА_3 стягнуто
на його,  позивача,  користь 34 975грн. В ході розгляду
справи,  в порядку забезпечення
позову,  накладено арешт на 1/4 частину
квартири по АДРЕСА_1,  яка належала на
праві власності відповідачу ОСОБА_3 та заборонено її відчуження,  про що 12.09.2006року ухвалено судом в
судовому засіданні у присутності відповідача. Однак,  усупереч заборони суду,  ОСОБА_3 16.09.2006року здійснив відчуження
належної йому частини квартири,  про що
свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу,  укладений між ним та відповідачем ОСОБА_2
Посилаючись на те,  що такими діями
порушений його законний інтерес щодо виконання судового рішення,  просив задовольнити позов.

Рішенням
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 12 листопада 2007року позов задоволено.

В
апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2,  посилаючись на порушення судом норм матеріального і
процесуального права,  просить скасувати
рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення,  яким відмовити у задоволенні вимог позивача.
Зазначав,  зокрема,  що судом не враховано,  те що позивач не є стороною в договорі
купівлі-продажу,  а тому його право на
відшкодування шкоди,  завданої
дорожньо-транспортною пригодою,  не
підлягає захисту шляхом визнання угоди недійсною,  незалежно від того,  чи відповідає угода закону,  проте він є добросовісним набувачем,  тому придбане їм майно не може бути
витребуване особою,  в якої право
власності на зазначене майно не виникає.

В
апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення в частині розподілу судових
витрат та ухвалити про стягнення понесених витрат на правову допомогу.

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення суду в межах,  визначених
ст. 303 ЦПК України,  колегія
суддів вважає,  що апеляційна скарга
задоволенню не піддягає з наступних підстав.

Статтею
215 ЦК визначено,  якщо недійсність правочину прямо не встановлена
законом,  але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,  встановлених законом,  такий правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Відповідно
до положень  ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах,  що
не заборонені законом,  зокрема із
правочинів. Право власності вважається набутим правомірно,  якщо інше не випливає із закону або
незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом
встановлено,  що 16.09.2006року між
відповідачами ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
ОСОБА_5,  ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі-продажу,
відповідно до якого ОСОБА_2 придбав квартиру по АДРЕСА_1,  1/4 частина якої належала на праві власності
відповідачу ОСОБА_3

Задовольняючи
позовні вимоги про визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу в
частині майна,  що належало відповідачу
ОСОБА_3,  суд виходив із того,  що право відповідача ОСОБА_3,  як власника майна,  було обмежено судовим рішенням і виключало
можливість відчуження належної йому частини квартири,  а тому вчинені ним дії не відповідають
вимогам закону.

Колегія   суддів
погоджується   з   висновком
суду,    який   відповідає обставинам справи та вимогам
закону.

Так,
за правилами  ст.  ст.  319,  321 ЦК
України діяльність власника у здійсненні права власності може бути обмежена у випадках і в порядку,  встановлених законом.

Як
вбачається з матеріалів справи,  для
відповідача ОСОБА_3 таким обмеженням слугувало судове рішення про накладення
арешту та заборону відчуження зазначеного майна,  ухваленого на підставі  ст. 153 ЦПК України по цивільної справі за
позовом позивача до ОСОБА_3   про
відшкодування шкоди.

У
порушення встановлених судом обмежень,
вимог  ст. 14 ЦПК щодо
обов'язковості судових рішень,
відповідач здійснив відчуження забороненого майна.

Оскільки
рішенням Ленінського суду М. Кіровограда від 12.09.2006року задоволені вимоги
позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 коштів
в сумі 34 975 грн.,  а вчиненими діями
відповідачем порушено право позивача на відшкодування завданої шкоди за рахунок
відчуженого майна,  тому позивач,  як заінтересована особа,  вправі заперечувати дійсність укладеної
угоди.

Крім
того,  судове рішення про заборону
відчуження нерухомого майна підлягає негайному виконанню,  а відтак,
при укладенні оспорюванної угоди існували передбачені Законом України
„Про нотаріат" обмеження для її нотаріального посвідчення,  тому угода не може бути визнана дійсною.

За таких
обставин,  суд дійшов правильного
висновку щодо недійсності вчиненого правочину та обґрунтовано задовольнив
вимоги позову.

Разом з
тим,  судом безпідставно відмовлено у
задоволенні вимог позивача про стягнення понесених ним витрат на правову
допомогу.

Відповідно
ч.1  ст.
56 ЦПК правову допомогу може надавати особа,  яка є фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги. Матеріали справи свідчать про те,  що приватний підприємець ОСОБА_8 є фахівцем у
галузі права і,  відповідно до умов
укладеного договору,  їм була надана така
допомога позивачеві при розгляді справи у суді першої та другої інстанції.

Враховуючи
граничний розмір компенсації витрат,
пов'язаних з розглядом справ,
затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня
2006року № 590 „Про граничні розміри компенсації витрат,  пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ,  і порядок їх
компенсації за рахунок держави",
складність справи,  колегія суддів
вважає,  що відповідно до ч.1  ст. 88 ЦПК на користь позивача з відповідача
підлягає стягненню судові витрати в сумі 1500грн. Але,  враховуючи,
що вирішення питання про стягнення судових витрат не стосується вимог
позову,  колегія суддів вважає,  що,
рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального
і процесуального права,  доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду,  тому підстав для його скасування немає.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
308,  313-315 ЦПК України,  колегія суддів,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3
1500грн. Компенсації витрат на правову допомогу.

Рішення
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 12 листопада 2007року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до
Верховного Суду України протягом двох місяців.