Справа № 2-1202/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

07.10.2008 року                                        м.Гола
Пристань

Голопристанський районний суд
Херсонської області

у складі: головуючого судді
Ширінської О.Х.,

при секретарі - Адонка К.О.,

з участю позивача -  ОСОБА_1,

відоповідачів
- ОСОБА_2, ОСОБА_4,

представника відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Гола Пристань справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності
за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1
звернувся до суду із вище вказаним позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною
давністю.

У
своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що з відповідачем ОСОБА_2 він перебував у
зареєстрованому шлюбі з 1980 по 1988 рік. За час шлюбу у них народилось двоє
дітей - ОСОБА_4, 1988 року народження та син ОСОБА_3, 1984 року народження. У
1988 році шлюб між ними було розірвано.

21.10.1993 року Херсонським обласним судом по 1 інстанції була
розглянута цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_1 про поділ
колгоспного двору, визнання  недійсним
свідоцтва про право власності на будинок і визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину і за позовом ОСОБА_7 і ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10, ОСОБА_11 і
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 до ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
виділ долі із майна колгоспного двору.

За цією
справою ОСОБА_2 та дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділено із колгоспного двору у
власність реально 3/5 частини будинку літера “А” з приміщеннями 1-7, 1-3, 1-4,
вартістю 3022 руб, &frac12; частина сіней з внутрішніми
розмірами 2.8 х 1,95, вартістю 194 руб., сарай літ. “В”, вартістю 246 руб.,
сарай літ. “Д”, вартістю 298 руб., сарай літ. “Г”, вартістю 132 руб., сарай
літ. “Е”, вартістю 82 руб., навіс літ. “Ж”, вартістю 73 руб., туалет літ. “З”,
вартістю 17 руб., погріб № 2, вартістю 48 руб., помпу №1 і огорожу № 3,4 ,
половина вартості яких складає 718 руб - залишити у загальном користуванні.
Загальна вартість цієї 3/5 частини домоволодіння складає 4 832 руб. Встановлено
порядок землекористування за ІІ варіантом висновку технічної експертизи від
23.04.1992 року, за якою ОСОБА_2 та її дітям виділено земельну ділянку,
розміром 1296 кв.м, а ОСОБА_16 Та ОСОБА_1 виділено земельну ділянку 1864 кв.м, в
загальне користування виділено ділянку № 3, розміром 103 кв.м.

Позивач вказав, що він проживає в будинку АДРЕСА_1, відповідачка ОСОБА_2
разом із дітьми проживає у будинку своїх батьків в АДРЕСА_2 з момету розірвання
шлюбу. Неоданаразово пропонував відповідачу переїхати жити у будинок НОМЕР_1,
але відповідачи відмовляються з посиланням на те, що їм житло не потрібно.
Добровільно передати йому належну їм частину

-2-

домоволодіння відмовляються.

Рішенням
Голопристанського районного суду від 13.01.1997 року встановлено, що рішення
виконкому проте, що всі будинки острова Білогрудово є колгоспними дворами не
існує.

14.04.1992 року Голопристанською міською радою прийняте рішення № 98, в
якому будинок НОМЕР_1 визнано індивідуальною власністю.

Оскільки будинок НОМЕР_1 не є колгоспним двором, а є індивідуальною
власністю,
його мати ОСОБА_6 успадкувала все майно після смерті його батька ОСОБА_17,
якому було видано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1. Свідоцтво
про право спадкування по закону від 23.04.1992 і свідоцтво про право власності
на жилий будинок від 22.05.1989 р., видані Голопристанською нотаріальною
конторою і Голопристанським міськвіконкомом на ім”я ОСОБА_6 Вважає дійсним,
оскільки після смерті матері у 2005 році, він та його сестри: ОСОБА_13,
ОСОБА_11,ОСОБА_9, брат ОСОБА_7, не можуть успадкувати будинок, так як бюро
технічної інвентаризації не дає документи, а нотаріальна контора відмовляється
у оформленні документів про право на спадщину, поилаючись на рішення облсуду
від 1993 року.

Позивачка з дітьми не проживає у вказаній
частині будинку протягом 20 років, не дбає про його збереження, не проводить
ремонти.

Просить визнати за ним право власності
за набувальною давністю на 3/5 частини домоволодіння НОМЕР_1 на о. Білогрудово
та присадибної земельної ділянки, площею 1296 кв.м., що виділена ОСОБА_2, за
ОСОБА_1 за набувальною давністю.

В судововму засіданні позивач
підтримав заявлені вимоги і пояснив, що протягом 20 років відповідачі не
проживають у даному будинку, не дбають про його збереження, через що він почав
руйнуватися, не проводять поточні ремонти, через що змушений робити це сам.
Провів ремонт у своїй частині будинку та із зовнішньої сторони частини, яка
належить відповідачам. Просить задовольнити позовні вимоги, оскільки
відповідачка не бажає проживати у даному будинку і визнати за ним право
власності на заначену частину будинку, що належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4. та їх
представник ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні
позову, надали до суду свої запречення.

Зокрема відповідач ОСОБА_2 пояснила, що
після рішення суду про виділ їй у власнсіть 3/5 частини домоволодіння НОМЕР_1,
ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_6 чинили перешкоди у проживанні в ньому, тому
державний виконавець всиляв  примусово.
Не давали користуватися городом Через деякий час змушені були піти з будинку і
звернутися до суду, оскільки позивач та його мати не давали можилвості проживати
у будинку.  Змушена проживати у будинку
батьків разом з дітьми, доглядає за сином ОСОБА_3, який є інвалідом І групи з
дитинства та хворою матір”ю. Вважає, що відповідач хоче позбавити її та дітей
житла. На протязі всіх років сплачувала
земельні податки та страхові внески, що підтверджується квітанціями.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши письмові докази  по справі,
суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Відповідно до Рішення Херсонського
обласного суду від 21.10.1993 року, що було розглянуто судом по першій
інстанції, свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.04.1992 року та
свідоцтво про право власності на житловий будинок від 22.05.1989 року, видані
відповідно  Голопристанською нотаріальною
конторою та Голопристанським виконкомом на ім”я ОСОБА_6 визнано недійсними. З
колгоспного двору АДРЕСА_1, виділено у власність ОСОБА_2 та її неповнолітнім
дітям: ОСОБА_3, 1984 р.н., та ОСОБА_4., 1988 р.н., реально 3/5 частини будинку літера “А” з
приміщеннями 1-7, 1-3, 1-4, вартістю 3022 руб, &frac12; частина сіней з внутрішніми

-3-

розмірами
2.8 х 1,95, вартістю 194 руб., сарай літ. “В”, вартістю 246 руб., сарай літ.
“Д”, вартістю 298 руб., сарай літ. “Г”, вартістю 132 руб., сарай літ. “Е”,
вартістю 82 руб., навіс “Ж”, вартістю 73 руб., туалет літ. “З”, вартістю 17
руб., погріб № 2, вартістю 48 руб., помпу №1 і огорожу № 3,4 , половина
вартості яких складає 718 руб - залишити у загальном користуванні. Загальна
вартість цієї 3/5 частини домоволодіння складає 4 832 руб. ОСОБА_2 та її дітям
виділено земельну ділянку, розміром 1296 кв.м.

Рішення
суду було залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 19.01.1994 року
та набуло законної чинності.

Таким
чином, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4., ОСОБА_3 набули право власності на вказану
частину домоволодіння та земельну ділянку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути
противоправно позбавлений права власності. Право приватної власноті є
непорушним.

Відповідно до ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених
законом.

Рішенням Голопристанського районного суду від 13.01.1997 року ОСОБА_1
було відмовлено у скасуванні рішення виконкому Голопристанської міської ради
про визнання спірного будинку колгоспним двором.

Як
свідчить з матеріалів справи відповідачі по справі володіють на праві власності
нерухомим майном - 3/5 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення обласного
суду від 21.10.1993 року.

Протягом всього періоду після винесення рішення
сплачують земельний податок та страхові виплати, що підтвреджується
квітанціями. Не проживають  у спірному
будинку через перепони, які чинилися самим позивачем та його покійною матір”ю
ОСОБА_6, підтвердженням чого є рішення суду від 20.06.1994 року та від 05.07.1995
року про вселення ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей у спірну будівлю та
забов”язання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні кімнатами у
будинку НОМЕР_1 з боку ОСОБА_2 Підтвердженням того, що на сьогодняшній день у
відповідачів немає можливості проживати у будинку є позов, поданий до суду про
усунення перешкод з боку ОСОБА_1 у користуванні належним майном.

Позивач  в обгрунтування своїх
позовних вимог щодо передачі йому права власності на 3/5 частини спірної
домобудівлі послався на те, що будинок руйнується, а відповідачі не турбуються
і не доглядають за своїм майном, що також підтвердили в судовому засіданні
свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21.

Однак,
наведені позивачем доводи не є підставою для припинення права власності
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4., оскільки це не передбачено діючим законодавством,
а право власності є непорушним.

Крім
того, позивач посилається  на ст. 344 ЦК
України, відповідно до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном протягом 5 років, набуває право власності на це майно
(набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Однак, посилання на вказану норму у даному
випадку протирічить вимогам закону, оскільки поняття набувальної давності
виникло з прийняттям нового Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з
01.01.2004 року, а спірні правовідносини виникли за багато років до виникнення
такого поняття. Тому в даному випадку застосування даної

-4-

норми є
безпідставним. Стаття 344 ЦК України може бути застосована до правовідносин, що
виникли вже після набрання чинності новим Цивільним Кодексом.

Крім того,
починаючи з 2004 року ще не пройшло 10 років, які давали б право на заволодіння
нерухомим майном за набувальною давністю.

Таким
чином, виходячі з вище наведеного, позовні вимоги є безпідставними та
необгрунтованими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 10, 60, 179, 202, 209-215 ЦПК України, ст. 41 Конституції
України, ст. ст. 321, 344 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

У
задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю
- відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву не було
подано. Якщо заяву про апеляційне
оскарження було подано, але апеляційна скарга не була подана в строк, встановлений ст. 294 ЦПК
України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку.

Рішення може бути
оскаржено до апеляційного суду Херсонської області, шляхом подачі заяви до районного суду про
апеляційне оскарження, протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: