У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

20 листопада 2008 року                                                                м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого   Яреми А.Г.,

суддів:

Балюка М.І., Барсукової В.М.,  Гнатенка А.В.,  Гуменюка В.І.,  Жайворонок Т.Є.,

Косенка В.Й., Костенка А.В.,  Левченка Є.Ф., Луспеника Д.Д., Лихути Л.М.,
Мазурка В.А.,

Охрімчук Л.І.,    Перепічая
В.С.,   Прокопчука Ю.В.,  Романюка Я.М.,   Сеніна Ю.Л., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 про перегляд у зв'язку з
винятковими обставинами рішення апеляційного суду Одеської області від 28
квітня 2005 року та ухвали колегії суддів апеляційного суду Харківської області
з касаційного розгляду цивільних справ від 31 липня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу
недійсним та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

У липні 2003 року ОСОБА_1. звернулася до суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 3 вересня 1997 року нею видано довіреність ОСОБА_2 на
право управляти та розпоряджатись належним їй на праві власності садовим
будинком з надвірними спорудами № 2 тупік Леваневського у місті Одесі.
Вказувала, що 20 квітня 1998 року за адресою зазначеною у виданої раніше
довіреності ОСОБА_2 надіслано повідомлення про її скасування та необхідність
повернення копії виданої довіреності. 10 листопада 1998 року ОСОБА_2, діючий
від імені ОСОБА_1уклав договір купівлі-продажу 492/10000 частки у
дачно-будівельному кооперативі ІТР заводу “Кінап”, яка складається із дачі та
надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 273 кв.м. під № 2
тупік Леваневського у місті Одесі. Просила визнати договір купівлі-продажу
недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 48, 63, 69, 76 Цивільного кодексу
УРСР.

Рішенням Овідіопольського
районного суду Одеської області від 17 травня 2004 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна 492/10000 часток у
будівельному кооперативі ІТР заводу “Кінап” в м. Одесі тупік Леваневського, 2,
земельна ділянка № 6, які складаються з дачі на плані під літ. “Г” загальною
площею 68,6 кв.м. з надвірними спорудами, розташованих на земельній ділянці
площею 273 кв.м., укладений 10 листопада 1998 року ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1з
однієї сторони і ОСОБА_3 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального округу Кривотенко Л.І. за реєстровим № 11494.
Зобов'язано ОСОБА_2., ОСОБА_3 усунути перешкодиОСОБА_1 у користуванні земельною
ділянкою № 6 тупік Леваневського, 2 в місті Одесі шляхом знесення самовільно
побудованого гаража та сараю.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 28 квітня 2005 року, залишеним без змін ухвалою колегії
судів апеляційного суду Харківської області з касаційного розгляду цивільних
справ від 31 липня 2007 року, рішення суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з указаними
судовими рішеннями, ОСОБА_1. подала скаргу до Верховного Суду України про
перегляд цих рішень у зв'язку з винятковими обставинами з мотивів неоднакового
застосування судом касаційної інстанції одного і того ж положення матеріального
права.

Ухвалою Верховного Суду України від 19
листопада 2007 року допущено до провадження в зв'язку з винятковими обставинами
скаргу ОСОБА_1., у якій ставиться питання про скасування рішення апеляційного
суду та ухвали колегії суддів з касаційного розгляду цивільних справ та  залишення рішення суду першої інстанції в
силі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 354
ЦПК України підставою оскарження у зв'язку з винятковими обставинами судових
рішень у цивільних справах після їх перегляду у касаційному порядку є
неоднакове застосування судом касаційної інстанції одного і того самого
положення закону.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи скарги, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд
касаційної інстанції, виходив із того, що довірителем порушено встановлений
порядок повідомлення повіреного про скасування виданої довіреності, а вчинені
повіреним від імені довірителя дії, за відсутності належного повідомлення,
створюють для довірителя юридичні права та обов'язки.

Однак з такими висновками судів
не можна погодитися оскільки вони дійшли їх із порушенням норм матеріального
закону.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно акту на право приватної власності на землю від 26 грудня 1998 року та
свідоцтва про право власності № 3-667 від 10 жовтня 1997 рокуОСОБА_1належить
земельна ділянка розміром 0, 0311 га на території Приморського району м. Одеси
по туп. Леваневського, 2 діл. № 6 та дачний будинок розташований на вказаній
земельній ділянці, який складає 492/10000 частки у дачно-будівельному
кооперативі ІТР заводу “Кінап” (а.с. 8, 47). 3 вересня 1997 року ОСОБА_1.
видала доручення ОСОБА_2, що мешкає за адресою АДРЕСА_1, управляти та
розпоряджатися садовим будинком з надвірними спорудами, який знаходиться за
адресою м. Одеса, туп. Леваневського, 2 (а.с. 193). 20 квітня 1998 року
ОСОБА_1. направила ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 заяву про скасування доручення
(а.с. 7). 10 листопада 1998 року ОСОБА_2, на підставі доручення від імені
ОСОБА_1., уклав договір купівлі-продажу 492/10000 частки у дачно-будівельному
кооперативі ІТР заводу “Кінап”, яка складається із садового будинку з
надвірними спорудами за адресою м. Одеса, туп. Леваневського, 2 із ОСОБА_3
(а.с. 235).

Відповідно до абз. 1 п. 4
Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних
відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли
або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Ураховуючи вищезазначене, до
регулювання спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення
Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР).

Згідно
ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому
числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Угода, укладена однією особою
(представником) від імені другої особи (яку він представляє) в силу
повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті,
безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права та обов”язки особи, яку
представляють. Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він
представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи,
представником якої він одночасно є (ст. 62 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1
Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного на час виникнення спірних
правовідносин), спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними у період
шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної
власності.

Відчужуючи майно позивачки,
ОСОБА_2 порушив зміст встановлених ст. 62
ЦК УРСР обмежень щодо кола осіб з якими представник не може вчиняти
правочини від імені особи яку він представляє та уклав договір купівлі-продажу
із ОСОБА_3, яка є його дружиною. Внаслідок укладення зазначеного договору,
спірне майно набуло режиму спільної сумісної власності подружжя.

Висновки апеляційного суду
викладені в ухваленому рішенні щодо недотримання довірителем порядку
повідомлення повіреного про скасування довіреності є безпідставними і такими,
що спростовуються наявними матеріалами цивільної справи, оскільки на виконання
вимог ст. 69, 70 ЦК УРСР нотаріальна посвідчена заява про скасування
довіреності  надсилалася за адресою,
вказаною у виданої раніше довіреності. Інші доводи, а саме - відсутність
інтересу з боку ОСОБА_1щодо повідомлення про вручення заяви, неотримання
свідоцтва про передачу заяви тощо, не мають правового значення для вирішення
справи і не можуть бути обґрунтуванням для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин у суду
апеляційної інстанції не було передбачених законом підстав для відмови у
задоволенні позовних вимог.

Зазначені порушення залишені
поза увагою суду

касаційної
інстанції.

Неоднозначне застосування норм
матеріального права підтверджується також правовою позицією Верховного Суду
України викладеній в ухвалах від 20 жовтня 2005 року та від 28 лютого 2007
року, відповідно до змісту яких, вчинення повіреним правочинів з дружиною
(чоловіком) є порушенням ч. 3 ст. 62 ЦК України (1963 року).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 358
ЦПК України, розглядаючи справу в порядку провадження у зв'язку з винятковими
обставинами, Верховний Суд України має право постановити ухвалу про скасування
судового рішення і залишити в силі судове рішення, що було помилково скасовано
судом апеляційної або касаційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції є
законними і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих
обставинах, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджені доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом
правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні
правовідносини сторін, зокрема ст. ст. 48, 62, 69 ЦК УРСР та ст. ст. 15, 30, 62
ЦПК України (у редакції 2001 року).

Керуючись ст. 358 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Одеської області від 28 квітня 2005 року та ухвалу колегії суддів апеляційного
суду Харківської області з касаційного розгляду цивільних справ від 31 липня
2007 року скасувати, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області
від 17 травня 2004 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий             А.Г. Ярема

Судді :                       М.І.
Балюк                                                  Л.М.
Лихута

В.М. Барсукова                                          Д.Д.
Луспеник

А.В. Гнатенко                                             В.А. Мазурок

В.І. Гуменюк                                              Л.І.
Охрімчук

Т.Є. Жайворонок                                       В.С.
Перепічай

В.Й.
Косенко                                              Ю.В. Прокопчук

А.В.
Костенко
Я.М. Романюк

Є.Ф. Левченко                                           Ю.Л. Сенін