У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня  2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Григор'євої Л.І.,

суддів:                             Гуменюка
В.І.,                 Косенка В.Й.,

Жайворонок Т.Є.,            Пшонки
М.П., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом відкритого акціонерного
товариства “Райфайзен Банк Аваль” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою відкритого акціонерного товариства “Райфайзен Банк Аваль” на
рішення Марківського районного суду Луганської області від 18 грудня 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 22 квітня 2008 року,

встановила:

У вересні 2007 року позивач звернувся до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що  23 грудня
2005 року між акціонерним поштово-пенсійним банком “Аваль” в особі Луганської обласної
дирекції, правонаступником якого є позивач, та товариством з обмеженою відповідальністю
“Сільгоспагросервіс-Луганськ” (далі - ТОВ “Сільгоспагросервіс  -  Луганськ”)      був
укладений     договір     кредиту
№ 010/09-11/440,   за  умовами
якого відповідачу  був  наданий кредит  у  сумі
330 тис. грн.  для   придбання
сільськогосподарської   техніки   строком
до  22  грудня
2008  року  зі  сплатою  17 %  річних.  Додатковою угодою №1 від 20 лютого 2006 року до
вказаного договору сторонами встановлено, що основна заборгованість за кредитом
сплачується позичальником згідно з наступним графіком: до 22 грудня 2006 року -
110 тис. грн., до 22 грудня 2007 року - 220 тис. грн., до 22 грудня 2008 року -
330 тис. грн.

У забезпечення виконання зобов'язання між банком і відповідачем
як фізичною особою було укладено договір поруки, згідно з яким поручитель на добровільних
засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором за зобов'язаннями боржника, які
виникають із кредитного договору, у повному обсязі. ТОВ “Сільгоспагросервіс-Луганськ”
не виконало зобов'язання щодо повернення кредиту та не сплатило відсотки за користування
кредитом. Ураховуючи викладене позивач просив стягнути з відповідача 330 тис. грн.
основного боргу, 31 637 грн. боргу за відсотками, 9 134 грн. 52 коп. пені за порушення
строків повернення кредиту, 2 650 грн. 83 коп. пені за порушення строків зі сплати
відсотків, суму позабалансової заборгованості за відсотками та пеню - 2 156 грн.
78 коп. і судові витрати.

У ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив
стягнути з відповідача 110 тис. грн., від іншої частини позовних вимог відмовився.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від
18 грудня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області
від 22 квітня 2008 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі відкрите акціонерне товариство “Райфайзен Банк Аваль”
(далі - Банк) просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі договору кредиту від 23 грудня 2005 року
Банк надав ТОВ “Сільгоспагросервіс
-  Луганськ” кредит у сумі 300
тис. грн. зі строком погашення до 22 грудня 2008 року та зі сплатою 17 %
річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним  договором між Банком і ОСОБА_1 23 грудня 2005
року укладено договір поруки, яким передбачена солідарна відповідальність
поручителя за невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором.

20 лютого 2006 року Банком і ТОВ “Сільгоспагросервіс-Луганськ” укладено
додаткову угоду про зміну графіка погашення кредиту, за якою, зокрема, основна
заборгованість за кредитом у сумі 110 тис. грн. погашається до 22 грудня 2006
року.

Відмовляючи  Банку в задоволенні
позову про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 110
тис. грн., не сплаченої боржником у передбачений додатковою угодою строк - до
22 грудня 2006 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд,
виходив із факту припинення поруки у зв'язку з припиненням забезпеченого  порукою
основного зобов'язання за кредитним договором від 23 грудня 2005 року
про погашення кредиту в строк - до 22 грудня 2008 року, ураховуючи, що
додатковою угодою без згоди поручителя відбулася зміна основного зобов'язання
про скорочення строків виконання цього зобов'язання.

Зазначений висновок  ґрунтується на матеріалах
справи та вимогах закону - ч.1 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої в разі
зміни зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності, порука припиняється.

Аналізуючи положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, суд дійшов правильного
висновку про те, що скорочення строків виконання зобов'язання без згоди
поручителя є тією обставиною, що збільшує обсяг відповідальності поручителя у
порівнянні з основним зобов'язанням, та є підставою для припинення поруки.

Крім того, ч. 1 ст. 554 ЦК України встановлена солідарна відповідальність
боржника і поручителя у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, що передбачає право кредитора пред'явити позов за своїм вибором лише
до боржника або лише до поручителя або одночасно до них обох.

Як установлено судом, кредитор, скориставшись своїм правом, обрав спосіб
захисту шляхом  пред'явлення позову до
боржника, за результатами розгляду якого рішенням Господарського суду
Луганської області від 22 червня 2007 року, яке набуло чинності та за яким
відкрито виконавче провадження, з ТОВ “Сільгоспагросервіс-Луганськ” на користь
Банку стягнуто основний борг за кредитним договором, відсотки за кредитом і
пеню за порушення строків погашення кредиту.

За таких обставин судові рішення є законними й обґрунтованими.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє в
межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду,
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Ураховуючи, що доводи касаційної скарги про порушення судами норм
матеріального та процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи,
зводяться до іншої оцінки встановлених судами обставин справи, а оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального
права, передбачених ст. 338 ЦПК України, і підстав для їх скасування не
вбачається.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства
“Райфайзен Банк Аваль” відхилити.

Рішення Марківського районного суду
Луганської області від 18 грудня 2007 року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 22 квітня 2008 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                 Л.І.
Григор'єва

Судді:
В.І. Гуменюк

Т.Є. Жайворонок

В.Й. Косенко

М.П. Пшонка