У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

26 листопада 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Балюка М.І., Барсукової В.М.,

Данчука В.Г., Косенка В.Й.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
державного підприємства Міністерства оборони України “Південь” (далі
- ДП МО України “Південь”) про зобов'язання передати новостворене
нерухоме майно та визнання права власності, за касаційною скаргою ДП
МО України “Південь” на рішення Овідіопольського районного суду
Одеської області від 22 грудня 2006 року та ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 17 вересня
2007 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом,
в якому просила зобов'язати ДП МО України “Південь” передати їй новостворене
нерухоме майно у вигляді складсько-торгівельного приміщення та визнати за нею
право власності на нього. В обгрунтування своїх вимог позивачка посилалася на
те, що 2 березня 2004 року між ОСОБА_2 і ДП МОУ “Південь” було укладено
інвестиційний договір № 8 на будівництво складсько-торговельного приміщення,
відповідно до якого він зобов'язався надати фінансові ресурси в розмірі 60 000
гривень, а відповідач за ці кошти провести будівництво складсько-торговельного
приміщення в місці, зазначеному на плані під № 2-25 на земельній ділянці
АДРЕСА_1, і передати це приміщення в його користування.

Відповідно до квитанції ДП МОУ “Південь” № 435 від 1
березня 2004 року ОСОБА_2 було сплачено 60 000 гривень, що підтверджує
виконання ним умов договору.

12 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 була укладена
угода про переуступку права вимоги під № 256 на додаток до вказаного
інвестиційного договору.

12 жовтня 2006 року між нею та ДП МОУ “Південь” було
укладено інвестиційний договір № 8 на будівництво складсько-торговельного
приміщення, відповідно до якого вона зобов'язалася надати фінансові ресурси в
розмірі 80 000 гривень, а відповідач за ці кошти провести будівництво
складсько-торговельного приміщення в місці, зазначеному на плані під № 2-25 на
земельній ділянці АДРЕСА_1, і передати його в її користування не пізніше
7 листопада 2006 року.

Відповідно до квитанції ДП МОУ “Південь” № 5641 від 21
листопада 2006 року ОСОБА_1 було сплачено 20 000 гривень, що підтверджує
виконання нею умов договору, однак відповідач відмовився передати їй у
власність указане приміщення.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області
від                   22 грудня 2006
року, залишеним без зміни ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2007 року, позов
задоволено. Постановлено зобов'язати посадових осіб ДП МО України “Південь”
передати ОСОБА_1 складсько-торгівельне приміщення площею 80,3 кв.м у місці, яке
зазначене на плані під № С5-5, на земельній ділянці АДРЕСА_1. Визнано за
ОСОБА_1 право власності згідно з договором інвестування на вказане приміщення.

ДП МО України “Південь” звернулося до Верховного Суду
України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені судові рішення
й направити справу на новий розгляд у суд першої інстанції, посилаючись на
порушення судами норм процесуального права та неправильного застосування норм
матеріального права.

Крім того, від Авангардівської селищної ради
Овідіопольського району Одеської області надійшла заява про приєднання до
касаційної скарги ДП МО України “Південь”, в якій заявник просить скасувати
ухвалені судові рішення й направити справу на новий розгляд у суд першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення
повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги,
місцевий суд, із рішенням якого погодилася апеляційна інстанція, дійшов
висновку про невиконання відповідачем умов інвестиційної угоди, оскільки
будівництво приміщень завершено та відповідає будівельним, протипожежним,
санітарним нормам і правилам, а тому згідно з договором повинно бути передане у
власність позивачки.

Проте з такими висновками
погодитися не можна, оскільки їх зроблено без повного з'ясування всіх обставин,
без перевірки їх доказами, у тому числі й наявними у справі.

Відповідно до  ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме
майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної реєстрації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004
року                № 1243 затверджено
Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, яким
визначено основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва. Згідно
із цим Порядком для пред'явлення закінченого
будівництвом об'єкта державній приймальній комісії передує утворення
робочої комісії, яка тільки визначає готовність закінченого будівництвом
об'єкта для пред'явлення державній приймальній комісії. Строк прийняття в
експлуатацію  закінченого  будівництвом об'єкта  державною
приймальною  комісією  установлюється  органом виконавчої влади чи органом місцевого
самоврядування,  що  утворив комісію, і не повинен перевищувати 30
днів. За  результатами роботи державної
приймальної комісії складається акт про
прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта, форма якого затверджується
Міністерством регіонального розвитку та будівництва. Акт державної
приймальної  комісії  підлягає
затвердженню у 15-денний строк
органом  виконавчої  влади
чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та реєструється
в інспекції державного  архітектурно-будівельного
контролю,  яка видала дозвіл на виконання
будівельних робіт.

Зробивши передчасний висновок про завершення будівництва
приміщень, суд не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутній акт  державної
приймальної  комісії про прийняття
в  експлуатацію  приміщень, а також те, що державна комісія
Овідіопольською районною державною адміністрацією не створювалась, підприємство
з вимогами про прийняття складів до експлуатації до органів влади не
зверталось.

За таких обставин судові рішення як постановлені з
порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу державного підприємства Міністерства
оборони України “Південь” задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області
від                   22 грудня 2006 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської
області від 17 вересня 2007 року скасувати, а справу направити на новий судовий
розгляд у суд першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.В. Гнатенко

Судді:

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко