Справа
№ 2- 5/2008 року
Р І Ш Е Н Н Я

ІМ”ЯМ   УКРАЇНИ

17
січня  2008 року             Ічнянський районний суд  Чернігівської області

в складі:

головуючого судді Негоди А.М.

при
секретарі Бульби С.М.

розглянувши  у відкритому
судовому засіданні  в м. Ічня  цивільну
справу  за  позовом

ОСОБА_1до Військової частини А-1479
про виселення з житлового приміщення з наданням іншого рівноцінного житла,

В С Т А
Н О В И В :

ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до
в/ч А-1479 про виселення з житлового приміщення з наданням іншого рівноцінного
житла в м. Чернігові вказуючи на те, що проходячи військову службу у відповідача
був забезпечений 3-х кімнатною квартирою за адресою АДРЕСА_1, але на даний час
проживати в даній квартирі потенційно небезпечно, він просив відповідача
відселити його в інше місце, але це не дало результатів. Тому просить в
судовому порядку зобов'язати відповідача виселити його із займаної квартири з
наданням іншого рівноцінного житла в м. Чернігові.

Представник відповідача позовні вимоги
не визнав у повному обсязі мотивуючи тим, що вони не заперечують проти
добровільного виселення позивача з квартири, але примусово виселяти його не
будуть, оскільки надання іншого жилого приміщення не входить в компетенцію
військової частини.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають
виходячи із  слідуючого.

Згідно ст.1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Як вказано в ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України, суди
розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених,
невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із
цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших
правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами
іншого судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що
під час проходження позивачем військової служби у в/ч А-1479 він був забезпечений
житлом - йому надана 3-х кімнатна квартира в АДРЕСА_1 що підтверджується
ксерокопією талону до ордеру № 23 від 24 травня 1994 року ( а.с.70). Під час
проживання в даній квартирі, з дозволу командування в/ч А-1479 позивач разом із
своєю сім'єю переселився в АДРЕСА_1 де був і прописаний і яку на даний час
займає, що підтверджується  ксерокопією
рапорту (а.с.59), копіями форми «А» про реєстрацію і копією його паспорту
(а.с.71-73).

У ст. 109 ЖК України вказано, що
виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться добровільно або
в судовому порядку.

В ч.3 ст. 110 ЖК вказано, що офіцерів,
прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил
СРСР і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у
відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, може бути
виселено із займаних ними житлових приміщень у військових містечках з наданням
іншого благоустроєного жилого
приміщення.

Із аналізу ст.ст. 109 і 110
ЖК УРСР вбачається, що ініціатором виселення громадян із жилого приміщення
можуть бути тільки власник або балансоутримувач житла. Крім того, із ст.110 ЖК
УРСР вбачається, що військовослужбовці і члени їх сімей, які втратили зв'язки з
військовою частиною, можуть бути виселені, але не підлягають обов'язковому
виселенню із займаного ними житла з наданням їм іншого жилого приміщення.

Представник в/ч А-1479  в судовому засіданні заявив, що вони не
бажають примусово виселяти позивача і членів його сім'ї , які прописані у
спірному жилому приміщенні, але не заперечують проти добровільного виселення
позивача із займаного жилого приміщення.

Таким чином, в судовому засіданні з
достовірністю встановлено, що його права на проживання у займаному ним житлі
нічим не порушені, відсутній сам предмет спору, із займаного ним житла ні
власник, ні балансоутримувач житла його не виселяє, тому позовні вимоги
позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.  10, 60, 212, 213, 215  ЦПК України, ст.ст.  109, 110
ЖК України , суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1до
Військової частини А-1479 про виселення з житлового приміщення з наданням
іншого рівноцінного житла в м. Чернігові відмовити.

На рішення на протязі  20 днів з дня подання заяви  про апеляційне оскарження рішення суду, яка
подається на протязі 10 днів  з дня
проголошення рішення суду, може бути подана апеляційна скарга  в Чернігівський апеляційний суд.

СУДДЯ:
А.М.Негода