У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 січня
2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Вільнянської районної державної адміністрації
Запорізької області, треті особи - приватне підприємство “Агрофірма “Родіна”,
Новогупалівська сільська рада Вільнянського району, про визнання права на
земельну  частку (пай), виділення її в
натурі з оформленням державного акту на право власності на цю земельну ділянку,
за касаційною скаргою Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької
області на рішення Вільнянського районного суду від 21 лютого 2007 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

у липні  2003 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до Вільнянської районної державної адміністрації, треті особи
- приватне підприємство “Агрофірма “Родіна”, Новогупалівська сільська рада
Вільнянського району, про визнання права на земельну частку (пай) з видачею
державного акту на право власності на землю та виділення земельної ділянки в
натурі. Позивачка зазначала, що 29 лютого 1995 року її було прийнято в члени
КСП “Родіна”, яке 31 березня 1994 року одержало державний акт на право
колективної власності на землю. 12 січня 2000 року загальні збори КСП “Родіна”
прийняли рішення про складання нового, уточненого списку членів КСП, який
долучається до державного акту на право колективної власності на землю, і про
включення в нього осіб, прийнятих в члени КСП після отримання ним державного
акта на право колективної власності на землю, в тому числі і її. Однак,
Вільнянською районною державною адміністрацією їй відмовлено у видачі
державного акта на землю з підстав відсутності в неї права на земельний пай.
Вважаючи таку відмову незаконною, позивачка просила про задоволення позову.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Вільнянського районного суду від 21 лютого 2007 року
позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) в розмірі
6,98 умовних кадастрових гектарів та зобов'язано Вільнянську районну державну
адміністрацію провести документальне оформлення права позивачки на земельну
частку (пай) і виділення її в натурі із земель запасу Новогупалівської
сільської ради.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2007 року
зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В касаційній скарзі Вільнянська районна державна адміністрація просить
скасувати вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій,
посилаючись на їх необґрунтованість та порушення судами норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши
матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний
суд, виходив з того, що відповідно до ч. 2 п. 2 та п. 7 Указу Президента України
“Про порядок паювання земель, переданих у колективну
власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям” від 8 серпня 1995
року № 720/95 право на земельну частку (пай) мають не тільки ті громадяни, які
були на момент видачі державного акту на право колективної власності землю
членами КСП, а і ті, яких було прийнято до КСП після видачі акту, якщо загальні
збори КСП прийняли таке рішення, а позивач на час прийняття вказаного Указу вже
була членом КСП і загальні збори КСП “Родіна” прийняли рішення про включення її
до списку осіб - членів КСП, долученого до державного акта на право колективної
власності на землю.

Однак, з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених позивачем вимог, який розпоряджається своїми правами щодо предмета
спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, позивачка просила визнати за нею право на земельний
пай в складі земель колективного сільськогосподарського підприємства “Родіна” з
тих підстав, що, хоча і не була його членом на момент їх розпаювання, в
подальшому була прийнята в члени цього КСП і його вищий орган управління визнав
за нею право на земельний пай з видачею відповідного сертифіката. При цьому
позивачка посилалася на п. 7 Указу Президента України “Про порядок паювання
земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і
організаціям” від 8 серпня 1995року.

Перелік осіб, які мають право на земельний пай із земель колективного
сільськогосподарського підприємства, міститься в п. 2 Указу Президента “Про
порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським
підприємствами і організаціям” від 8 серпня 1995 року.

Пункт 7 зазначеного Указу, на який в обґрунтування своїх вимог посилалася
позивачка, встановлює порядок використання земель резервного фонду та
передбачає, серед іншого, можливість надання за його рахунок земельних ділянок
особам, прийнятим у члени сільськогосподарського підприємства після розпаювання
його земель.

За таких обставин суду слід було уточнити позовні вимоги та з'ясувати чи
домагається позивачка права на земельний пай із земель КСП, які розпайовані, чи
передачі їй у власність земельної ділянки із резервного фонду, а якщо так, то
чи залишилися невикористаними землі резервного фонду та чи є можливість надання
земельної ділянки із цього фонду позивачці.

Не уточнивши позовних вимог, суд не з'ясував правовідносин, які виникли між
сторонами, та передчасно ухвалив рішення. яке залишатися в силі не може.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на
новий розгляд. Оскільки зазначене порушення було допущено судом першої інстанції
і не було усунено апеляційним судом, справу слід передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

касаційну  скаргу Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької
області задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду від 21 лютого 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2007 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Л. Сенін

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І.
Охрімчук

Я.М. Романюк