УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

29 жовтня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,

Лященко  Н.П.,

Мазурка В.А.,

Перепічая В.С.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до компанії
“Тематранс Польща” про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Рівненської області
від 9 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2006 року ОСОБА_1 пред'явила в суді позов до
компанії “Тематранс Польща” про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Зазначала, що 16 вересня 2004 року близько 20 години на
345 км + 046 м автошляху Київ - Ковель водій Садло Богуслав, керуючи вантажним
автомобілем «Івеко», номерний знак НОМЕР_1, який належить компанії “Тематранс
Польща”, здійснив наїзд на гужову повозку, якою керував              ОСОБА_2

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) її
сину -ОСОБА_3, пасажиру гужової повозки, були заподіяні тяжкі тілесні
ушкодження, від яких останній помер 29 вересня 2004 року.

За фактом ДТП органом дізнання 26 вересня 2004 року було відмовлено в
порушенні кримінальної справи у зв'язку з відсутністю в діях водія автомобіля
складу злочину.

4 листопада 2004 року прокуратурою району вказану постанову скасовано й
порушено кримінальну справу за фактом ДТП за ознаками злочину, передбаченого ч.
2 ст. 286 КК України.

У даний час справа перебуває в провадженні слідчого відділення
Володимирецького РВ УМВС України в Рівненській області.

Вона зверталася до компанії “Тематранс Польща” з проханням відшкодувати їй
як матері  померлого внаслідок ДТП
ОСОБА_3, матеріальну та моральну шкоду, однак відповідач не визнав свого
обов'язку щодо відшкодування такої шкоди.

Для встановлення об'єктивних обставин ДТП органи досудового слідства
зверталися до відповідача з проханням забезпечити присутність водія автомобіля
Садло Богуслава для проведення певних слідчих дій, проте ця вимога
правоохоронних органів безпідставно знехтувана.

Посилаючись на викладене, позивачка просила стягнути з відповідача 6 658
грн. 83 коп. матеріальної шкоди, 88 604 грн. 70 коп. моральної шкоди, 4 763
грн. 17 коп. витрат на юридичну допомогу та судові витрати.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської
області від              13 липня 2006
року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто на її користь із відповідача 5
497 грн. матеріальної шкоди, 50 тис. грн. моральної шкоди, 1 тис. грн. витрат
на юридичну допомогу, 555 грн. судового збору та           1 грн. 50 коп. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 9
листопада                 2006 року
рішення районного суду скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову
ОСОБА_1відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та стосуватися, зокрема, питань: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Апеляційний суд усупереч вимогам ст. ст. 213, 214, 303, 309,
316 ЦПК України не забезпечив з'ясування наведених доводів апеляційної скарги
та, обмежившись лише формальним посиланням на недоведеність позовних вимог,
ухвалив рішення про відмову в позові, поклавши в основу рішення постанову
Володимирецького РВ УМВС України в Рівненській області від 15 листопада 2004
року, якою зупинено досудове слідство на підставі п. 3 ст. 206 КПК України у
зв'язку з невстановленням особи, яка вчинила злочин.

Однак постанова органів досудового слідства є одним із доказів, який оцінюється
судом за правилами ст. 212 ЦПК України.

Рішення апеляційного суду постановлено з грубим порушенням вимог закону.
Воно за змістом узагалі не відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України та
роз'ясненням, що містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від
29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення».

З урахуванням наведеного ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не
можна визнати законним і обґрунтованим, тому воно як постановлене з порушенням
норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного
вирішення справи, відповідно до вимог п. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню.

Не може залишитись у силі й рішення суду першої інстанції.

Суд, задовольняючи позовні вимоги та стягуючи шкоду з компанії “Тематранс Польща” у зазначеному
розмірі, керувався ст. 1172 ЦК України, відповідно до якої юридична або фізична
особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових
обов'язків.

При цьому суд не врахував, що в цьому разі
для покладення на юридичну особу відповідальності необхідна наявність як загальних
умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок
між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду), так і певних спеціальних
умов (зокрема, перебування завдавача шкоди в трудових відносинах з юридичною особою,
завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових обов'язків).

На порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України
суд у рішенні не зазначив: у чому конкретно полягає вина водія Садло Богуслава,
який керував вантажним автомобілем «Івеко», що належить компанії “Тематранс Польща”,
скоєнні ДТП; які його конкретні дії як учасника дорожнього руху не узгоджуються
з Правилами дорожнього руху, так як він повинен був діяти в даній пригоді; а також
так і не навів будь - яких доводів на підтвердження наявності вищезазначених спеціальних
умов, необхідних для покладення відповідальності на відповідача.

Механізм скоєння ДТП судом узагалі не досліджувалися,
доводи сторін усупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не перевірялись, фактичні обставини
ДТП установлені не були.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача
посилався на винні дії водія гужового транспорту ОСОБА_2, які стали причиною
зіткнення транспортних засобів, у унаслідок чого дістав тілесних ушкоджень               ОСОБА_3, та на підтвердження
своїх доводів неодноразово заявляв клопотання про залучення його до участі у
справі та про проведення автотехнічної експертизи, однак суд усупереч вимогам
ст. ст.  10,11 60,               212 ЦПК України без достатніх
підстав залишив їх без задоволення, позбавивши тим самим відповідача можливості
довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень
(а.с. 51,53,54,58).

Між тим, з'ясування питання щодо правомірності дій обох
водіїв у момент ДТП має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Установивши, що шкода завдана внаслідок взаємодії двох
джерел підвищеної небезпеки, суд при вирішенні спору повинен керуватися ст.
1188 ЦК України.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської
області від                13 липня 2006
року та рішення апеляційного суду Рівненської області від              9 листопада 2006 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок

В.А. Мазурок

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай