Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
Берднік І.С.,                                    Лященко
Н.П., Костенка А.В.,                              Пшонки М.П., -
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Київської міської ради про визнання
землекористувачем, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа -
Київська міська рада, про визнання угоди недійсною, приведення земельної
ділянки в первісний стан, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 6 квітня 2007 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 27 липня 2007 року,
У серпні 2006 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом про  визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування земельною ділянкою загальною площею 400,19 кв.м, яка знаходиться
АДРЕСА_1, визнання її землекористувачем цієї ділянки та зобов'язання Київської
міської ради внести відповідні зміни в технічний звіт по встановленню зовнішніх
меж землекористування земельної ділянки                         № 85:048:002.
Позивачка посилалася на те, що 10 жовтня 2001 року між нею та відповідачем
була укладена угода, відповідно до якої останній як власник 68/100 частин
будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1, передав їй у безстрокове користування
земельну ділянку площею 400 кв.м, що прилягає до будинку № 77 по вул. М.
Юнкерова в м. Києві, а вона виділила йому будівельні
матеріали на суму 27 тис. грн. Нею виконані свої договірні зобов'язання, а саме
наприкінці жовтня 2001 року передала йому будівельні матеріали на
обумовлену вартість. У 2006 році відповідач усупереч укладеній  10 жовтня 2001 року угоді почав оспорювати її
право позивачки на постійне користування спірною земельною ділянкою.
Звернення позивачки до Київської міської ради із заявою про визнання за нею
права користування спірною земельною ділянкою залишено без розгляду, усно
повідомлено їй про те, що визнання за нею права користування спірною земельною
ділянкою можливе за добровільною відмовою у формі заяви ОСОБА_2 і відповідним
рішенням Київської міської ради.

У вересні 2006 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою
про визнання недійсною угоди від 10 жовтня 2001 року та повернення сторін у
первісний стан, посилаючись на те, що він не є землекористувачем спірної
земельної ділянки. За земельним кадастром землекористувачем спірної земельної
ділянки значиться ОСОБА_3, яка померла в лютому 1998 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2007 року,
позов ОСОБА_1 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 та закрити провадження у справі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та процесуального права.

У решті судові рішення не оскаржуються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 є користувачем спірної земельної
ділянки внаслідок добровільної відмови від користування цією земельною ділянкою
попереднього користувача - ОСОБА_2, з                  1 січня 2005 року вона
додатково сплачує податок за цю земельну ділянку.

Однак суди в порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 309 ЦК України не з'ясували характер спірних правовідносин і
до них не застосували закон, який підлягав застосуванню, а також неповно
дослідили наявні у справі докази.

Так, суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору помилково
застосували до спірних правовідносин норми Земельного кодексу України 2001 року
в той час як спірний договір між сторонами був укладений 10 жовтня 2001 року,
тому підлягав застосуванню Земельний кодекс України 1991 року.

Частиною 5 ст. 7 Земельного
кодексу України 1991 року визначене вичерпне коло осіб, які мають право
набувати земельні ділянки на праві постійного користування. Відповідно до цієї
статті право постійного користування земельною ділянкою із земель, що
перебувають у державній власності, набувають
громадяни України для ведення селянського (фермерського) господарства,
особистого підсобного господарства.

Згідно зі
ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України 1991 року право власності на землю або
право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)  і одержання документа, що посвідчує це право.  Приступати до використання земельної ділянки,
в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості)
і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею,
забороняється, а право власності  або право
постійного користування землею посвідчується державними актами,  які видаються і реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними   Радами народних депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 29 Земельного кодексу
України 1991 року право користування земельною ділянкою припиняється у разі  добровільної відмови від земельної
ділянки на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів

Суди не з'ясували дотримання підстав і порядку припинення
та набуття сторонами права користування відповідно до зазначених норм, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338
ЦПК України є підставою для скасування судових рішень і передачі справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2007 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2007 року в частині позовних
вимог ОСОБА_1 скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

М.П.
Пшонка