УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 жовтня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,

Лященко  Н.П.,

Перепічая В.С.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення її разом із
неповнолітніми дітьми без надання іншого жилого приміщення за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного  суду Волинської області від 10 січня 2008
року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 19 березня 2008 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2007 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до
ОСОБА_2 про виселення її разом із неповнолітніми дітьми без надання іншого
жилого приміщення.

Зазначав, що йому на праві приватної власності належить
квартираАДРЕСА_1 що підтверджується договором дарування від 27 березня 2002
року.

У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають його
колишня дружина - ОСОБА_2., їхня неповнолітня дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, та позашлюбний неповнолітній син відповідачки - ОСОБА_3,            ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

Посилаючись на те, що він має намір продати зазначену
квартиру, позивач просив виселити ОСОБА_2. разом із двома дітьми з квартири без
надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного  суду
Волинської області від            10
січня 2008 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 19 березня 2008 року, позов ОСОБА_1. задоволено: виселено             ОСОБА_2. разом
із неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1. 16 грн. судових витрат.

У касаційній скарзі відповідачка просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити
нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1., суд першої інстанції виходив із
того, що відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження
своїм майном.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального
права.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2. та ОСОБА_1
перебували в зареєстрованому шлюбі, який 30 травня 2000 року розірвано, що
підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № 021450.

Відповідно до договору дарування від 27 березня 2002 року
ОСОБА_2. подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Згідно з довідкою ТОВ «М.Ж.К» від 25 вересня 2007 року в
зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_2. та її неповнолітні діти: дочка,
ОСОБА_4, та син, ОСОБА_3 (а.с. 26).

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням
нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано
житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з
підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2. посилалася на те, що спірна квартира
належала їй на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу
від 11 грудня 2001 року. Після того, як вона подарувала квартиру своєму
колишньому чоловіку відповідно до договору дарування від  27 березня 2007 року, вона з донькою є
колишніми членами власника квартири ОСОБА_1. і мають право користуватися жилим
приміщенням нарівні з власником.

Проте всупереч вимогам ст. ст. 212 - 214 ЦПК України суд
належним чином доводів відповідачки не перевірив та не з'ясував, коли й на якій
підставі вселена відповідачка з дітьми в спірну квартиру, з якого часу
зареєстрована в ній, хоча зазначені обставини мають суттєве значення для
правильного вирішення спору.

Зазначені порушення закону залишилися поза
увагою апеляційного суду.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного  суду
Волинської області від  10 січня 2008
року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 19 березня 2008 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай

М.П. Пшонка