Справа №22Ц- 4226/2007                                                       Головуючий у І інстанції Лисенка В.В.
Категорія 44                                                                    Доповідач у 2 інстанції Данілов О.М.
УХВАЛА

Іменем України

31 січня 2008 року                                                                                        м. Київ

Колегія судців судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судці :    Юровської Г.В.

судців                             Суханової Є.М., Данілова О.М.

при секретарі                   Сторожук І.П.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 15 листопада 2007 року по
справі за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: ОСОБА_3 про визнання договору дарування будинку недійсним, визнання права власності на 1/2 частину будинку, поділ
будинку в натурі та визначення порядку
користування присадибною земельною ділянкою та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні житлом та стягнення моральної шкоди;

встановила:

В липні 2007 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування будинку недійсним, визнання
права власності на 1/2 частину будинку, поділ будинку в натурі та
визначення порядку користування присадибною земельною ділянкою та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та стягнення
моральної шкоди.

27.08.2007 року до суду надійшла уточнена позовна заява про усунення перешкод користування житловим приміщенням, вселення та
стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивач, мотивує тим, що
з 1990 року по травень 2006 року він знаходився у цивільному шлюбі з ОСОБА_2,
тобто знаходились у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне
господарство, але без реєстрації шлюбу в органах РАЦС. 05.03.1991 року за спільні кошти вони придбали будинок, розташований
в АДРЕСА_1, на що позивач дав відповідачці 10
000 доларів США. Договір купівлі-продажу та право
власності відповідачка оформила на себе. Проте, вона обіцяла, що згодом переоформить частину будинку на ОСОБА_1 та 04.08.1994
року подарувала йому 8/25 частин будинку. При
посвідченні нотаріусом договору дарування відповідачка засвідчила, що не знаходиться у шлюбі та будинок купила за
свої власні кошти, в чому розписалась у
договорі. ОСОБА_1 також вважав, що ОСОБА_2 розлучена тому, що бачив рішення суду про розірвання її шлюбу з ОСОБА_4 та бачив її
паспорт, де її прізвище було не ОСОБА_4, а ОСОБА_2.

За час спільного подружнього проживання ОСОБА_1 за свої кошти прибудував до
будинку другий поверх, приміщення крамниці, яка в технічному паспорті

2

зазначена, як
«Кулінарія», побудував кам»яну огорожу, замощення подвір'я. Частину робіт він виконав самостійно, а частину робіт виконували
найняті ним люди.

Не всі квитанції збереглися, але частина квитанцій збереглась, які свідчать
що він витратив на будівництво близько 5000 грн. Поскільки будинок належить
ОСОБА_2 під час їх спільного подружнього
проживання та за спільні кошти та завдяки ОСОБА_1 він суттєво збільшився у
своїй вартості, вважає, що має право, щоб будинок був визнаний спільною
сумісною власністю та підлягає розподілу на рівні частини, як між
подружжям.

Після того, як ОСОБА_1 в основному закінчив будівельні роботи в
домоволодінні, відповідачка ОСОБА_2 розірвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила своє призвище з Вознесенської на ОСОБА_4. В жовтні 2006
року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до Деснянського
районного суду м. Києва про поділ спільного нажитого майна та визнання договору дарування ОСОБА_1 у 1994 року 8/25 частин
будинку недійсним. Оскільки письмової згоди
на даруванняОСОБА_4 не давав, суд повністю позов задовольнив та визнав право
власності на будинок у АДРЕСА_1за ОСОБА_2, а трикімнатну
квартируОСОБА_4 його власністю.

Договір дарування ОСОБА_1 8/25
частин будинку також було визнано недійсним.

За час
розгляду справи ОСОБА_2 подарувала спірний будинок своїй дочці ОСОБА_3 З часом відповідачки почали створювати для проживання
позивача неможливі умови, намагаючись щоб він виселився
з спірного будинку, що він не може зробити, так як є людиною похилого віку, не працює, коштів на придбання іншого житла не
має, тому просив також суд стягнути з
відповідачок на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15 листопада 2007
року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з висновками, наведеними
в рішенні суду, апелянт звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та справу направити на новий
судовий розгляд.

Колегія
суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що
вона обгрунтована та підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Рішення суду
підлягає скасування, у зв»язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального
права, а саме:

14.10.2007
року судом було відмовлено в прийнятті уточненої позовної заяви, якою позивач збільшив свої позовні вимоги, а також розширив
коло відповідачів, тому що в позовній заяві не було враховано той факт, що
позов зачіпає майнові інтереси ще однієї особи -ОСОБА_4 Однак суд, в
протокольній формі, без належної аргументації не прийняв до уваги уточнення позовних вимог здійснених представником позивача
в усному режимі у судовому засіданні, що є порушенням
процесуальних норм.

Згідно з вимогами ст. 130 ЦПК України. 6 п.п. 1 під час попереднього судового
розгляду, якщо спір не врегульовано у порядку,
визначеному частиною третьої цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову. У зв»язку з тим, що
позивач мав право звернутись з уточненими позовними вимогами, суд повинен був
їх прийняти до розгляду, незважаючи на те, що
позивач зробив це не під час попереднього судового засідання, а пізніше, бо чинне діюче законодавство не позбавляє сторону
уточнити свої позовні вимога й після попереднього розгляду справи.

3

Крім цього,
суд не звернув уваги на те, що вирішуючи питання про право власності на спірний будинок, він не залучив до розгляду справи
колишнього чоловіка відповідачки -ОСОБА_4, якій отримав частину
спірного будинку, в той час, коли на цю частину претендував позивач та право власності на 8/25 частини було закріплено за
позивачем на підставі договору дарування між
позивачем та відповідачкою на підставі договору дарування від
1994 року.

На підставі
вимог ст. 311 ЦПК України рішення суд підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, якщо: суд вирішив
питання про права та обов»язки осіб, які не брали участь у справі.

Колегія судців
встановила, що договір дарування від 4.08.1994 року на протязі майже 11 років не оскаржувався, був укладений між ОСОБА_2
таОСОБА_1, а не між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, крім того, визнаючи право власності на
частину спірного будинку, суд повинен був
звернути увагу на невизначеність частини зазначеного будинку, а саме встановити
правовий статус другого поверху будинку, який за технічним паспортом зазначений як «Кулінарія», що суперечить
вимогам та доказам наданих сторонами, про те, що спірний будинок - є житловим.

Також суд
повинен був надати правову оцінку технічному паспорту, що знаходиться в матеріалах справи (а.с. 10-15) де зазначено, що ОСОБА_1 є
власником 8/25 частини спірного будинку станом на
14.11.2000 року без посилання на наявність договору дарування від
1994 року.

В даному
випадку, колегія суддів не може прийняти до уваги рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2007 року (а.с.
18-20) бо цим рішенням суду визнано недійсним договір дарування
8/25 частин АДРЕСА_1, укладений 4.08.1994 року між
ОСОБА_2- ОСОБА_2 таОСОБА_1, посвідчений Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-2782,
недійсним.

Як вбачається
з договору дарування (а.с. 16-17), то він був укладений між ОСОБА_2 таОСОБА_1, відповідачка ніколи не носила подвійного
прізвища, та взагалі судом не було з»ясовано, чи є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією особою та коли та на підставі чого, цією
особою було змінено одне прізвище на інше та чи стосується
зазначений договір сторін по справі. Сумніви колегії суддів, щодо того хто є власником спірного будинку підтверджуються
технічної характеристикою будинку ( а.с. 21-22), яка видана на ім.»я ОСОБА_2, а
не на ОСОБА_2

Суд першої
інстанції повинен був дати також правову оцінку довідці про право на реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 28), з
якого вбачається, що в той час як в суді першої інстанції розглядалась справа
про право власності на спірний будинок, він вже був подарованій іншій особі-
ОСОБА_3 -27.03.2007 року та зареєстрований на ім.»я останньої
28.03.2007 року, коли 13.07.2007 року позивач звернувся до суду з клопотання про накладання арешту на спірний будинок,
суд, ухвалою від 14 липня 2007 року відмовив йому в забезпеченні клопотання, з
посиланням на те, що позивач не надав доказів про намір
ОСОБА_2 розпоряджатись майном.

Суд повинен був надати також правову оцінку рішенню Боярської міської ради
№ 117/4 від 17.10.2006 року (а.с. 58), яким ОСОБА_1 було надано дозвіл на
приєднання до складу будинковолодіння самочинно
побудованого господарського приміщення розмірами 3.70x8.00, обладнання
мансардного поверху житлового будинку з облаштуванням приміщень та інше.

4

В матеріалах
справи (а.с. 154) знаходиться копія будинкової книги на спірний будинок, де зазначено, що ОСОБА_1 з 1997 року є домовласником 8/25
частини будинку за договором дарування № 3889 від
23.09.1997року. У зв»язку з тим, що в матеріалах справи відсутній зазначений
договір дарування, а існує тільки договір від 1994 року, суд повинен був
усунути зазначене протиріччя.

Крім того, колегія суддів,
встановила, що ОСОБА_2 07.11.2007 року (а.с.192) звернулась до Боярської міської Ради Києво-Святошинського району Київської
області з заявою про скасування рішення виконкому Боярської міської Ради №
117/4 від 17.10.2006 року, у зв»язку з тим, що в
матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували розгляд цієї заяви, яка має принципове значення для
розгляду даної справи по суті позовних вимог, суд повинен усунути
невизначеність цієї обставини та з»ясувати як розглянута заява
відповідача.

Колегія суддів
звертає свою увагу на ту обставину, що позивач, крім зазначених вище позовних заяв, просив суд визначити порядок конкретного
користування земельною ділянкою, але суд не зібрав належних
доказів, які б підтверджували або спростовували позовні вимоги позивача по даному питанню, в матеріалах справи відсутні
матеріали про розмір спірної земельної ділянки,
хто та в якому розмірі володіє, користується нею та розпоряджається, не була
проведена також експертиза, щодо можливого розподілу як будинку сторін так й
земельної ділянки, тобто, апеляційна інстанція встановила, що ці позовні вимоги взагалі не були розглянуті судом першої
інстанції, що є порушенням ч.1 п.5 ст. 311 ЦПК України, що є
підставою для передачі справи на новий розгляд та скасування
рішення суду.

За таких
обставин рішення Києво-Святошинського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2007 року не
може залишатися без змін, підлягає скасуванню
з направлянням на новий судовий розгляд, при якому суд повинен усунути
зазначені протиріччя та ухвалити рішення з урахуванням правовідносин сторін та
вимог чинного законодавства.

На підставі наведеного та керуючись: ст.ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2007 року скасувати та справу направити на новий розгляд до
того ж суду для розгляду в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена
протягом 2-х місяців до Верховного Суду України.