24 вересня 2008 року                                                                        м.
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
.,                           Барсукової В.М.,
розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
права власності на грошові вклади та стягнення суми,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2006 року ОСОБА_1 звернулася
із зазначеним позовом, посилаючись на те, що у 2000 році вона виїхала на роботу
до Італії, де працює по теперішній час. По
домовленості з братом ОСОБА_2 вона з 2002 року почала передавати йому зароблені нею в Італії кошти, з умовою,
що він ці кошти буде складати на рахунок у банку на своє ім'я, щоб мати змогу переукладати договори з банком, а також при необхідності мати змогу знімати
кошти. З лютого 2003 року  по березень
2005 року на рахунках по вкладах була накопичена сума у розмірі 75 650 грн. Вважає,
що брат та його дружина не могли зібрати таку суму грошей. Просила визнати за нею
право власності на грошові вклади на загальну суму 75 650 грн. та стягнути з відповідачів
на її користь зазначену суму.
Рішенням Луцького міськрайонного
суду від 30 травня 2007 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Волинської області від 1 серпня 2007 року рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 травня 2007 року скасовано та ухвалено  рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на грошові вклади ОСОБА_2, які знаходяться у
ВАТ “Кредобанк” по угодах
НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4,                         НОМЕР_5, НОМЕР_6,
НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11 та у ТОВ “Укрпромбанк” по
угодах  НОМЕР_12, НОМЕР_13 на загальну
суму 75 650 грн. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення  судом
норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд апеляційної
інстанції виходив з того, що оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
усний договір на розпорядження коштів, зароблених позивачкою, то ОСОБА_1 є
власницею спірних коштів.

Проте з такими висновками суду погодитися
не можливо.

Нормами Закону України “Про
власність” передбачено, що право власності набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із правочинів. Власник може вимагати усунення
будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Відповідно до частини 4 статті 203
ЦК України правочин має вчинятися у письмовій формі встановленій законом.

Недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність,
крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків (частина 1 статті 218 ЦК України).

Встановлено, що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 укладено усну угоду, за умовами якої ОСОБА_1 надає зароблені нею кошти
ОСОБА_2, а останній відкриває рахунки у банках та заключає угоди на відкриття
рахунків на своє ім'я, щоб мати можливість знімати відсотки та в разі
необхідності сам вклад.

Оскільки позивачкою ОСОБА_1 не
надано письмових доказів, які б містили відомості про укладення договору та
його умови, а суд не може обґрунтовувати своє рішення свідченнями свідків, то
судом апеляційної інстанції зроблено невірний висновок про задоволення позову в
частині визнання права власності за ОСОБА_1 на грошові кошти.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що позивачка не надала суду належних доказів,
які б підтвердили її право власності на грошові вклади.

Згідно зі статтею 339 ЦПК України
суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної
інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись
статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_3,
ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення
апеляційного суду Волинської області від 1 серпня 2007 року скасувати,
залишивши в силі рішення Луцького міськрайонного суду від 30 травня 2007 року.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В. Гнатенко

Судді:                                                                       М.І.
Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук