У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15
жовтня 2008 року

м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Барсукової В.М., Григор'вої Л.І.,  Данчука В.Г., Луспеника Д.Д.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом малого приватного підприємства «Лібєл» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя
особа - комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації»,
про розірвання договору купівлі-продажу нежилого приміщення, за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 жовтня
2007 року, додаткове рішення цього ж суду від 14 лютого 2008 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від 15 квітня 2008 року,

в
с  т  а
н  о  в
и  л  а :

У жовтні 2006 року ПМП «Лібєл» звернулося в суд зі вказаним вище позовом,
посилаючись на те, що 22 листопада 2003 року за договором купівлі-продажу
продало відповідачу нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_1, за 25540
грн., які відповідач зобов'язувався сплатити рівними частинами по 5508 грн.
щороку, починаючи з 1 січня 2004 року протягом п'яти років, але не пізніше 31
грудня 2008 року. Умови договору відповідачем не виконувались з дня укладення
спірного договору. У зв'язку з наведеним позивач просив розірвати вказаний
договір купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Справа розглядалася неодноразово. Останнім рішенням Ковпаківського
районного суду м. Суми від 12 жовтня 2007 року позов МПП «Лібєл» задоволено.
Суд розірвав договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладений 22
листопада 2003 р. між МПП «Лібєл» та ОСОБА_1, розташованого по АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням цього ж суду від 14 лютого 2008 року визнано за МПП
«Лібєл» право власності на вказане нежитлове приміщення та зобов'язано КП
«Сумське міське бюро технічної інвентаризації» переоформити право власності на
дане нежитлове приміщення на МПП «Лібєл».

Зазначені рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржені
представником ОСОБА_2 з посиланням на порушення судами норм ЦК України, СК
України, оскільки ОСОБА_1 придбав спірне нежитлове приміщення в період шлюбу з
ОСОБА_2, яка 8.10.2007 р. частково виконала умови договору.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 15 квітня 2008 року рішення
суду першої інстанції від 12 жовтня 2007 р. залишено без змін, а додаткове
рішення цього суду від 14 лютого 2008 року в частині зобов'язання БТІ провести
переоформлення права власності на нежитлове приміщення скасовано і провадження
у справі в цій частині закрито, в іншій частині додаткове рішення суду залишено
без змін.

У поданій касаційній скарзі з посиланням на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права ОСОБА_2 просить ухвалені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позову МПП «Лібєл».

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,
заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

У відповідності до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову МПП «Лібєл» про розірвання
договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, суд першої інстанції, з
висновками якого правомірно погодився й суд апеляційної інстанції, вірно
виходив із положень ст. 651 ЦК України про розірвання договору за вимогою
однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Судами
встановлено, що ОСОБА_1 умови договору про щомісячну оплату за придбане
нежитлове приміщення не здійснював, як і його дружина, а тому ОСОБА_1 порушив
умови договору, завдавши цим шкоди другій стороні договору, яка була позбавлена
того, на що розраховувала при укладенні договору. У відповідності до вимог
закону суд правомірно повернув продавцеві проданий товар.

Посилання касаційної скарги на те, що судом невірно застосовані правові
наслідки розірвання договору, оскільки згідно з частинами 4 і 5 ст. 653 ЦК
України потерпіла сторона не вправі вимагати повернення того, що було виконане
нею за зобов'язаннями, а вправі вимагати відшкодування збитків, безпідставні. У
даному разі ч. 4 ст. 653 ЦК України як правовий наслідок розірвання договору
застосовується до випадків розірвання договору за угодою сторін (ч. 1 ст. 651
цього Кодексу), а ч. 5 ст. 653 ЦК України застосовується спеціально до випадку,
передбаченого ч. 2 ст. 651 цього Кодексу (розірвання договору судом при істотному
порушенні його умов однією із сторін договору), на підставі якої й був
пред'явлений позов та ухвалено рішення. Законом передбачено додаткове право (а
не обов'язок) потерпілої сторони вимагати відшкодування збитків. При цьому, у
разі відмови покупця оплатити товар, що мало місце у даній справі, і якщо товар
(нежитлове приміщення) вже передано покупцеві на час розірвання договору, то в
даному випадку покупець повинен повернути зазначене майно, виходячи із засад
справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ст. 3 ЦК України) та ст.
1212 ЦК України, яка передбачає повернення товару як безпідставно набутого.

Помилкове застосування судами ст. 695 ЦК України, яка регулює особливості
договору про продаж товару в кредит, при вірному вирішенні спору по суті та
правильному встановленні фактичних обставин справи в силу ч. 2 ст. 337 ЦПК
України не може бути підставою для скасування правильного по суті та
справедливого рішення суду.

Разом
з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком апеляційного суду про
скасування додаткового рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання БТІ
переоформити право власності на нежитлове приміщення на МПП «Лібєл» із
закриттям провадження у справі. Суд виходив з того, що дана вимога МПП «Лібєл»
повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки БТІ є
суб'єктом владних повноважень.

Проте
апеляційний суд не звернув уваги, що заявлена вимога не є самостійною вимогою
позивача, а є правовим наслідком задоволення основної його вимоги про розірвання
договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з поверненням продавцеві
проданої речі. У даному випадку БТІ здійснює технічні дії на виконання рішення
суду.

У
зв'язку з наведеним додаткове рішення суду першої інстанції в цій частині слід
залишити без змін, як помилково скасоване апеляційним судом, виходячи з
положень ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 15 квітня 2008 року в частині
скасування додаткового рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14
лютого 2008 року скасувати, в іншій частині залишити без змін. Рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 12 жовтня 2007 року та додаткове рішення цього ж
суду від 14 лютого 2008 року залишити без змін

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.В. Гнатенко

Судді:

В.М. Барсукова  Л.І. Григор'єва   В.Г. Данчук

Д.Д. Луспеник