Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 січня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку
будинку, виділ її в натурі та вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням;
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
визнання договорів купівлі-продажу та дарування будинку недійсними; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договорів дійсними,
визнання права власності на будинок та визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Приморського районного суду м. Маріуполя від 15 червня 2007 року та рішення
апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2003 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до                 ОСОБА_2 про визнання за ним
права власності на &frac12; частку будинку за АДРЕСА_1 та вселення. В подальшому
позивач уточнив свої вимоги та додатково просив виділити йому в натурі &frac12; частку зазначеного будинку та подав позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також до
ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання частково
недійсними договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продала будинок ОСОБА_3,
та договору дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала зазначений
будинок ОСОБА_4 та її неповнолітнім дітям
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 У березні 2003 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування спірним
будинком. У січні 2007 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2
про визнання договорів купівлі-продажу та дарування будинку дійсними та
визнання права власності на будинок, а також визнання ОСОБА_1 таким, що втратив
право користування цим будинком.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 15 червня                 2007 року у позові ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано дійсними договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, та договір
дарування цього ж будинку, укладений між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4,
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з іншої. За ОСОБА_4 та її дітьми - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 визнано
право власності на зазначений будинок. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про визнання таким, що втратив право користування будинком відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2007 року
зазначене рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_4 у позові про
визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування будинком скасовано. Позов
ОСОБА_4 в цій частині задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування будинком. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та
ухвалити нове рішення про задоволення його вимог.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Переглядаючи в апеляційному порядку та скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_4 у позові про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про
задоволення зазначеної позовної вимоги, апеляційний суд виходив з наявності
підстав для апеляційного перегляду цієї частини рішення суду першої інстанції.

Однак до такого висновку апеляційний суд дійшов,
порушивши норми процесуального закону.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що
апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду
справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або
порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої
інстанції в частині вирішення вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим
приміщенням, апеляційний суд не врахував, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 та його клопотання (п. 7 ст. 295 ЦПК України) стосувалися
скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення в частині
вимоги про визнання за ним права власності на &frac12; частку спірного будинку,
виділення її в натурі та вселення, а також визнання частково недійсними
договорів купівлі-продажу та дарування будинку. Рішення в частині вирішення
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання таким, що
втратив право користування будинком, сторонами не оскаржувалося.

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд може вийти за межі доводів апеляційної скарги, але не вимог скарги. Зокрема, суд не може вийти за межі клопотання
особи, яка подала скаргу. Вийшовши за межі такого клопотання, суд вийшов за
межі вимог апеляційної скарги, чим порушив один з основних принципів цивільного
судочинства, закріплений у ст. 11 ЦПК України - принцип диспозитивності, який
полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи в межах вимог, заявлених
особами, які беруть участь у справі.

Апеляційний суд фактично ухвалив
рішення всупереч клопотанню та інтересам ОСОБА_1

За таких обставин в цій частині рішення апеляційного суду слід змінити,
виключивши з нього мотиви та висновок суду про скасування рішення суду першої
інстанції щодо вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, та ухвалення в цій частині нового рішення.

В решті рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального
права, а тому касаційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 336, ст. 337, ст. 341, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України,

в и р і ш и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 26 липня
2007 року змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:

“Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 15
червня 2007 року залишити без змін.”

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Л. Сенін

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І.
Охрімчук

Я.М. Романюк