Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ         справа № 2-48/08 р

17 липня 2008 року. Самарський
районний суд м. Дніпропетровська в складі:

Головуючого судді
Федоровської  О.П.

При секретарі  Сороці Л.Д.

За участю
представників  ОСОБА_8, ОСОБА_9

Прокурора  Кириліна  Ю.О.

Розглянувши у відкритому
судовому  засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську  цивільну справу за
позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Приватного нотаріуса ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання правочину
недійсним,

В
С Т А Н О В И В :

В січні 2007 року до Самарського
районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач   ОСОБА_1 з позовом до  ОСОБА_3 та ОСОБА_2, приватного нотаріуса
ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5

Свої вимоги позивач обгрунтувала
наступним.

В
провадженні судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться
цивільна справа за моїм позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 «Про визнання права
власності на 12 поліпшення домоволодіння та на відшкодування витрат».

В
процесі розгляду даної справи з'ясувалось, що право власності на оспорюванний
будинок, який належав ОСОБА_2 на підставі договору «дарування жилого будинку»
від 07.12.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4і зареєстрований
в МБТІ м. Дніпропетровська 04.06.2003 року НОМЕР_126.06.2006р. на підставі
Договору «про розірвання договору дарування домоволодіння» посвідченого, тим же
приватним нотаріусом ОСОБА_4, укладеного між відповідачами, перейшло знов до
батька відповідача №1 - ОСОБА_3..

Вона вважає, що  договір «про розірвання договору дарування
домоволодіння» від 26.06.2006 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
засвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4і зареєстрованого в реєстрі за №3035
незаконним і визнання судом його недійсним за наступних підстав:

Відповідно
до ч. 1 ст. 722 ЦК Украйни, право власності обдарованого на дарунок виникає з
моменту його прийняття.

Ст.
727 ЦК України передбачено підстави, на яких можливо розірвання договору
дарування на вимогу дарувальника, а саме:

Дарувальник має право вимагати
розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливого цінного
майна, якщо обдарований умисно вчинив злочин роти життя, здоров'я, власності
дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Дарувальник має право
вимагати розірвання договору дарування, якщо обдарований створює загрозу
безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику не майнову
цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо
внаслідок недбалого ставлення обдарованого до речі, що становить історичну,
наукову, культурну цінність, ця річ може бути знищення або істотно пошкоджена.

З тексту договору «про розірвання договору дарування домоволодіння»
вбачається, що відповідачі здійснили цей правочин добровільно, без встановлених
на то ст.727 ЦК України підстав.

Відповідно до ст.. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору
дарування застосовується позовна давність в один рік.

Договір
дарування жилого будинку був укладений 07.12.2000 року. Строк, за яким по
передбаченим законом підставам можна було розірвати договір дарування сплинув
08.12.2001 р.

Відповідно
до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким
чином, договір «про розірвання договору дарування домоволодіння» від 26.06.2006
р., укладений між відповідачами суперечить діючому законодавству України і є
незаконним.

Крім
того, відповідач ОСОБА_2 розірвав шлюб з моєю донькою ОСОБА_5 в квітні 2006 р.
За період їхнього сумісного життя, за моєю участю домоволодіння АДРЕСА_1
істотно збільшилося. Вважаю, що відповідачі навмисно уклали правочин щодо зміни
власника домоволодіння для того, щоб зробити неможливим визнання за мною та
моєю донькою ОСОБА_5 права власності на поліпшення домоволодіння.

.

Відповідно
до ст.. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК
України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно
до п. 2 ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Відповідно
до ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

01.07.08
р. Позивач уточнив свої позовні вимоги,
в яких  вказав що 25.06.2005 р.
між відповідачем ОСОБА_2 та КБ «Приватбанк» було укладено Договір Поруки №DN282-4, за яким
відповідач ОСОБА_2 надав поруку перед Приватбанком за виконання  ним
кредитних зобов'язань перед Приватбанком у розмірі 60 000 доларів США.

Відповідно
до ч. 2 Договору Поруки №DN282-4, відповідач ОСОБА_2 відповідає перед Приватбанком в тому ж розмірі
що і  вона.

За
невиконання своїх обов'язків перед Приватбанком, останній звернувся до Самарського
районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому просив стягнути солідарно
з  неї ОСОБА_1. та ОСОБА_2 заборгованість
в розмірі 55 868,33 доларів США. Рішення набрало законної сили. Заборгованість
до теперішнього часу взагалі не погашена.

Таким
чином вона  вважає, що ОСОБА_2 навмисно
уклав 26.06.2006 р. Договір «про розірвання договору дарування домоволодіння»
зі своїм батьком ОСОБА_3,щоб уникнути
звернення стягнення на належний йому АДРЕСА_1, відповідно до рішення
Самарського районного суду м. Дніпропетровськ по справі №2-107907.

Відповідно
до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Відповідно
до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено
що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін регулюються щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Вона просить суд ухвалити
рішення  яким визнати  право чин - договір  про розірвання  договору дарування  домоволодіння
від 26.06.2006 року  укладеного
між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений  приватним нотаріусом  ОСОБА_4 та зареєстрований  в реєстрі
за № 3035  недійсним і повернути
сторони в перше початкове становище.

В судовому засіданні позивач та  його представник підтримали вимоги в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_3, який діяв від
свого імені та по  довіреності від імені
свого сина  ОСОБА_2  вимоги позивача не визнав, суду пояснив, що  між ним та його сином було укладено  договір дарування  будинку
від 07.12.2000 року  за адресою
АДРЕСА_1. Земля  знаходиться в його
приватній власності, земля подарована не була.

Після укладення договору дарування
він продовжував на території домоволодіння та
в будинку проводити ремонтні роботи. На той час син перебував у шлюбі з
дочкою  позивачки.

21.04.2006 року шлюб між сином таОСОБА_5
було розірвано. ОСОБА_1та ОСОБА_5 вигнали сина з будинку.Користуватися будинком
він не міг, його в будинок не пускали.Не пускали в будинок і його.Син
запропонував забрати назад будинок, так як користуватися ним він не міг. На той
час  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були
зареєстровані в спірному будинку. Оскільки
будинок  йому залишила мати в
спадщину, він подарував сину, а син
відмовлявся від подарунку, вони дійшли згоди про розірвання договору
дарування.За період з 2000 року по 2006 рік в будинку ніяких великих змін
не  відбулося . Будинок в заставі не був,
технічні показники  домоволодіння не
змінилися, вони звернулись до нотаріальної контори з заявою про  розірвання договору дарування. Після  ретельної перевірки  нотаріус дійшла висновку,  про можливість розірвання договору дарування.
Передарувати  будинок вони не  виявили бажання , оскільки необхідно було
платити  великий судовий збір.. Отримавши
відповідні документи від нотаріуса , він зареєстрував будинок на своє ім.»я в
ДМБТІ. На даний час він являється власником спірного домоволодіння.

Що стосується уточнених позовних вимог
відносно  укладеного  кредитного договору ОСОБА_1. з КБ «
Приватбанк»,  де син ОСОБА_2 є  поручителем перед банком , то ці
правовідносини ніяким чином не   могли
вплинути на їх бажання про розірвання договору дарування.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_6  вимоги позивача не визнала  доповнила пояснення   відповідача ОСОБА_3 пояснивши, що  Позивач ОСОБА_1. є сторонньою особою для
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано до
розірвання договору дарування.Не може вона бути також заінтересованою особою.
Правовідносини, які виникли між  батьком
та сином, це волевиявлення двох близьких людей , які вирішили питання  права власності за взаємною згодою. Підстав
для  задоволення позовних вимог не
вбачається.

Відповідач  ОСОБА_4 звернулась до суду письмово, просила
розглянути справу в її відсутності .В письмових поясненнях вказала, що з
позовними вимогами позивачки вона не згодна
і вважає, що в задоволенні позовних вимог треба відмовити. Позивачка
посилається на ті обставини, що домоволодіння АДРЕСА_1 істотно збільшилось, а
тому відповідачі ІНФОРМАЦІЯ_1 навмисно уклали договір про розірвання договору
дарування..

При посвідченні договору дарування від
07 грудня 2000 року сторони надали їй всі необхідні документи для укладення
такого договору : паспорта, ідентифікаційні коди, довідку-характеристику,
технічний паспорт від 06 жовтня 2000 року свідоцтво про право власності..

При посвідченні угоди про розірвання
договору дарування нею були отримані всі необхідні документи, які підтвердили
наявність у технічних документах таких же споруд на земельній ділянці, без
збільшення їх розміру та кількості.

Нею була проведена додаткова перевірка
про відсутність або наявність про накладання арешту, про перебування майна у
податковій заставі, інформації стосовно оспорювання майна любою особою, про
звернення до суду із майновими вимогами..

Оскільки заборони на той час не було , вона посвідчила дану угоду.

Третя особа ОСОБА_5 підтримала вимоги
позивачки , просила їх задовольнити , суду пояснила, що  в спірному будинку  вони з позивачкою мешкають з 1999 року,
спочатку проживали в квартирі на Тополі, яка належала її матері, позивачці по
справі. Потім продали квартиру за 6 тисяч доларів та переїхали на вул.  Солов»їну. Вони закупили матеріали та почали
робити   по ремонту будинку Було укладено
договір з фірмою  « Проктон». Вартість
робіт становила 34  тисячі гривен, які
було сплачено фірмі .

Вислухавши сторони, третю
особо, свідків, вивчивши надані письмові докази, суд приходе висновку, що
позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Правовідносини, які виникли між
сторонами , регулюються  ЦК України 2004
року

Відповідачі по справі ОСОБА_3
та ОСОБА_2, які  є близькими родичами ,
батько та син , батьку на праві власності в порядку спадкування за законом
належав  АДРЕСА_1 . а.с.26.

Вони  прийшли згоди між собою про
укладення договору дарування даного будинку.Такий договір дарування
АДРЕСА_1було укладено 07.12. 2000 року. .Даний договір був посвідчений
приватним нотаріусом  Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4та зареєстрований  за реєстром № 3289.. Право власності ОСОБА_2
на спірний будинок зареєстрував в ДМБТІ
9 січня 2001 року .т.1 а.с.5.

21.06.2002 року  ОСОБА_2
зареєструвався в даному будинку , а з 2003 року став там постійно проживати .

Судом встановлено, що між сторонами було
укладено двосторонній  право чин , тобто
погоджена дія двох  сторін..Позивачка
ОСОБА_1 у 2000 році не була стороною при укладенні договору дарування спірного
будинку, тому вона не може бути зацікавленою особою при укладенні договору
дарування  При укладенні договору
дарування між  сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_2
були виконані всі істотні вимоги, які передбачені законом при  укладенні правочину.

Згідно ст.. 214 ч 2 ЦК України, особи,
які вчинили дво -або багатосторонній
право чин , мають право  за
взаємною згодою сторін , а також у випадках, передбачених законом, відмовитися
від нього, навіть і в тому разі , якщо його умови  повністю ними виконані.

Відмова від правочину вчиняється  у такій самій
формі, в якій було вчинено право чин., тобто в письмовій формі.

Згідно       Ст.. 203 ЦК України  волевиявлення
учасників угоди  повинно бути  вільним та відповідати  його внутрішній волі..Соторони виявили
бажання за взаємною згодою розірвани
договір.  26 червня 2006 року  договір дарування спірного будинку було
розірвано за взаємною згодою сторін .Договір про розірвання договору
дарування  домоволодіння було
зареєстровано  приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі
за № 3035. а.с. 6.11.07. 2006 року  право
власності за ОСОБА_3 було зареєстровано
в ДМБТІ. Л.д.7.

З огляду на технічні паспорти на
АДРЕСА_1 вбачається, що ніяких змін  в
будівництві будівель та споруд , земельної ділянки за період з 2000 року до
2006 року не відбулося . а.с.148-167, 24-34.Посилання позивача ОСОБА_1.  на те, що вона  значно поліпшила домоволодіння  та в зв»язку з цим  є заінтересованою особою  та має право
оспорювати укладений договір між сторонами в даному судовому засіданні
свого підтвердження не знайшло.

Посилання позивача на строки позовної
давності при  розірванні договору
дарування , суд не може брати до уваги, оскільки ст..727 ЦК України передбачає
розірвання договору дарування  за вимогою  дарувальника. ,  В даному випадку  вимога дарувальника відсутня , встановлено
погодження двох сторін , які не ґрунтуються на
вимогах ст.. 727 ЦК України.

До таких правовідносин застосовуються загальні  положення
про право чин.

В грудні 2007 року Самарським
районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення  згідно якого з  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  І.В. було стягнуто солідарно суму боргу по
кредитному договору  укладеному ОСОБА_1.
з КБ « Приватбанк», згідно якого ОСОБА_2 був поручителем. До прийняття судом
рішення  договір дарування було розірвано
.Під час розірвання договору дарування , застави, заборони, арешту на спірне
домоволодіння не існувало.

Судом прийнято рішення , яке
набрало законної сили , ніким оспорюване не було.

Тому посилання позивача на  на ст..234 та ст..235 ЦК України -
безпідставні.

Підлягають стягненню з позивача  витрати по справі на користь  відповідача ОСОБА_3 на підставі ст.. 84 ЦПК
України.

Керуючись ст..ст. 10, 11, 27, 31, 56-60
ЦПК України , ст 203, 214, главою 16 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання правочину недійсним   -відмовити

Стягнути
з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 2000
грн.

Заява про апеляційне оскарження рішення
суду першої інстанції може бути подана до суду на протязі 10 днів з дня  проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до суду на протязі 20 днів після подачі заяви про апеляційне
оскарження.

Головуючий суддя                            О.П.Федоровська