Справа
№22Ц-0637/2008р.                                                   Головуючий у 1 інстанції Вознюк С.М.
01,39                                                                      Доповідач у 2 інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01 лютого 2008 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого    Приходька К.П.,

суддів               Даценко Л.М., Коцюрби О.П.,

при секретарі   Терех Т.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2007 року у цивільній
справі за позовом розглянув у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа на стороні
позивача первинна профспілкова організація Державного підприємства «Міжнародний
аеропорт «Бориспіль», третя особа на стороні відповідача - директор
підприємства ОСОБА_2 про визнання
незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової)
шкоди,

встановила:

у жовтні 2007 року позивач
звернувся до суду із вказаним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що наказом по Державному міжнародному аеропорту
«Бориспіль» №Н-11-07-63 5/п від 02 серпня 2006 року він був прийнятий на
роботу за переведенням на посаду заступника начальника аеровокзального
комплексу ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», на яку він був запрошений
керівництвом ДМА «Бориспіль». На вказаній посаді він працював до 12 вересня
2007 року коли був повідомлений, що наказом директора Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» за №н-11-07-744/п він звільнений у зв'язку із
скороченням штату і відмовою перейти на іншу роботу.

Даний наказ позивач вважає
незаконним, оскільки при його звільнені були грубо порушені норми трудового
законодавства та його права.

Відповідачем у встановлений строк
не було сповіщено органи первинної профспілкової організації про звільнення
працівників, що підтверджується протоколом засідання профспілки від 11 вересня
2007 року. Крім того адміністрацією підприємства не враховано переважне право
позивача на залишення на роботі при вивільненні працівників, як працівника, що
має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці та той факт, що відповідач
не повідомив державну службу зайнятості про вивільнення його, як працівника із зазначенням професії, спеціальності,
кваліфікації, розміру оплати праці за два місяці до звільнення.

Позивач просив суд визнати наказ
від 12 вересня 2007 року директора Державного
підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» за №н-11-07-744/п про звільнення позивача із займаної
посади незаконним, зобов'язати директора Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» поновити
позивача на посаді заступника начальника аеровокзального комплексу, стягнути з
відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача
50 000 гривень на відшкодування спричиненої позивачу моральної (немайнової)
шкоди.

Рішенням суду від 27 листопада 2007
року відмовлено у задоволені позову.

Позивачем подана апеляційна скарга
на рішення суду в якій він просить рішення суду скасувати і постановити нове
рішення яким задоволити його позовні вимоги посилаючись на те, що рішення є
незаконним, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушені
норми процесуального та матеріального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 02 серпня
2006 року позивач наказом по Державному міжнародному аеропорту «Бориспіль»
№Н-11-07-635/п був прийнятий на роботу за переведенням на посаду заступника
начальника аеровокзального комплексу ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з
представництва фірми «Дойче Люфтганза АГ».

З метою оптимізації чисельності
персоналу, вдосконалення процесу наземного обслуговування
повітряних суден та скорочення чисельності адміністративних витрат з 01 серпня
2007 року створювалась служба наземного та пасажирського обслуговування
(СПТНО), а з 01 жовтня 2007 року - виключалась із організаційної структури два
підрозділи служба наземного обслуговування (СНО) та аеровокзальний комплекс
(АВК) з посадами згідно штатного розпису.

Посада позивача скорочувалась, про що він був попередньо
проінформований за два місяці та одночасно йому було запропоновано всі
вакантні посади, які були на той час на підприємстві.

Позивач від запропонованих йому
вакантних посад відмовився, про що складено акт від 13 серпня 2007 року
№Д-11-26-37. У зв'язку з цим адміністрацією підприємства було складено подання
до первинного профспілкового органу про звільнення працівника через скорочення
штату і відмову перейти на іншу запропоновану роботу, членом якої був позивач.
При розгляді вказаного подання 11 вересня 2007 року, профспілкою було
відмовлено у наданні згоди на звільнення, обґрунтовуючи даний факт тим що
відповідач несвоєчасно повідомив органи профспілки про наступне звільнення та не попередив за три місяці про скорочення
штату працівників. Дані пояснення відповідач визнав як не обґрунтуванні,
а тому звільнив позивача з займаної ним посади 12 вересня 2007 року без згоди
на те профспілки.

Згідно ст.36 КЗпП України підставою
для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу. У разі реорганізації (злиття,
приєднання, поділу, виділу, перетворення) дія трудового договору працівника
продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу можливе лише у
разі скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП
України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або
уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і
праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату
працівників.

Статтею
43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав
передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за
згодою виборчого органу первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник. У випадках передбачених законодавством
про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є
працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове
подання власника або повноваженого ним органу про розірвання договору з
працівником. Рішення виборчого органу первинної профспілкової організації про
відмову в наданні згоди на розірвання договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає
обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди
виборчого органу первинної профспілкової організації.

Згідно до пункту 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів»
від 06 листопада 1992 року, на суд покладено обов'язок охороняти конституційні
права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею,
яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав
і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно до пункту
18 вказаної Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам
необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з
наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Із пояснень сторін та матеріалів
справи встановлено, що на підприємстві для
покращення роботи та зменшення витрат було створено новий структурний підрозділ
- службу наземного та пасажирського обслуговування (СПТНО), який
перебрав на себе функції двох вже існуючих структурних підрозділів служби
наземного обслуговування (СНО) та аеровокзального комплексу (АВК), що стало причиною для їх виключення із структури ДП
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль» разом із посадами згідно штатного
розпису. Вказані обставини свідчать, що дійсно на підприємстві відбулась
реорганізація та скорочення чисельності працівників. При цьому наказ щодо
скорочення працівників, створення нової структури, який не було погоджено
завчасно з профспілковим органом ніким не оскаржений та не скасований, що
свідчить про наявність у керівництва аеропорту правових підстав для проведення
такої реорганізації.

Відповідачем було здійснено заходи
по наданню вивільнюваним працівникам вакантних посад по всьому підприємству, та
попередньо, за два місяці, до виключення, ним були направлені звіти з вказівкою
про рівень кваліфікації, розмір оплати праці та інше, щодо даних працівників,
до органу зайнятості м. Бориспіль, про що свідчить поштові штемпелі на звітах
та дата штампи на вхідну кореспонденцію цього органу. У зв'язку з чим посилання
позивача на порушення порядку постановки на облік працівників, які
вивільнюються з підприємства, а саме ст.ст.49-2, 49-4 КЗпП України, - є таким,
що не знайшло свого підтвердження.

Щодо працівників, які відмовились
зайняти вільні посади, які були на підприємстві згідно своєї кваліфікації та
професійних даних, до органів первинної профспілкової організація державного
підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» направлені письмові подання про
їх звільнення, в тому числі й на позивача.

Хоча профспілка відмовила
відповідачу у задоволені подання на звільнення позивача з роботи, вона в своєму
рішенні належним чином не обґрунтувала підстав своєї відмови, оскільки така
відмова повинна ґрунтуватися на трудовому законодавстві, а не на законодавстві,
яке врегульовує діяльність профспілкових організацій на підприємствах.

На підставі вказаного, суд першої інстанції
правильно вважав, що у адміністрації підприємства, були наявні всі правові
підстави для звільнення позивача з роботи у зв'язку із скороченням штатів без
згоди виборчого органу первинної профспілкової організації. Інші необхідні
умови звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України відповідачем також були витримані.

Позивач в судовому засіданні
підтвердив факт надання йому вакантних посад, від яких він відмовився, та
повідомлення відповідачем про звільнення за два місяці до цього.

Також судом встановлено, що позивач
не має переважного права на заміщення вакантної посади, оскільки це не передбачено ст.42 КЗпП України, окрім того
переважне право на заміщення посади є можливим лише при наявності посади
та декількох осіб, які на неї можуть бути призначені. В даному випадку на
підприємстві не було обставин, які б свідчили про можливість надання
переважного права позивачу на заміщення вакантних посад згідно його
кваліфікації та рівня професійної підготовки.

Посилання скаржника на те, що
рішення суду першої інстанції є незаконним, висновки суду не відповідають
обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права не
приймаються судом до уваги оскільки не ґрунтуються на зібраних матеріалах
справи.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і
підстав для його скасування не має.

На підставі наведеного, керуючись:
ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України колегія,

ухвалила:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2007 року відхилити,
рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий -

Судді -