Справа  №22ц-873/
Головуючий  у 1  інстанції
Доповідач -Воробйова Н.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

22 лютого 2008  року колегія  суддів
судової палати  у цивільних  справах Апеляційного  суду Київської  області в складі:

головуючого - Воробйової Н.С.,

суддів -  Мережко
М.В., Оношко Г.М.

при  секретарі   - Приходько Л.Г.

розглянула  у відкритому
судовому    засіданні в м.  Києві
справу  за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1на рішення Києво-Святошинського  районного суду Київської області від 18
грудня 2007 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1до державного
підприємства „Чорнобильсервіс” про стягнення невиплаченої заробітної плати,-

встановила :

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення невиплачної доплати за
роботу в зоні відчуження за період з 01.01.2003 року по 31 грудня 2005 року,
мотивуючи тим, що працює майстром у зоні відчуження на ДП „Чорнобильсервіс” з
02.01.1998 року по даний час.

Вважав, що відповідач порушує його права на отримання доплати належного
розміру за працю на території зони відчуження відповідно до ст.39 Закону
України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи” та Постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня
2003 року №137.

Зазначав, що відповідно до ст.39 Закону України доплата громадянам, які
працюють у зоні безумовного ( обов”язкового) відселення становить три
мінімальні заробітні плати.

Згідно до вказаних вище нормативних актів розмір щомісячної доплати за
роботу в зоні відчуження дорівнює 27 мінімальним заробітним платам (9-кратний
розмір доплати х 3 мін.зарплати)  плюс 50
відсотків премії від цієї суми.

Але, незважаючи на наявність вимог закону, які встановлюють розмір
доплати за роботу у зоні відчуження, встановлюючи його в залежності від розміру
мінімальної заробітної плати, адміністрація ДП
„Чорнобильсервіс” сплачувало доплату за роботу  у зоні відчуження в розмірі 118,8 грн. плюс
50 відсотків премії від цієї суми.

При цьому адміністрація посилалась на Постанову КМ України від
26.07.1196 року №836 та на розпорядження Державного Департаменту -
Адміністрації зони відчуження.

Вважав, що застосування зазначених положень Постанови КМ України  для визначення розміру доплати суперечить
Закону.

Просив стягнути з відповідача - ДП
„Чорнобильсервіс” на його користь 336278,65 грн. доплати за роботу в
зоні відчуження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 18.12.2007 року  у задоволені позову позивачу відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати як таке, що
не відповідає вимогам матеріального та процесуального права та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Встановлено, що позивач звернувся до суду за захистом та поновленням
свого захищеного законом конституційного права на належний розмір доплати за
працю на території зони відчуження у період з 01.01.2003 року по 31.12.2005
року. Зазначені виплати просив стягнути з роботодавця - ДП                „Чорнобильсервіс”.

Позовні вимоги обґрунтовував положеннями
ч.3 ст.39 Закону  України № 796-ХП від
28.02.1991 року та Постановою КМ України №137 від 29.01.2003 року, якою
встановлено доплати і компенсації особам, що працюють у зоні відчуження і зоні
безумовного (обов”язкового) відселення після повного відселення жителів.

Відмовляючи у задоволені вимог позивачу
щодо стягнення доплат за роботу у зоні відчуження в 2003-2005 р.р., суд першої
інстанції виходив з того, що порушень прав позивача з боку ДП „Чорнобильсервіс”
не було, підприємство діяло у межах своїх повноважень та виконувало постанови
уряду, які є обов”язковими для виконання, в тому числі і Постанову  КМ України №836 від 26.07.1996 року „Про
компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи”, яка є чинною і на даний час.

Даний висновок суду колегія вважає
правильним.

Відповідно до ст.62 Закону України № 796-ХП від 28.02.1991 року
роз”яснення порядку застосування цього Закону проводиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов”язковим для
виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої
влади, всіма суб”єктами господарювання, незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Фінансування витрат, пов”язаних з реалізацією зазначеного Закону, як
гарантія соціального захисту громадян, здійснюється за рахунок державного
бюджету відповідно до ст.63 зазначеного Закону.

Відповідно до ч.3 ст.39 Закону,  доплата громадянам, які працюють у зоні
відчуження, встановлюється не суб”єктом господарювання, а за рішенням
Адміністрації зони відчуження, згідно з положенням, затвердженим Кабінетом
Міністрів України.

Пунктом 1 Положення про державний департамент - Адміністрацію зони
відчуження і зони безумовного ( обов”язкового) відселення, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2000 року №1263
встановлено, що Адміністрація є урядовим органом державного управління, який
діє у складі МНС України та йому підпорядковується.

Адміністрація вирішує питання фінансування всіх заходів на території
зони відчуження і зони безумовного (обов”язкового) відселення та є
розпорядником цих державних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач - ДП „Чорнобильсервіс” зобов”язане встановлювати розмір
розрахункових величин для обрахування відповідних виплат та доплат за роботу на
території зони відчуження і зони безумовного ( обов”язкового) відселення  не ґрунтуються на Законі та спростовуються
матеріалами справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і
процесуального права.

Підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК, колегія суддів

Ухвалила :

Апеляційну скаргу відхилити. Рішення Києво-Святошинського районного суду
від 18 грудня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців у касаційному
порядку.

Головуючий -

Судді -