Справа № 2-4149/08
РІШЕННЯ

Іменем України

23 жовтня 2008 року Дніпровський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого судді Романової М.Ю.

при секретарі Агафоновій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1
до Відкритого акціонерного товариства «Херсонський бавовняний комбінат» про оплату часу простою, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона більше 36 років працює у відповідача на посаді прибиральниці ПК-100 2-го ткацкого виробництва. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв'язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. І їй не було оплачено в 2003р. 192 дні, в 2004р. – 175 дні, 2005-2006р. – 157 дні. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 2740грн.

В судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки заборгованість підприємства перед позивачем відсутні, у зв'язку з оплатою часу простою.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм.

Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці" норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці^ передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями.

Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1970 року. Працює у відповідача на посаді прибиральниці ПК-100 2-го ткацкого виробництва. На підприємстві мали місце простої, за які позивачу не сплачено за 2003-2006 рік.

Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за період з 2003-2006 роки становить 2740грн.

Відповідно до рішення Суворовського районного суду М.Херсона від 10.07.2006 року, частково задоволено позов
ОСОБА_1
до ВАТ «ХБК» про оплату часу простою, та на користь
ОСОБА_1

за період з січня 2003 року по січень 2006 року стягнуто 2359грн.83 коп.

Як вбачається з меріалів справи також рішенням Дніпровського райсуду м.Херсона від 18.05.2007р. з ВАТ “ХБК” було стягнуто на користь позивачки за період 2003-2006р. - 2740 грн.,
в зв’язку з чим суд вважає, що з ВАТ “ХБК” на користь
ОСОБА_1

було проведено подвійне стягнення коштів за період січень 2003р. – грудень 2006р. за вищезазначеними рішеннями та приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.10,1160,209, 212-215 ЦПК України ст.ст. 34, 113 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року, суд,
-

вирішив:

В задоволенні позову
ОСОБА_1

- відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку Ч.4 CT.2 95 ЦПК України.

С
уддя М.Ю. Романова