РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Гнатенка А.В.,

Патрюка  М.В.,

Косенка В.Й.,

Мазурка В.А.,

Балюка М.І.,

Костенка А.В.,

Охрімчук Л.І.,

Барсукової В.М.,

Левченка Є.Ф.,

Перепічая В.С.,

Григор'євої Л.І.,

Лихути Л.М.,

Пшонки М.П.,

Гуменюка В.І.,

Луспеника Д.Д.,

Сеніна Ю.Л.,

Данчука В.Г.,

Лященко Н.П.,

Шабуніна В.М.,-

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства
“Київський експериментальний завод побутової хімії” (далі - ЗАТ “КЕЗПХ”), третя
особа - товариство з обмеженою відповідальністю “МКП Дніпроагрореконструкція”
(далі - ТОВ “МКП”), про стягнення грошової компенсації за порушення прав на
раціоналізаторську пропозицію, відшкодування моральної шкоди та за позовом ТОВ
“МКП” до ЗАТ “КЕЗПХ”, третя особа - ОСОБА_1, про стягнення коштів за порушення прав на раціоналізаторську пропозицію
за скаргою
ЗАТ “КЕЗПХ” про перегляд у зв'язку
з  винятковими   обставинами ухвали Верховного Суду України
від 29 травня 2008 року,

встановила:

У серпні 2006
року ОСОБА_1 і ТОВ “МКП” звернулися до суду з позовом до ЗАТ “КЕЗПХ” про
стягнення грошової компенсації за порушення прав на раціоналізаторську
пропозицію та відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 з підстав,
передбачених ст. ст. 481-484 ЦК України. Просили стягнути з відповідача на
користь ОСОБА_1 майнову шкоду  за
порушення  прав  на
раціоналізаторську пропозицію в сумі 2 757 570 грн. та 500 тис. грн. на
відшкодування моральної шкоди; на користь ТОВ “МКП”  разову грошову компенсацію за порушення прав
на раціоналізаторську пропозицію в сумі 7 250 002 грн.

Рішенням
Святошинського районного суду м. Києва від 25 грудня 2007 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2008  року, позов
ОСОБА_1  задоволено  частково:
стягнуто  із  ЗАТ
“КЕЗПХ”    на    користь
ОСОБА_1     грошову    компенсацію
в  розмірі 2 757 570 грн. за
порушення прав на раціоналізаторську пропозицію, 5 тис. грн. моральної шкоди та
судові витрати в розмірі 30 грн. Задоволено позов ТОВ “МКП”. Стягнуто із ЗАТ
“КЕЗПХ” на користь ТОВ “МКП” грошову компенсацію у розмірі 7 250 002 грн. 20
коп. за порушення прав на раціоналізаторську пропозицію та 4 880 грн. 40 коп.
судових витрат, а також  на користь
держави судовий збір в розмірі 3 400 грн.

Ухвалою
Верховного Суду України від 29 травня 2008 року касаційну скаргу ЗАТ
“КЕЗПХ”  відхилено. Рішення
Святошинського районного суду      м.
Києва від 25 грудня 2007 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від       27 березня 2008 року залишено без
змін.

Від
ЗАТ “КЕЗПХ” надійшла скарга про перегляд
ухвали Верховного Суду України від 29 травня 2008 року у зв'язку з
винятковими обставинами з мотивів неоднакового застосування судом касаційної
інстанції одного й того самого положення матеріального права.

У скарзі у зв'язку з винятковими
обставинами  ЗАТ “КЕЗПХ”, посилаючись  на
неоднакове застосування судом касаційної
інстанції   норм ст. ст. 423, 451,
484, 1167 ЦК України, ст. 520 ЦК Української РСР, ст. 52 Закону України “Про
авторське право та суміжні права” і Тимчасового положення про правову охорону
об'єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні,
затвердженого Указом Президента України від 18 вересня 1992 року № 479/92,
(далі - Тимчасове положення) щодо правової природи раціоналізаторської
пропозиції, обсягу майнових прав автора раціоналізаторської пропозиції та кола
суб'єктів, на яких поширюються права автора на раціоналізаторську пропозицію,
просило скасувати ухвалені у справі рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в позові.

На
підтвердження неоднакового застосування зазначених правових норм скаржник   наводить
постанову   Вищого   господарського   суду
України від 7 червня 2005 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державної
госпрозрахункової організації “Житло-Інвест” про стягнення винагороди за
впровадження раціоналізаторської пропозиції та ухвалу Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України
від 19 січня 2006 року з аналогічного спору, ухвалу Судової палати у
цивільних справах  Верховного Суду
України  від 30 травня 2007 року щодо
підстав стягнення моральної шкоди.

При ухваленні судових рішень у зазначених
справах суд касаційної інстанції на відміну від оскаржуваних рішень, виходив з
того, що право  інтелектуальної власності
на раціоналізаторську пропозицію регулюється нормами ст. ст. 481-484 ЦК України
(до 1 січня 2004 року - ст. 520 ЦК Української РСР) та Тимчасовим положенням,
відповідно до яких суб'єктами права інтелектуальної власності на
раціоналізаторську пропозицію є її автор та юридична особа, якій ця пропозиція
подана і яка впровадила цю раціоналізаторську пропозицію; автор
раціоналізаторської пропозиції має право на отримання винагороди (добровільного
заохочення) лише від юридичної особи, яка впровадила раціоналізаторську
пропозицію; обсяг майнових прав автора раціоналізаторської пропозиції визначено
ст. 484 ЦК України, яка не передбачає виключного права автора давати дозвіл на
використання раціоналізаторської пропозиції і на отримання грошової компенсації
за порушення майнових прав на раціоналізаторську пропозицію.

Розглянувши
скаргу, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України встановила, що в цьому випадку має місце неоднакове застосування судом
касаційної інстанції положень ст. 520 ЦК
Української РСР, ст. ст. 483, 484 ЦК України та Тимчасового положення,
що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 354 ЦПК України є підставою для перегляду
судових рішень у зв'язку з винятковими обставинами.

Вирішуючи
питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції
одних і тих самих норм права, колегія суддів виходить із таких підстав.

У справі, що
розглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1, працюючи в ТОВ “МКП”, 15 травня
1998 року подав заявку на раціоналізаторську пропозицію за темою “Виробнича
програма випуску засобів побутової хімії “Ёрш” для чищення різноманітних поверхонь
у побуті, рецептури засобів та технології виготовлення, методи збуту
(ноу-хау)”, на яку   4 серпня 1998 року
автору цим товариством видано свідоцтво на раціоналізаторську пропозицію, а 1
вересня 1998 року - прийнято рішення про її використання.

Судами також
установлено, що до отримання свідоцтва на раціоналізаторську пропозицію (4
серпня 1998 року) і прийняття підприємством ТОВ “МКП”  рішення про її використання (1 вересня 1998
року) ОСОБА_1 10 травня 1998 року уклав
із цим товариством договір про передачу товариству прав на
раціоналізаторську пропозицію.

У свою чергу
ТОВ “МКП”  1 липня  2001 року уклало  із  ЗАТ
“КЕЗПХ”  договір № 4 на розробку
технічної документації за специфікацією, згідно з яким останній зобов'язався
здійснити розробку, оформлення, узгодження і затвердження нормативної  документації (технічних умов, рецептури,
висновків відповідних органів на засоби чищення), а товариство - провести
оплату цих робіт у розмірі 4 800 грн. ( а.с. 45 т. 1).

15 серпня 2001
року ТОВ  “МКП ” і ЗАТ “КЕЗПХ”  уклали договір № 5 на виконання послуг з
випуску продукції. Згідно з пп. 1.1, 1.3, 2.4 цього договору замовник доручив,
а виконавець взяв зобов'язання здійснити виробництво товарів побутової хімії
під торговою маркою (назвою) “Ёрш”, яка належить замовнику на праві
інтелектуальної власності, пріоритетності заявки, запатентованої в Україні;
виконавець не вправі без згоди товариства виробляти та реалізовувати продукцію
під торговою маркою “Ёрш”, виключне право на реалізацію   якої
належить  товариству,  а  в  п. 6
протоколу-додатку  № 1 від 20
листопада 2001 року до цього договору сторони передбачили відповідальність
сторін  за   порушення
умов   договору   відповідно     до
законодавства   (а.с. 82-83 т. 2).

7 червня 2005
року  ЗАТ “КЕЗПХ” передав розроблені ним
технічні умови на виробництво засобів чищення в тимчасове користування
приватному підприємству “Драйв”, отримавши за це винагороду в розмірі 3 600
грн.

Ухвалюючи
оскаржувані у справі рішення про стягнення грошової компенсації, суди виходили
з факту порушення ЗАТ “КЕЗПХ” прав інтелектуальної власності ОСОБА_1 (як  автора раціоналізаторської пропозиції, якому
відповідно до договору з ТОВ  “МКП”
належало право на отримання винагороди в розмірі 30 % від загальної суми
реалізованої товариством продукції) та прав ТОВ “МКП ”, якому у зв'язку з
відмовою  ЗАТ “КЕЗПХ”  від
постачання  засобів  чищення
за договорами від 1 липня 2001 року
№ 4  та  від  15
серпня  2001  року № 5 з протоколом-додатком № 1  від 20 листопада 2001 року завдано
матеріальних збитків і моральної шкоди.

При вирішенні
спору суди застосували ст. ст. 481-484 ЦК України на підставі п. 4 Прикінцевих
та перехідних положень цього Кодексу, яким визначено, що до цивільних відносин,
які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Поширюючи на
ці правовідносини норми ЦК України, суди виходили з того, що свідоцтво на
раціоналізаторську пропозицію видано позивачеві до набрання чинності ЦК
України, однак відносини сторін щодо раціоналізаторської пропозиції продовжують
існувати й після набрання ним чинності.

При цьому на
підставі ст. 483 ЦК України та Тимчасового положення суди дійшли висновку про
те, що ОСОБА_1 і ТОВ “МКП”, яке визнало подану ОСОБА_1 раціоналізаторську
пропозицію, є суб'єктами права інтелектуальної власності й це право підлягає
захисту від порушень з боку відповідача в обраний позивачем спосіб, а саме
шляхом стягнення одноразової грошової компенсації та моральної шкоди.

Проте,
ухвалюючи судові рішення у справі, суди неправильно застосували зазначені
положення закону, дали їм невірне тлумачення, яке не відповідає дійсному змісту
цих правових норм і практиці їх застосування судами.

Так, судами
встановлено, що 15 травня 1998 року ОСОБА_1 подав ТОВ “МКП” заявку  на
раціоналізаторську   пропозицію,   яким
цю   заявку   4 серпня 1998 року зареєстровано, видано
свідоцтво на раціоналізаторську пропозицію та прийнято рішення про її
використання.

Відповідно до
акта використання товариством даної раціоналізаторської пропозиції розпочато з
1 вересня 1998 року (а.с. 23 т.1 ).

Відповідно до
чинних на час виникнення спірних правовідносин ст. 520 ЦК Української РСР, пп.
10, 35, 53 Тимчасового положення авторові прийнятої до впровадження
раціоналізаторської пропозиції видається свідоцтво, яке засвідчує його
авторство. Автор раціоналізаторської пропозиції має право на винагороду
протягом двох років від дати початку її використання на підприємстві, яке видало
автору свідоцтво на цю раціоналізаторську пропозицію, розмір винагороди
визначається умовами договору між автором і цим підприємством, але не може бути
меншим 10 відсотків доходу, одержуваного щорічно підприємством від використання
раціоналізаторської пропозиції, або 2 відсотків від частки собівартості
продукції (робіт, послуг), що припадає на раціоналізаторську пропозицію,
корисний ефект від якої не впливає на одержання доходу.

Положення ст.
ст. 481-484 ЦК України аналогічним чином регулюють право інтелектуальної
власності на раціоналізаторську пропозицію, одночасно продовжує  діяти
Тимчасове  положення  (Указом
Президента  України  від
22 червня 1994 року № 324/94 це положення визнано таким, що втратило
чинність лише в частині правової охорони об'єктів промислової власності).

Залежно
від виду об'єкта інтелектуальної власності Цивільний кодекс України визначає
зміст права використання та інших майнових прав інтелектуальної власності цих
об'єктів,  способи їх використання,
строки чинності  майнових  прав
інтелектуальної  власності   та
способи їх захисту (ст. ст. 420, 424, 425, 426, 432 ЦК України, ст. 517
ЦК Української РСР).

Згідно зі ст.
435 ЦК України майнові права інтелектуальної власності є чинними протягом
строків, встановлених цим Кодексом, іншим законом чи договором. Відповідно до
ст. 484 ЦК України юридична особа, яка визнала пропозицію раціоналізаторською,
має право на її використання у будь-якому обсязі.

На відміну від
інших авторських прав  (зокрема, на
винахід і патент, сорт рослин та інше, які передбачають виключне право
використання об'єкта інтелектуальної власності) ст. 484 ЦК України та п. 35
Тимчасового положення такого права автора раціоналізаторської пропозиції не
передбачають, а серед майнових прав автора раціоналізаторської пропозиції
зазначено лише його право на отримання винагороди протягом двох років з моменту
її використання від юридичної особи, яка визнала цю пропозицію
раціоналізаторською.

Крім того,
застосовуючи у спірних правовідносинах, предметом яких є майнові права на
раціоналізаторську пропозицію, такі способи захисту як стягнення разової
грошової компенсації та моральної шкоди, суд не врахував положення ч. 2 ст. 432
ЦК України про те, що передбачені цією нормою способи захисту (у тому числі
застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за
неправомірне використання об'єкта права інтелектуальної власності, як і його
розмір) застосовуються у випадках та в порядку, встановленому законом.

Такі випадки,
зокрема, передбачені ст. 52 Закону України “Про авторське право і суміжні
права”, ст. 35 Закону України “Про охорону прав на винаходи і корисні моделі”,
ст. 27 Закону України “Про охорону прав на промислові зразки”, які, однак, на
спірні правовідносини не поширюються.

У той же час
глава 41 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо права власності на
раціоналізаторську пропозицію, і Тимчасове положення не містять норм, які
передбачають право автора раціоналізаторської пропозиції на отримання
грошової  компенсації та відшкодування
моральної шкоди за порушення права інтелектуальної власності.

Крім того,
визначаючи розмір одноразової грошової компенсації за порушення прав
інтелектуальної власності ОСОБА_1 і ТОВ “МКП” на підставі висновку експертизи
від 27 листопада 2007 року, яка при встановленні розміру компенсації виходила з
міжнародних стандартів оцінки об'єктів інтелектуальної власності, зокрема на
винаходи та промислові зразки, суд не врахував, що раціоналізаторська
пропозиція  до кола об'єктів охорони
промислової власності не включена, оскільки п. 2 ст. 1 Паризької конвенції про
охорону промислової власності від 20 березня 1883 року вичерпно визначено коло
об'єктів промислової власності, до яких відносяться патенти та винаходи,
корисні моделі, промислові знаки, товарні знаки, знаки обслуговування, фірмові
найменування та вказівки про походження та найменування місця знаходження, а
також припинення недобросовісної конкуренції.

Ухвалюючи
оскаржувані рішення, суди не врахували, що відповідно до пп. 2.9 Тимчасового
положення раціоналізаторська пропозиція отримує правову охорону у формі
посвідчення на  раціоналізаторську
пропозицію  на підприємстві, в установі
чи організації, які визнали пропозицію раціоналізаторською, а тому саме ці
особи є суб'єктами правовідносин  з
приводу раціоналізаторської пропозиції, які регулюються зазначеними
нормативними актами.

Інші
підприємства, яким раціоналізаторська пропозиція не подавалася і якими ця
пропозиція не визнавалася, не є суб'єктами правовідносин з приводу
раціоналізаторської пропозиції й не несуть перед автором раціоналізаторської
пропозиції будь-яких зобов'язань у випадку використання описаної в
раціоналізаторській пропозиції технології чи рецептури.

Таким чином,
аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що  права автора раціоналізаторської пропозиції
передбачені  ст. ст. 481-484 ЦК України
(ст.ст. 517, 520 ЦК Української РСР) та пп. 10, 35, 53 Тимчасового положення,
відповідно до яких він має право на отримання свідоцтва та на винагороду лише
від підприємства, яке прийняло до використання цю раціоналізаторську
пропозицію, протягом двох років з моменту впровадження раціоналізаторської
пропозиції, і не поширюються на інші підприємства, які не визнали пропозицію
раціоналізаторською, як не поширюються й правові гарантії майнових прав, передбачені
для авторів інших об'єктів інтелектуальної власності (авторів винаходів,
патентів тощо), у тому числі щодо виключного права використання
раціоналізаторської пропозиції.

Судами
встановлено, що ОСОБА_1 не подавав ЗАТ “КЕЗПХ”
свою пропозицію і вона не визнавалась заводом як раціоналізаторська
пропозиція,  тому суд дійшов
безпідставного висновку про наявність між ними правовідносин, які регулюються
нормами ст. ст. 418, 422, 424, 431, 483 ЦК України та Тимчасовим положенням та
поширив дію цих норм на правовідносини ЗАТ “КЕЗПХ” і ТОВ “МКП”, які виникли з
інших договорів, а саме від 1 липня 2001 року, 15 серпня 2001 року та 20
листопада 2001 року, укладених цими юридичними особами, в яких ОСОБА_1 не був
стороною.

Ураховуючи, що
ОСОБА_1 не подавав ЗАТ “КЕЗПХ” заявку на раціоналізаторську пропозицію, це
підприємство не видавало йому свідоцтва на раціоналізаторську пропозицію та не
приймало його  раціоналізаторську
пропозицію  до  використання,
заявлений  ним позов із підстав,
передбачених ст. ст. 418, 422, 423, 424, 431, 483 ЦК України, про стягнення
одноразової грошової компенсації та моральної шкоди за порушення майнових прав
інтелектуальної власності на раціоналізаторську пропозицію  у зв'язку з використанням цим підприємством
технології виробництва засобів чищення за технологією та рецептурою за
договором із ТОВ “МКП”, яке ОСОБА_1 видало свідоцтво про раціоналізаторську
пропозицію, не підлягає задоволенню.

Крім того, як
установлено судом, 10 травня 1998 року ОСОБА_1 укладено договір із ТОВ “МКП”, за
яким позивач передав майнові права на раціоналізаторську пропозицію цьому
товариству.

Таким чином,
виходячи з того, що судами повно та правильно встановлені обставини справи,
однак неправильно застосовані норми матеріального права, судові рішення в частині
задоволення позову ОСОБА_1 до ЗАТ “КЕЗПХ” підлягають скасуванню з ухваленням у
цій частині нового рішення про відмову в позові.

Що стосується
позову ТОВ “МКП” до ЗАТ “КЕЗПХ”, то, ураховуючи, що зазначений спір є спором
юридичних осіб, який відповідно до ст. 12 ГПК України підвідомчий
господарському суду, судові рішення в цій частині на підставі п. 4 ст. 336, п.
1 ст. 205 ЦПК України підлягають скасуванню із закриттям провадження в
цивільній справі.

На підставі
наведеного, керуючись ст. ст. 341, 357, 358, 359 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

вирішила:

Скаргу
закритого акціонерного товариства “Київський експериментальний завод побутової
хімії” задовольнити частково.

Рішення
Святошинського районного суду м. Києва від 25 грудня 2007 року, ухвалу
апеляційного суду м. Києва від  27
березня 2008 року та ухвалу Верховного Суду України від 29 травня 2008 року в
частині задоволення позову ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства “Київський
експериментальний завод побутової хімії”, третя особа - товариство з обмеженою
відповідальністю “МКП “Дніпроагрореконструкція”, про стягнення грошової
компенсації за порушення прав на раціоналізаторську пропозицію та відшкодування
моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні
позову ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства “Київський експериментальний завод
побутової хімії”, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю “МКП
“Дніпроагрореконструкція” про стягнення грошової компенсації за порушення прав
на раціоналізаторську пропозицію та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення
Святошинського районного суду м. Києва від 25 грудня 2007 року, ухвалу
апеляційного суду м. Києва від  27
березня 2008 року та ухвалу Верховного Суду України від 29 травня 2008 року в
частині задоволення позову товариства з обмеженою відповідальністю “МКП
“Дніпроагрореконструкція” до закритого акціонерного товариства “Київський
експериментальний завод побутової хімії”, третя особа - ОСОБА_1, про стягнення грошової компенсації за порушення прав на
раціоналізаторську пропозицію скасувати, провадження у справі в цій частині
закрити.

Рішення
оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

А.В. Гнатенко

М.В. Патрюк

Л.М. Лихута

М.І. Балюк

Д.Д. Луспеник

В.М. Барсукова

Н.П. Лященко

Л.І. Григор'єва

В.А. Мазурок

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.Г. Данчук

В.С. Перепічай

В.Й. Косенко

М.П. Пшонка

А.В. Костенко

Ю.Л. Сенін

Є.Ф. Левченко

В.М. Шабунін