УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23
липня 2008 року
м.Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі :

головуючого        Патрюка М.В.,

суддів:                 Барсукової В.М.,
Прокопчука Ю.В.,

Лященко
Н.П.,             Луспеника Д.Д.,

розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні та розпорядженні належною частиною будинку,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2007 року ОСОБА_1, звернувшись до суду з
указаним позовом, просив виселити ОСОБА_2. з кімнат 2-2 та 2-3 в будинку
АДРЕСА_1 у м.Бердичеві та переселити її в кімнату 2-1 у цьому ж будинку,
усунувши перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому майном та
стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. Зазначав, що рішенням
Бердичівського міськрайонного суду від 5 листопада 1998 року йому на праві
особистої власності виділено частину вказаного будинку, яка складається з
приміщень 1-2, 1-3, 1-4, 2-2, 2-3 загальною площею 58, 7 кв.м., приміщення 1-1,
хлів Г-1, льох В-1, хлів Д-1, що становить 83/100 ідеальних частин будинку.
Відповідно до вказаного судового рішення ОСОБА_1 за свій рахунок повинен був
зробити переобладнання вказаного будинку, тобто закрити вхід з кімнати 2-2 в
кімнату 2-1. ОСОБА_4. та ОСОБА_3. було виділено приміщення 2-1 та хлів В-1, що
складає 17/100 ідеальних частин будинку та зобов'язано їх зробити прибудову за
погодженням з архітектором міста до належної частини будинку. ОСОБА_1  дозволив ОСОБА_4. разом з родиною проживати в
кімнатах 2-2 та 2-3 до того часу, поки ОСОБА_4. відповідно до рішення суду
зробить прибудову до своєї кімнати. Після смерті ОСОБА_4. його спадкоємцем
стала ОСОБА_2., яка відмовилася в добровільному порядку звільняти належні
позивачу приміщення.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив виключити з
числа відповідачів ОСОБА_3. та просив виселити ОСОБА_2. з кімнат 2-2 та                          2-3 вказаного
житлового будинку.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 18 вересня 2007 року позов ОСОБА_1. задоволено.
Виселено ОСОБА_2. з кімнат 2-2 та 2-3 з будинку АДРЕСА_1 у м.Бердичеві та
стягнуто з неї на користь позивача 8 грн. 50 коп. державного мита, 7 грн. 50
коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 605 грн.
витрат на правову допомогу та 34 грн. 56 коп. судових витрат, а всього 655 грн.
56 коп.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської
області від                   2 листопада 2007 року залишено без
задоволення заяву ОСОБА_2. про перегляд вказаного заочного рішення.

Не погоджуючись з заочним рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_2. оскаржила його в апеляційному
порядку.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10
січня 2008 року клопотання ОСОБА_2. задоволено та поновлено строк на апеляційне
оскарження заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської
області від 18 вересня 2007 року.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 24
січня 2008 року заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської
області від                   18 вересня
2007 року скасовано та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_1. відмовлено за безпідставністю.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати
рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, залишивши в силі заочне рішення
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов на підставі ст. 391 ЦК України суд
першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2. перешкоджає позивачу
користуватися та розпоряджатися належною йому на праві особистої власності
частиною будинку     АДРЕСА_1 у
м.Бердичеві.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції
та відмовляючи в позові, виходив із наявності між сторонами договору найму
жилого приміщення та відсутності підстав для застосування ст. 168 ЖК України.

Однак з таким висновком апеляційного суду погодитися не
можна.

Згідно з вимогами п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті
самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Бердичівського міського суду від 5 листопада 1998 року ОСОБА_1.
виділено на праві особистої власності частину будинку АДРЕСА_1 в м.Бердичеві,
що складається з приміщень 1-2, 1-3, 1-4, 2-2, 2-3 загальною жилою площею 58, 7
кв. метри, приміщення 1-1, хлів Г-1, льох В-1, хлів Д-1, що становить 83/100
ідеальних частин будинку. За свій рахунок він повинен був зробити
переобладнання. Іншу частину будинку, що складається з приміщення 2-1 та  хліву В-1 та складає 17/100 ідеальних частин
будинку виділено ОСОБА_4. та
ОСОБА_3. (а.с. 9).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2. проживає в належних позивачу на
праві особистої власності кімнатах 2-2, 2-3 в будинку АДРЕСА_1 в м.Бердичеві та
відмоляється їх звільняти.

Відповідно до  ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і обґрунтованість
рішення  суду  першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Підстави позову визначає відповідно до процесуального
законодавства позивач і суд за власною ініціативою не може їх змінювати.

Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи,
ОСОБА_1 заявляв вимогу про усунення перешкод у здійсненні ним права користування
та розпоряджання своїм майном на підставі ст. 391 ЦК України.

При ухваленні рішення суд апеляційної інстанції
безпідстано виходив з того, що між ОСОБА_4. та ОСОБА_1. був укладений договір
найму належної позивачу частини приміщення, оскільки такий договір між
сторонами не укладався.

У зв'язку з тим, що суд апеляційної інстанції при перевірці законності й
обгрунтованості рішення суду першої інстанції та вирішенні справи по суті
вийшов за межі позовних вимог і доводів апеляційної скарги рішення апеляційного
суду відповідно до ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню, а заочне рішення
суду першої інстанції як законне та обгрунтоване - залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 339, 336 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 24
січня 2008 року скасувати, а заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 18 вересня 2007 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                М.В. Патрюк

Судді:
В.М. Барсукова

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

Д.Д. Луспеник