У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Гнатенка А.В.,

суддів:
Григор'євої Л.І.,     Барсукової
В.М.,

Данчука В.Г.,           Косенка
В.Й., -

розглянувши в судовому
засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, управління майном
Севастопольської міської державної адміністрації, ради опіки та піклування
Нахімовської районної державної адміністрації м. Севастополя про визнання
недійсною приватизації житла, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Нахімовського районного суду м. Севастополя від   17 вересня 2007 року та ухвалу апеляційного
суду м. Севастополя від     8 листопада
2007 року,

встановила:

У березні 2006 року позивачка в інтересах малолітнього ОСОБА_3звернулася в суд із
зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_2., в
якому народився їхній син.

Посилаючись на те, що рішенням Нахімовського районного
суду м. Севастополя від 5 березня 2004 року вона визнана такою, що втратила
право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, але при виконанні цього
рішення був знятий із реєстрації і її малолітній син - ОСОБА_3, позивачка просила визнати
недійсним свідоцтво про право власності на вказане житло, яке видане управлінням майном Севастопольської міської державної адміністрації    25 серпня 2005 року на ім'я  ОСОБА_2.

Рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя
від     17 вересня 2007 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду    м.
Севастополя від 8 листопада 2007 року, позов ОСОБА_1. задоволено. Визнано недійсним указане свідоцтво про право
власності.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_2. просить
скасувати рішення Нахімовського районного суду м. Севастополя від       17 вересня 2007 року, ухвалу
апеляційного суду м. Севастополя від    8
листопада 2007 року та припинити провадження у справі, посилаючись на
неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм
процесуального права. Касаційна підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому
ІНФОРМАЦІЯ_1народився син ОСОБА_3.

Рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя від   5 березня 2004 року ОСОБА_1. визнана такою,
що втратила право користування жилим приміщенням - двокімнатною квартирою
АДРЕСА_1, відповідно до якого  16 квітня
2004 року ОСОБА_1. з неповнолітнім сином, ОСОБА_3, знята з реєстрації в цій
квартирі (а.с. 6, 8).

На підставі розпорядження управління майном Севастопольської міської
державної адміністрації від 25 серпня 2005 року № 1282/41 ОСОБА_2. видано
свідоцтво про право приватної власності на спірне житло, яке складає    6/25 частин будинку (а.с. 85).

Згідно з розпорядженням начальника відділу громадянства, імміграції і
реєстрації фізичних осіб Нахімовського РВ УМВС України в м. Севастополі від 28
січня 2006 року реєстрацію ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1народження, в спірній квартирі
поновлено (а.с. 7).

Задовольняючи позов ОСОБА_1. в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3про
визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності ОСОБА_2. на житло
від 25 серпня 2005 року на підставі чч. 1, 6 ст. 203 ЦК України, суд виходив із
того, що при здійсненні відповідачем приватизації спірного жилого приміщення
порушені права та інтереси неповнолітньої дитини, яка мала таке ж право.

З висновками суду першої інстанції погодився апеляційний суд, залишаючи
рішення суду без змін.

Однак з такими висновками не можна погодитися, оскільки суди дійшли їх із
порушенням норм матеріального й процесуального права.

Так, відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України “Про
приватизацію державного житлового фонду” (далі - Закон № 2482-ХІІ) наймачі
квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно
проживають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається
право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир (будинків) шляхом
передачі їм цих квартир (будинків) у спільну сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї на підставі рішення відповідного
органу приватизації.

зробивши висновок про право неповнолітнього ОСОБА_3на приватизацію спірної
квартири, суд вважав доведеним факт збереження за ним права на жиле приміщення
на час приватизації квартири та незаконності зняття його з реєстрації в цій
квартирі.

Однак висновок зроблено судом без належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів та
з порушенням норм матеріального права.

Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-ХІІ у поєднанні з нормами    ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК
України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа
постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим
приміщенням і на яке за особою зберігається це
право  і  при
тимчасовій  відсутності  (у випадках, передбачених

ст. 71 ЖК
України), а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Місцем проживання дитини до дев'яти років є місце проживання її батьків або
одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).

За таких обставин при вирішенні зазначеного спору, пов'язаного з наявністю
чи відсутністю в неповнолітнього ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1народження, права на
приватизацію спірного жилого приміщення в момент реалізації відповідачем цього
права, та наявності у зв'язку з цим передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України
підстав для визнання недійсним вчиненого відповідачем правочину, суд відповідно
до вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України повинен був установити, чи було на той
момент спірне житло місцем постійного проживання неповнолітнього або на яке за
ним відповідно до ст. 71 ЖК України зберігалися права, передбачені ст. 64 ЖК
України та ст. 5 Закону № 2482-ХІІ.

Усупереч зазначеним процесуальним нормам суд, при ухвалюючи рішення,
пов'язав право неповнолітнього на приватизацію спірного житла не з фактом
проживання, а з фактом реєстрації, здійсненої на підставі Закону України “Про
свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”, відповідно до
якого реєстрація місця проживання чи місця перебування є юридичною процедурою
обліку фізичних осіб за обраним ними місцем проживання, наявність або
відсутність якої не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених
законами, або підставою для їх обмеження (ст. ст. 2, 3 Закону України “Про
свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”).

При цьому в порушення норм ст. ст. 212, 215 ЦПК України суд не дав оцінки
доводам відповідача та наданим ним доказам щодо визначення місця проживання
дитини за місцем проживання матері згідно з рішенням суду від   4 серпня 1997 року й фактичного його
проживання з матір'ю, зокрема: рішенню опікунської ради від 20 лютого 2004
року, довідкам дитячого дошкільного закладу № 63 від 11 лютого 2004 року,
середньої школи № 16 від    11 лютого
2004 року (а.с. 34-36).

Крім того відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України  обставини, встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших
справ, в яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Між тим, як убачається з матеріалів справи, рішенням Нахімовського
районного суду м. Севастополя від 5 березня 2004 року, яке набрало чинності,
встановлено факт проживання ОСОБА_3з матір'ю та відсутності їх у спірній
квартирі понад передбачений ст. 71 ЖК України строк.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 “ Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами Житлового кодексу України” наймачеві або членові
його сім'ї, який був відсутнім
понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів
відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого
приміщення тощо).

Суд зазначені положення закону не врахував, обставинам справи оцінки не
дав, а апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін,
допущені ним порушення не усунув.

Таким чином, ураховуючи, що судові рішення ухвалені з порушенням
процесуальних і матеріальних норм права, вони підлягають скасуванню відповідно
до ч. 3 ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Нахімовського районного суду м. Севастополя від  17 вересня 2007 року та ухвалу апеляційного
суду м. Севастополя від   8 листопада
2007 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     А.В. Гнатенко

Судді:
Л.І. Григор'єва

В.М.
Барсукова

В.Г.
Данчук

В.Й. Косенко