Справа № 22ц- 104/ 08                          Головуючий у І
інстанції - Лівандовська-Кочура Т.В.
Категорія № 18                                      Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2008
року
місто  Луцьк

Судова палата
у цивільних справах апеляційного суду Волинської області в складі колегії
суддів:

головуючого  судді Шевчук Л.Я.

суддів Свистун
О.В., Подолюка В.А.

при секретарі
Матюхіній О.Г.

з участю
позивача ОСОБА_1

представника
позивача ОСОБА_3

відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1
на рішення Луцького міськрайонного суду від 06 грудня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся в суд із позовом
про стягнення боргу з ОСОБА_2, покликаючись на слідуючі обставини. 29 березня 2003 року відповідач по
справі ОСОБА_2 позичила
у нього 4000 даларів США та 9000 грн. про що власноруч написала розписку та зобов'язалася повернути вказану
суму з відсотками після 1 липня 2004 року. Однак, свого зобов'язання
добровільно не виконала, борг у вказаний строк не повернула,  оскільки вважає, що гроші є спільною сумісною
власністю подружжя. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 1 липня 2005 року
про розірвання шлюбу встановлено обставину, що сторони  фактично припинили шлюбні відносини з 1998
року, внаслідок чого шлюб було розірвано. Враховуючи дану обставину, встановлену
судовим рішенням, а також те, що позичені кошти, є його особистою власністю
набуті особисто, просить стягнути з відповідача 31000 грн. основного боргу та
2790 грн. відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Луцького міськрайонного
суду від 06 грудня 2007 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним із-за
порушення і неправильного застосування норм процесуального та матеріального
права і зазначає, що судом першої інстанції не враховано встановлений факт про
фактичні шлюбні відносини рішенням Луцького міськрайонного суду від 1 липня
2005 року.

Позивач вказує на те, що судом при
постановленні рішення не враховані вимоги ст.61 ЦПК України, оскільки
обставини  встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що
судом не враховано вимог ст.ст.1046-1050 Цивільного кодексу, п.4 ч.2
Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, які регулюють відносини
сторін по договору позики та застосування положень цього Кодексу щодо цивільних
відносин, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Вважає, що суд першої інстанції
помилково керується ст. 60 Сімейного кодексу України щодо права спільної
сумісної власності подружжя, не застосовуючи при цьому нормативних вимог ст. 57
цього Кодексу щодо права особистої приватної власності дружини та
чоловіка.

Отже, суд першої інстанції не
застосувавши належних норм матеріального права прийняв помилкове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Судом першої інстанції встановлено,
що  29 березня 2003 року ОСОБА_2 позичила
у ОСОБА_1 4000 доларів США, 9000 грн., що стверджується розпискою (а.с.9).

Договір позики укладено 29 березня
2003 року, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому кошти, які
позивач просить стягнути з відповідача в його користь, є спільною сумісною
власністю подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_2, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що
29 березня 2003 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 4000 доларів США та 9000 грн.,
про що власноручно написала розписку і зобов'язувалась повернути після 1 липня
2004 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій
стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України
на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена
розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1048 ЦК України
встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і
порядок одержання процентів встановлюється договором.

Отже, між сторонами було укладено
договір позики, шляхом власноручного написання відповідачем розписки.

Суд першої інстанції відмовляючи в
позові виходив з того, що на час укладення договору сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, а тому спірні кошти є спільною сумісною власністю
подружжя.

Однак з таким висновком погодитись
не можна із слідуючих підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що 1 липня 2005 року шлюб між позивачем та відповідачем на підставі рішення
Луцького міськрайонного суду був розірваний. Вказаним рішенням було
встановлено, що фактично шлюбні відносини сторін припинені з 1998 року і вони з
цього часу не ведуть спільного господарства.

Відповідно до ст.61 ЦПК України,
обставини  встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших
справ.

Отже, встановлено, що шлюб між
сторонами не був розірваний в установленому законом порядку, однак спільне
сімейне життя сторін припинилось з 1998 року. Майно, придбане кожним з подружжя
при таких обставинах як відсутність господарської єдності сім'ї, зв'язаної
спільними інтересами, тобто при фактичному припиненні шлюбу, вважатись спільним
не може. Воно належить на праві особистої власності тому з подружжя, хто його
придбав.

Крім того, під час розгляду справи
апеляційним судом встановлено, що відповідач в червні-травні 2003 року придбала
автобус ЛАЗ А1414-01, 2003 року випуску, який зареєстрований, як встановлено в
судовому засіданні, на ТзОВ «Либідь», засновником і головою якого є
відповідач  і його вартість становить
256000 грн. Отже на придбання автобуса необхідні були значні кошти.

Таким чином,  аналізуючи зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку, що грошові кошти в розмірі 4000 доларів США та 9000
грн., які позичила відповідач у позивача
29 березня 2003 року, при цьому перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, не
можуть бути об'єктом спільної сумісної власності, а в силу ст. 57 СК України є
особистою приватною власністю позивача.

Статтею 1049 ЦК України
передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В зазначений строк відповідач не
виконала взятого на себе зобов'язання та не повернула борг позивачу, тому у
відповідності  до ст. ч.2 ст. 625 ЦК
України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки, згідно розписки сума основного боргу становить 4000 доларів США та
9000 грн., яку повинна повернути відповідач позивачу, а також і відсотки за прострочення
виконання  взятого на себе зобов'язання.
Таким чином, сума основного боргу за договором позики становить 29200 грн. (
9000 грн. + (4000 дол. США * 5,05 грн. за 1 долар США), сума відсотків за
прострочення виконання зобов'язання становить 3066 грн. (29200грн. * 3% = 876
грн. * 3 роки 7 місяців), яка підлягає стягненню з відповідача в користь
позивача.

Будь-яких інших доказів про
неналежність розписки від 29 березня 2003 року відповідачем не надано.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК
України  стороні на користь якої ухвалено
судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально
підтверджені судові витрати.  Якщо позов
задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача в користь позивача слід
стягнути судовий збір в розмірі 322 грн. 66 коп. та 30 грн. витрат з
інформаційно технічного забезпечення розгляду справи.

Врахувавши наведені обставини, суд
першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та
безпідставно відмовив в задоволенні позову. А тому із-за неправильного
застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права
оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309,
314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р ІШ И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного
суду від 06 грудня 2007 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 29200 (двадцять дев'ять
тисяч двісті) грн. основного боргу, 3066 (три тисячі шістдесят шість)
грн. відсотків за прострочку виконання грошового зобов'язання.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 322 (триста двадцять
дві) грн. 66 коп. судового збору та  30
(тридцять) грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: