У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України в складі :

головуючого                          Гнатенка А.В.,

суддів:
Григор'євої Л.І.,         Данчука
В.Г.,

Гуменюка В.І.,             Косенка
В.Й., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) “Національна
страхова компанія “Оранта” (далі - НАСК “Оранта”) про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 14 лютого 2007 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської
області від 15 травня 2007 року,

встановила:

У березні 2006 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом,
мотивуючи вимоги тим, що 5 жовтня 2005 року з вини відповідачів:            ОСОБА_2, ОСОБА_3 - на перехресті
вулиці Баранова та Київського шосе в м. Житомирі сталася дорожньо-транспортна
пригода, унаслідок якої належному йому автомобілю завдано значних механічних
пошкоджень.

Посилаючись на те, що, крім матеріальної шкоди, дорожньо-транспортною
пригодою йому заподіяні моральні страждання, які він зазнав у зв'язку із
значним пошкодженням автомобіля, просив стягнути з відповідачів                              8 728 грн. 65
коп. матеріальної шкоди, 5 тис. грн. моральної шкоди, 34 грн. витрат на
довідку, отриману в ДАІ, 1 190 грн. витрат на проїзд у м. Київ на роботу, 120
грн. витрат на юридичну допомогу, 216 грн. 61 коп. держмита,         17 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від                            14 лютого 2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 15 травня
2007 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1                              8 728 грн. 65
коп. матеріальної шкоди, 34 грн. витрат на довідку, отриману в ДАІ,  224 грн. 50 коп. держмита та 30 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь             ОСОБА_1 2 500 грн.
моральної шкоди, 8 грн. 50 коп.  держмита
та 17 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У
іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі представник
ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 14 лютого 2007 року, ухвалу апеляційного суду Житомирської області
від 15 травня 2007 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, а судові рішення - скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з таких підстав.

Судом установлено, що 5 жовтня 2005
року на перехресті вулиці Баранова та Київського шосе в м. Житомирі з
вини відповідача ОСОБА_3, який керував належним ОСОБА_2 автомобілем ЗІЛ -
433100, номерний знак НОМЕР_1, трапилась дорожньо-транспортна пригода,
унаслідок якої належному позивачу автомобілю завдано механічних пошкоджень.

Згідно з висновком оцінювача (спеціаліста) Українського експертного центру
“Експерт-Сервіс Авто” ОСОБА_1 завдано 21 411 грн. 86 коп. матеріальних збитків
у результаті пошкодження його автомобіля (а. с. 18 зв.).

2 серпня 2005 року між НАСК “Оранта” і ОСОБА_2 був укладений договір
обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних
транспортних засобів, за яким застраховано автомобіль ЗІЛ - 433100, номерний
знак НОМЕР_1, що підтверджується полісом НОМЕР_2.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та стягуючи з                 ОСОБА_2 на користь позивача 8 728 грн.
65 коп. матеріальної шкоди - різницю між розміром заподіяних збитків і розміром
страхової виплати, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив
із доведеності вини ОСОБА_3, який керував належним ОСОБА_2 автомобілем, і з того,
що НАСК “Оранта” сплатила позивачу страхове відшкодування в розмірі                          12 683 грн. 21 коп., яке
не покриває розміру заподіяної йому шкоди.

Підставою стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_2 суд зазначає
норми ст. 1194 ЦК України, згідно з якою в разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для
повного відшкодування завданої шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність,
ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди
й страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Однак з таким висновком судів не можна погодитися з таких підстав.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України від 1 липня 2004 року                   № 1961-ІV “Про
обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних
транспортних засобів” (далі - Закон № 1961-ІV), який набрав чинності з 1 січня 2005 року, страховик
при настанні страхового випадку відшкодовує у встановленому цим Законом
порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи відповідно
до лімітів відповідальності страховика.

Статтею 9 Закону № 1961-ІV встановлено, що страховик зобов'язаний провести виплату
страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування в межах
обов'язкового ліміту відповідальності страховика, що становить 25 500 грн.
на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну потерпілих, яке не може
перевищувати розміру прямого збитку.

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку
при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом
доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати
вимогам Закону України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну
діяльність” та Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх
транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду
державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №
1074/8395.

З матеріалів справи вбачається, що розмір матеріального збитку при настанні
вказаного вище страхового випадку - 21 411 грн. 86 коп., визначений у звіті №
382 від 14 жовтня 2005 року про оцінку матеріальних збитків, завданих власнику
автомобіля “Alfa Romeo 164 3,0i V6”, номерний знак НОМЕР_3, у разі пошкодження при ДТП (а. с. 16 - 18), яку
проведено за заявою ОСОБА_1

Відповідно до ст. 988 ЦК України, ст. 9 Закону України “Про страхування”
страхова виплата (відшкодування) за договором майнового страхування не може
перевищувати розміру реальних збитків та здійснюється страховиком у межах
страхової суми, яка встановлюється в межах вартості майна на момент
укладення договору.

Покладаючи на ОСОБА_2 обов'язок зі сплати різниці між розміром заподіяних
збитків і розміром страхової виплати в сумі 8 728 грн. 65 коп. і не врахувавши
вимоги ст. 988 ЦК України, ст. 9 Закону України “Про страхування”, суд усупереч
вимогам ст. ст. 212 - 214 ЦПК України неповно з'ясував обставини справи та не
дослідив договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних засобів від                                2 серпня 2005
року між НАСК “Оранта” і ОСОБА_2, на який посилалися сторони (у матеріалах справи
цей договір відсутній), а також не з'ясував, у зв'язку з чим НАСК “Оранта”, не
заперечуючи факту настання страхового випадку, сплатила позивачу страхову суму
в розмірі, меншому ніж розмір реального збитку, визначеному в указаному звіті
про оцінку завданого збитку.

Суд також залишив поза увагою норми ст. 25 Закону України “Про
страхування”, за якими виплата страхового відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового
акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою
ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком;
визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків
займаються аварійні комісари. Судом не встановлено, чи був складений аварійним
комісаром аварійний сертифікат - документ, в якому зазначаються обставини й
причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди
(постанова Кабінету Міністрів України від 5 січня 1998 року № 8 “Про
затвердження Типового положення про організацію діяльності аварійних
комісарів”), що стали підставою для виплати позивачеві страхового відшкодування
саме в такому розмірі.

З'ясування зазначених обставин має значення для вирішення
питання про підставність заявленого позову.

Виходячи з норм Закону № 1961-ІV цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну
життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних
засобів на території України, несе власник цього транспортного засобу.

Відповідно до п. 1.6 ст. 1 Закону № 1961-ІV власники
транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України
є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних
засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного
управління, на основі договору оренди, довіреності або правомірно експлуатують
транспортний засіб на інших законних підставах.

Особою, відповідальність якої застрахована, є визначена в
договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа,
цивільно-правова відповідальність якої застрахована згідно з цим договором,
або, залежно від умов договору обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності, будь-які особи, що експлуатують забезпечений
транспортний засіб (п. 1.4. Закону № 1961-ІV).

Суд, установивши, що власником автомобіля ЗІЛ - 433100,
номерний знак  НОМЕР_1, є  ОСОБА_2., не з'ясував, чи був ОСОБА_3, який керував цим автомобілем, законним його володільцем (користувачем),
чи мав він повноваження на право
керування цим автомобілем (договір оренди,
довіреність тощо) або правомірно експлуатував указаний автомобіль на інших законних
підставах, що має значення для визначення
особи, яка повинна відшкодувати матеріальну шкоду в разі доведеності
позову.

Крім того, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 500
грн. моральної шкоди на підставі ст. 1167 ЦК України, суд першої інстанції у
своєму рішенні зазначив про те, що неправомірними діями ОСОБА_3 були спричинені
ОСОБА_1 моральні страждання, погіршились ділові стосунки.

Однак судом не встановлено, у чому саме полягає моральна шкода             (ст. 23 ЦК України), та не застосовано
норми п. 22.3 ст. 22 Закону № 1961-ІV, за якими моральна шкода, передбачена пп. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України,
відшкодовується потерпілому в установленому судом розмірі відповідно до вимог ст.
23 ЦК України; при цьому різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, і сумою,
яка повинна бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди; якщо ж судом постановлено відшкодувати потерпілому
моральну шкоду, передбачену пп. 3, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, таке відшкодування
в розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною в скоєнні дорожньо-транспортної
пригоди.

За таких обставин судом першої інстанції неправильно застосовані норми  матеріального права та допущені порушення
норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і ці
порушення не були усунені апеляційним судом, а тому судові рішення відповідно
до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від                             14 лютого 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від       15 травня 2007 року скасувати, передати справу
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:
Л .І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г.
Данчук

В.Й.
Косенко