УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

1 жовтня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Лященко  Н.П.,

Перепічая В.С.,

Прокопчука Ю.В.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до голови наглядової
ради закритого акціонерного товариства “Рівненський ливарний завод”, ОСОБА_2, закритого акціонерного товариства “Рівненський
ливарний завод” (далі - ЗАТ “РЛЗ”), ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання частково незаконним рішення наглядової ради ЗАТ “РЛЗ” та
поновлення на роботі, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення апеляційного
суду Рівненської області від 27 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до
голови наглядової ради ЗАТ “РЛЗ” ОСОБА_2, ЗАТ “РЛЗ”, ОСОБА_3 про визнання
частково незаконним рішення наглядової ради ЗАТ “РЛЗ” та поновлення на роботі.

Зазначав, що відповідно до рішення загальних зборів
акціонерів ЗАТ “РЛЗ” від 5 вересня 2006 року його обрано генеральним директором
товариства, зобов'язано колишнього директора ОСОБА_3 передати йому печатки,
штампи, установчі та інші документи ЗАТ “РЛЗ”.

На виконання зазначеного рішення 12 вересня 2006 року між
ним та ЗАТ “РЛЗ” в особі голови наглядової ради ОСОБА_2 було укладено трудовий
контракт.

Проте приступити до виконання обов'язків генерального
директора не зміг, оскільки відповідно до розпорядження колишнього директора
його не пустили на територію заводу та чинили перешкоди у виконанні трудових
обов'язків, про що він повідомив голову наглядової ради.

Однак наглядова рада ніяк не посприяла в тому, щоб він
міг приступити до виконання трудових обов'язків генерального директора, а 22
вересня 2006 року прийняла рішення про розірвання трудового контракту та
звільнення його з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул.

Вважає, що розірвання трудового договору не належить до
компетенції наглядової ради, а є виключною компетенцією загальних зборів ЗАТ
“РЛЗ”.

Посилаючись на те, що його звільнення проведено з
порушенням вимог трудового законодавства, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області
від 15 грудня 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано незаконним
рішення наглядової ради ЗАТ “РЛЗ ” від 22 вересня 2006 року в частині
звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ЗАТ “РЛЗ” і припинення на цій підставі дії трудового контракту
від 12 вересня 2006 року; поновлено ОСОБА_1 на роботі; стягнуто із ЗАТ “РЛЗ” 51 грн. судового збору в доход держави та 7 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 лютого 2007
року рішення районного суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 скасовано та в цій частині ухвалуно нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У решті - рішення суду
залишено без зміни.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі,
апеляційний суд виходив із того, що оскільки після укладення наглядовою радою
ЗАТ “РЛЗ” з ОСОБА_1 контракту  відповідно
до ч. 3 ст. 24 КЗпП України власником ЗАТ “РЛЗ” чи уповноваженим ним органом не
було видано відповідного наказу або розпорядження про зарахування ОСОБА_1 на
роботу, то вимога позивача про поновлення на посаді, яку він фактично не
обіймав, є безпідставною.

Проте погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального й
процесуального права.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України
особливою формою трудового  договору є
контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки  і
відповідальність  сторін  (у тому
числі  матеріальна), умови
матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання
договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися  угодою
сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як установлено судом і вбачається з матеріалів справи,
відповідно до рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ “РЛЗ” від 5 вересня 2006
року його обрано генеральним директором товариства, зобов'язано колишнього
директора ОСОБА_3 передати йому печатки, штампи, установчі та інші документи
ЗАТ “РЛЗ”.

На виконання зазначеного рішення 12 вересня 2006 року між
ОСОБА_1 та ЗАТ “РЛЗ” в особі голови наглядової ради ОСОБА_2 було укладено
трудовий контракт.

Згідно з пп. 7.1, 7.4 зазначеного контракту він діє з 12
вересня 2006 року до 12 вересня 2007 року та набирає чинності з моменту його
підписання сторонами.

Контракт, укладений акціонерним товариством із директором
згідно з п. 9 Положення про укладення контрактів при прийнятті (найманні) на
роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України
від                  19 березня 1994 року
№ 170, набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної
сторонами в контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною в
письмовій формі.

Відмова акціонерного товариства в наданні обумовленої
контрактом роботи після набрання ним чинності може розглядатися як підстава для
застосування правил ч. 1 ст. 235 КЗпП України, за якою в разі звільнення без
законної підстави працівник повинен бути поновлений на роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині
поновлення на роботі ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції зазначених положень і
контракту не врахував.

Суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та
давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те,
що звільнення позивача проведено з порушенням трудового законодавства, а тому
його позов підлягає задоволенню.

Безпідставно
скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині
поновлення на роботі ОСОБА_1, апеляційний суд припустився помилки в
застосуванні матеріального та процесуального закону.

Ураховуючи
наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення
суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 лютого 2007 року  скасувати, а рішення
Рівненського районного суду Рівненської області від 15 грудня 2006 року
залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка