У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

15 жовтня
2008 року

м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми
А.Г.,

суддів:

Левченка
Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю
“МЕГА-Дизайн”, третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України                           в м. Павлограді, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за
касаційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.
Павлограді на рішення Павлоградського міськрайонного суду                     від 4 квітня 2007 року та
ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області                 від 19 грудня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У січні  2007 року ОСОБА_1 звернувся
до суду із зазначеним позовом. Позивач зазначав, що під час перебування в
трудових відносинах із ТОВ “МЕГА-Дизайн” 3 травня 2006 року у процесі виконання
ним трудових обов'язків його було травмовано. За фактом нещасного випадку було
складено акти за формами
Н-1 та Н-5 від 7 травня 2006 року. Оскільки в подальшому відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в м. Павлограді не визнало зазначених
актів, у зв'язку з чим було проведено повторне розслідування нещасного випадку,
за результатами якого складено акт за формою Н-5, позивач просив суд установити
факт нещасного випадку, що стався з ним 3 травня 2006 року під час виконання
трудових обов'язків, дійсність актів Н-1 та Н-5 від 7 травня 2006 року, а також
установити відсутність його вини в нещасному випадку.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 4 квітня 2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області                   від 19 грудня 2007 року,
позов задоволено. Встановлено факт нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 3
травня 2006 року під час виконання ним трудових обов'язків, унаслідок якого
ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження: “перелом поперекових відростків L2, L3, L4 справа, забій,
осаднення поперекового відділу хребта”. Встановлено, що акти за формою Н-1 та
Н-5                     від 7 травня 2006
року за фактом зазначеного нещасного випадку є дійсними та що вина потерпілого у
вказаному нещасному випадку відсутня.

У касаційній скарзі відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Павлограді просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що виходячи з показань свідків  та наявних у матеріалах справи доказів 3
травня 2006 року під час виконання позивачем трудових обов'язків на складі
металоконструкцій відповідача стався нещасний випадок з ОСОБА_1, унаслідок якого він
отримав тілесні ушкодження.

Однак погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 посилався на п. 5 ч. 2       ст. 234 ЦПК України, яка встановлює, що
суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Однак відповідно до ст. 256 ЦПК України та роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України, викладених у п. 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 “Про
судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення”,
у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення,
зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх встановлення.

На підставі ст. 22 Закону України “Про охорону праці” роботодавець повинен
організовувати розслідування нещасних випадків, професійних захворювань і
аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України
за погодженням з всеукраїнськими об'єднаннями профспілок.

Згідно з п. 13 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків,
професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112, обстеження місця
нещасного випадку, одержання пояснень потерпілого, свідків та причетних до
нещасного випадку осіб, з'ясування обставин і причин нещасного випадку,
визначення, чи пов'язаний цей випадок з виробництвом, установлення осіб, які
допустили порушення законодавства про охорону праці та складання акту
розслідування нещасного випадку віднесено до компетенції утвореної роботодавцем
комісії з розслідування нещасного випадку. У судовому порядку факт нещасного
випадку встановлюється лише у разі ліквідації підприємства-роботодавця (ч. 2 п.
26 Порядку).

Отже, законом визначено порядок установлення факту нещасного випадку на
виробництві, так само як і встановлення осіб, які допустили порушення
законодавства про охорону праці.

У разі незгоди потерпілого зі змістом акта про нещасний випадок питання
вирішуються посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці, чиє
рішення може бути оскаржене у судовому порядку (чч. 3, 4 ст. 22 Закону України
“Про охорону праці”, пп. 37, 38 Порядку).

Не можна погодитися й з рішенням суду в частині визнання актів про нещасний
випадок дійсними, оскільки вони є такими до того часу, поки у встановленому
законом порядку не буде встановлено інше, а обраний позивачем спосіб захисту
свого права законом не передбачено.

Таким чином, вимоги про встановлення фактів нещасного випадку на
виробництві та відсутності вини позивача в настанні нещасного випадку, так само
як і вимога про визнання актів про нещасний випадок дійсними, не підлягають
розгляду в суді, а тому ухвалені у справі судові рішення слід скасувати та
закрити провадження у справі.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 336, п. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 340, п. 3 ч. 1 ст. 344
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Павлограді задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду від 4 квітня 2007 року та
ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2007 року
скасувати, провадження у справі закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л.
Сенін