У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17
вересня  2008 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                                 Гнатенка
А.В.,

суддів                                               Балюка
М.І., Барсукової В.М.,

Гуменюка В.І., Луспеника Д.Д.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на
квартиру, договорів купівлі-продажу квартири, визнання права власності на Ѕ
частину квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні
житлом,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 26 жовтня 2005 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18
травня 2006 року,

в
с т а н о в и л а:

У березні 2000 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила
визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що відповідач з 1995 року не проживає в ній без поважних
причин, квартирну плату та плату за комунальні послуги не сплачує, його речі в
квартирі відсутні. Рішенням загальних зборів відповідача виключено з членів ЖБК
”Оболонь -10”, а її прийнято в члени ЖБК.

У липні 2001 року ОСОБА_1 звернувся
до ОСОБА_2 з зустрічним позовом про вселення та усунення перешкод в
користуванні жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовував тим, що спірна
квартира є його спільною з відповідачкою власністю, оскільки пайові внески за
квартиру до кооперативу були сплачені
ними в період шлюбу. В зв'язку з тим, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди в
користуванні квартирою, просив позов задовольнити. В подальшому ОСОБА_1 уточнив
свої позовні вимоги та просив визнати недійсними свідоцтво про право власності
на квартиру, видане на ім'я ОСОБА_2, та договори купівлі продажу квартири, визнати
за ним право власності на Ѕ частину квартири та вселити його, посилаючись на
те, що ОСОБА_2 в період розгляду справи в суді без його згоди продала спірну
квартиру 17.02.2001 року ОСОБА_3, а останній 14.03.2001 року перепродав цю
квартиру ОСОБА_4

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 3 березня 2003 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва
від 26 листопада 2002 року та в задоволені первинного позову ОСОБА_2
відмовлено, а в частині розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 справу направлено
на новий розгляд.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2005 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ним право власності на Ѕ частину
квартири; визнано  недійсними договори
купівлі-продажу квартири від 17.02.2001 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
від 14.03.2001 року, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4; стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 22 222 грн.
90 коп.; вселено ОСОБА_1 в спірну квартиру; стягнуто зі ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 220 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду міста
Києва від 18 травня 2006 року вищезазначене рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні вимог про визнання свідоцтва про право власності
на квартиру недійсним скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким
свідоцтво про право власності на квартиру від 26.05.2000 р. визнано недійсним в
Ѕ частині квартири. В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення судів першої та апеляційної
інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного
оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з положень законів, які діяли на час спірних
правовідносин, та вказав, що спірна квартира є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки пайові внески до кооперативу були сплачені ними під час
шлюбу, а тому, керуючись вимогами ст.ст. 22, 28 КпШС України, вимоги ОСОБА_1
про визнання за ним право власності на Ѕ частину квартири задовольнив. У
зв'язку з тим, що ОСОБА_2 незаконно, без згоди іншого співвласника ОСОБА_1,
розпорядилась всією квартирою, суди дійшли висновку про необхідність на
підставі ст. 48 ЦК УРСР визнати недійсними укладені в період розгляду справи в
суді договорів купівлі - продажу квартири та приведення сторін у первинне
становище.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна з наступних
причин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Судом встановлено, що пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 повністю були
внесені 18.01.1993 р., тобто в період подружнього життя ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
проте свідоцтво про право власності видано ОСОБА_2 після розлучення, а саме
26.05.2000 р., лише на її ім'я.

Визнаючи, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя з
урахуванням положення ст. 22 КпШС України, суди визнали з підстав ст. 48 ЦК
УРСР недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17.02.2001 р. між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 Крім того, зазначили, що ОСОБА_2 на порушення вимог ст. 114 ЦК УРСР
не запропонувала купити належну їй Ѕ частку квартири іншому співвласникові, а
саме позивачу, який мав для цього переважне право.

Проте при цьому суди не звернули увагу на те, чому ОСОБА_2 не вправі була
розпорядитися своєю часткою у спільній сумісній власності. Посилання суду на
порушення нею вимог ст. 114 ЦК УРСР є безпідставним, оскільки зазначена норма
права (як і аналогічна ст. 362 ЦК України) поширювалась лише на учасників
спільної часткової власності. На час вирішення спору частки співвласників у
встановленому законом порядку не були визначені та зареєстровані.

Визнаючи недійсним наступний договір купівлі-продажу квартири від
14.03.2001 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суди не вказали, з яких саме підстав даний
договір визнається недійсним та не врахували роз'яснень, даних у п. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 29 квітня 1978 р. № 3 (з відповідними
змінами) “Про судову практику у справах про визнання угод недійсними”.
Посилання судів на те, що визнання недійсним попереднього договору є підставою
для визнання недійсними і наступних договорів не відповідає вимогам закону.
Також суди не зазначили у своїх висновках, чому вони визнали, що ОСОБА_4 є
недобросовісним набувачем.

Крім того, ОСОБА_2 не була стороною договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тому
висновок суду про стягнення з неї на користь ОСОБА_4 22222,90 грн. у порядку
повернення сторін у первісне становище є безпідставним.

Суди не звернули уваги на те, що права особи, яка вважає себе власником
майна (ОСОБА_1), не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання
недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто із застосуванням
правового механізму, встановленому ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР, незалежно від того чи
відповідає спірна угода закону. Захист прав такої особи можливий шляхом
пред'явлення віндикаційного позову, якщо є підстави, встановлені ст. 145 ЦК
УРСР (на час спірних правовідносин).

За таких обставин, які свідчать про те, що судами
неправильно застосовано закон і це призвело до неправильного вирішення справи,
судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими і в силу ч. 2 ст.
338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції, в ході якого слід усунути зазначене вище та ухвалити
рішення відповідно до закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26
жовтня 2005 року та рішення апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2006
року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                          А.В.
Гнатенко

Судді                                                                       М.І.
Балюк

В.М.
Барсукова

В.І.
Гуменюк

Д.Д.
Луспеник