Справа № 22ц-1658/2008
Головуючий у першій інстанції
Доповідач - Шемець Н.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської
області у складі:

головуючого:

Позігуна М.І.,

суддів:

Шемець Н.В.,

Редьки А.Г.,

при секретарі:

Рачовій І.І.

з участю:  позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 липня  2008 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання недійсними: заяви про відмову від отримання свідоцтва про
право на спадщину та свідоцтва про право власності,  свідоцтва про право на спадщину та визнання
права власності, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1
звернулась до суду з вимогами до ОСОБА_3 про визнання права власності на 5/8
частин будинку з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1. Зазначала, що
в період шлюбу з ОСОБА_4,  який  помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ними був збудований
спірний будинок.

Їй
як дружині померлого належала Ѕ частка у цьому будинку. Вона прийняла спадщину,
оскільки проживала і проживає  в цьому
будинку і фактично вступила в управління майном. Також вона має право на
обов”язкову частку у спадковому майні як непрацездатна особа, тому просила
визнати за нею право власності на 5/8 частин спірного будинку, оскільки
ОСОБА_3, який є відповідачем у справі, оспорює її право власності на будинок і
чинить перешкоди у користуванні ним.

В
ході розгляду справи позивачка збільшила позовні вимоги і  просила визнати недійсною її заяву від 11
квітня 2003 року, посвідчену Другою державною нотаріальною конторою
м.Чернігова, про  відмову від отримання
свідоцтва про право власності на спадщину на підставі ст. 535 ЦК України  та свідоцтва про право власності на підставі
ст.22 КпШС України. Посилалась на те, що дана заява посвідчена з порушенням
вимог окремих норм Закону України „Про нотаріат” та Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки нотаріус не роз”яснив
їй зміст заяви та наслідки її посвідчення. Таким чином, на момент посвідчення
заяви вона не усвідомлювала її зміст та бажала настання інших наслідків,
оскільки вважала, що вступає в спадщину. Відповідно до положень ст.ст.229,230
ЦК України заява може бути визнана недійсною. Виходячи з зазначеного  просила визнати недійсним і свідоцтво про
право на спадщину за заповітом від 8 серпня 2003 року, видане на ім”я  відповідача.

Рішенням
суду  в задоволенні вимог ОСОБА_1
відмовлено. Суд зазначив, що на підтвердження того факту, що на момент
посвідчення заяви вона не усвідомлювала її змісту, позивачкою не надано
доказів. Не вбачається такого з показань свідка ОСОБА_5 Не підтверджено
доказами посилання позивачки на введення її в оману під час підписання заяви.
Також суд відмовив в задоволенні вимог позивачки, пославшись на пропуск строку
позовної давності та строку прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського
районного суду м.Чернігова від 23 липня 2008 року та ухвалити нове рішення у
справі. Посилається на те, що оскаржуване рішення не можна вважати законним,
оскільки обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, вона
мала намір підтвердити показами свідків та власними поясненнями, але суд
допитав лише одного свідка і його поясненням не дав належної оцінки, а в
задоволенні клопотання про допит другого свідка суд необґрунтовано відмовив.
Тому апелянт стверджує, що  висновки суду
не відповідають обставинам справи і це є підставою для скасування рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,
рішення суду скасуванню в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про
право на спадщину та визнання права власності на 5/8 частин домоволодіння, з
частковим задоволенням цих вимог, виходячи з наступного.

По
справі  встановлені такі обставини.

19 квітня 2001 року ОСОБА_4 склав
заповіт на належне йому майно на ім”я сина ОСОБА_3(а.с.55). ІНФОРМАЦІЯ_1 він
помер(а.с.47).Спірний будинок зареєстрований за померлим (а.с.49).Спадкоємцями
за законом є: дружина померлого- позивачка по справі ОСОБА_1, та його діти -
син - відповідач по справі  ОСОБА_3 та
донька - третя особа  ОСОБА_5

На час відкриття спадщини спірний
будинок був об”єктом  права
спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і
спадщина відкрилась  тільки  на Ѕ частину домоволодіння, що належала
спадкодавцю ОСОБА_4.

ОСОБА_1 прийняла спадщину, оскільки
і на час її відкриття, і на даний час
проживає в цьому будинку.

11 квітня 2003 року позивачка та
відповідач звернулися до нотаріальної контори: ОСОБА_3 з заявою про
прийняття  спадщини та про видачу
свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.46) та ОСОБА_1 - з заявою про
відмову  від одержання свідоцтва про
право на спадщину на підставі ст.535 ЦК України та свідоцтва про право власності
на підставі ст.22 КпШС України (а.с.45 зв.).

08 серпня 2003 року відповідач отримав
свідоцтво про право на спадщину за заповітом
на весь будинок по АДРЕСА_1.

Як вбачається із тексту заяви  від 11 квітня 2003 року, позивачка
відмовилась від одержання саме правовстановлюючих документів, а не від
отримання  обов”язкової частки у спадщині
та   від права власності на належну їй Ѕ
частину домоволодіння.

За таких обставин,  заява від 11 квітня 2003 року, яка  є одностороннім правочином, не породжує
ніяких правових наслідків для
позбавлення  ОСОБА_1 права на  належні їй частку у спадковому майні, а також  у майні, належному на праві спільної сумісної
власності подружжя.

Тому дана заява вірно не
визнана  судом першої інстанції
недійсною.

Позивачка в силу ст. 535 ЦК
України в ред.1963 року  як непрацездатна
дружина спадкоємця за наявності  заповіту  має право на обов”язкову частку в спадщині та
відповідно до ст.22 КпШС України   як
пережила дружина - на Ѕ частину  спірного
будинку.

Видачею
свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 серпня 2003 року на ім”я
ОСОБА_3 на весь будинок, порушені права позивачки  на отримання обов”язкової частки  у спадщині
і право власності на належну їй Ѕ частку
в спільному сумісному майні подружжя.

І оскільки при видачі оспорюваного свідоцтва   нотаріус керувалась саме заявою ОСОБА_1
від  11 квітня 2003 року, яка не породжує
юридично значимих наслідків, та враховуючи, що відмова від обов”язкової частки
у спадщині могла бути вчинена лише шляхом письмової відмови від одержання
спадщини та відмова  від права власності
у спільному сумісному майні подружжя не може бути здійснена  у спосіб, як це вчинила позивачка, а саме
шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про відмову від отримання свідоцтва
про право власності, а лише шляхом розпорядження власником своїм майном, чого
позивачка не вчиняла, тому таке свідоцтво є
таким,  що видано всупереч вимогам
закону.

За ОСОБА_1 належить визнати право власності на  Ѕ частину домоволодіння  як за пережилою дружиною та  на 1/9 обов”язкову  частку в спадковому майні як  на непрацездатну дружину (1/2: 3 =1/6
*2/3=1/9), всього на 11/18 частин домоволодіння ( Ѕ + 1/9=11/18).

Оскільки
за позивачкою визнано право власності  на
11/18 частин домоволодіння, то, відповідно, і свідоцтво про право власності на
спадщину має бути визнано частково недійсним в цій частині, з визнанням за
ОСОБА_3 права власності  в порядку
спадкування за заповітом на 7/18 частин спірного будинку.

Висновок суду першої інстанції про  пропуск позивачкою строку на прийняття
спадщини є невірним, оскільки апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1
фактично прийняла спадщину, вступивши в управління і володіння спадковим
майном, бо проживала  на час смерті  спадкодавця в цьому будинку і проживає  на даний час, не змінюючи своє місце
проживання.

Не узгоджується  з вимогами ЦК
України висновок суду першої інстанції і про пропуск ОСОБА_1 строку позовної
давності, оскільки згідно п.7 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК
України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються
до позовів, строк пред”явлення яких, встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Тобто,  в даній справі  3-річний строк позовної давності за ЦК
України в ред. 1963 року не сплив до набрання чинності діючим ЦК України і
тому  правила чинного ЦК поширюються на
спірні правовідносини, а з матеріалів справи вбачається, що учасники судового
розгляду не заявляли вимог про застосування позовної давності, тому   висновок суду першої інстанції про сплив
строку позовної давності є невірним.

Відповідно
до положень ст.88 ЦПК України належить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 60
грн. в рахунок повернення сплачених витрат на інформаційно- технічне
забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст.ст.
48,529,534,535,548,549 ЦК України в ред.1963 року, ст.22 КпШС України, ст.ст.
16,19,48,55 Закону України ”Про власність”, ст. ст. 88, 303, 307, 309 ч.1
п.3,4, 313-314,316,317,319 ЦПК України,
апеляційний суд,

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду
м.Чернігова від 23 липня  2008 року  в частині відмови у визнанні  недійсним свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, відмови у визнанні права власності на 5/8 частин домоволодіння -
скасувати.

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за
заповітом та визнання права власності  на
5/8 частин домоволодіння задовольнити  -
задовольнити частково.

Визнати  свідоцтво про право на спадщину за заповітом
від 08 серпня 2003 року, видане державним нотаріусом Другої чернігівської
державної нотаріальної контори, на ім”я ОСОБА_3 частково недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 11/18 частин домоволодіння в
АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 -на7/18 частин зазначеного домоволодіння.

Рішення  суду в частині відмови у визнанні недійсною
заяви від 11 квітня 2003 року про відмову від отримання  свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва
про право власності -залишити без змін.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 60 грн. в рахунок повернення сплачених витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення  набирає законної сили з моменту проголошення,
може бути оскаржене до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом
двох місяців з дня  набрання законної
сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий:                                              Судді: