№
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
ВСТУПНА  ТА  РЕЗОЛЮТИВНА)
15 квітня 2008 року Іллічівський
районний суд м. Маріуполя у складі головуючої судді Харитонової Г.Л., при
секретарі Пасюрі І.Ю.,  адвоката Авдан
К.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства « Азовзагальмаш» про поновлення
на роботі та стягнення  заробітної плати
за  час вимушеного прогулу,
Керуючись ст. ст. 10, 57, 60,
79, 88,  209, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України,  ст. ст. 21,  40, 79, 80, 139,
140, 142, 147-149, 231 КЗпП України, п.1, 24
Постанови Пленуму Верховного Суду України  від 6.11.1992 р. № 9    «Про практику розгляду судами трудових
спорів» (зі змінами, внесеними постановами
від 1.04.1994 р. №4, від 26.10.1995 р. № 18 та від 25.05.1998 р. № 15.),
суд -
до відкритого акціонерного товариства « Азовзагальмаш» про поновлення на роботі
та стягнення  заробітної плати за  час вимушеного прогулу - відмовити.
Стягнути зОСОБА_1  на користь держави судовий збір у розмірі 8
гр. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у
розмірі 7 гр. 50 коп.
На рішення може бути подана
апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя. Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подано потягом 10
днів з дня проголошення рішення, а апеляційна скарга повинна бути подана
протягом двадцяти днів після подання заяви по апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання  заяви
про апеляційне оскарження.
Суддя:
№
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
Іллічівський районний суд м. Маріуполя у складі головуючої судді Харитонової
Г.Л., при секретарі Пасюрі І.Ю.,
адвоката Авдан К.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «
Азовзагальмаш» про поновлення на роботі та стягнення  заробітної плати за  час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В   :
жовтня 2007 року  позивач ОСОБА_1.
звернувся до Іллічівського  районного
суду м. Маріуполя з позовом до відкритого
акціонерного товариства « Азовзагальмаш» про поновлення на роботі та
стягнення  заробітної плати за  час вимушеного прогулу, де зазначив,  що з 10.12.2005 р. він працював ковалем -
штампувальником цеху № 180 ВАТ «Азовзагальмаш». 7 березня 2006 р. був
переведений в тому ж цеху виконуючим обов'язки замісника начальника цеху з
підготовки виробництва, а з 20 квітня 2006 р. переведений у тому ж цеху
замісником начальника цеху з підготовки виробництва. Наказом за № 297-к від
12.09.2007 р. він був звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України  за прогул.
Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем було порушено його
право на своєчасне надання чергової відпустки , а керівництво цеху або
заперечувало проти надання  йому
відпустки  або залишало його заяви про
надання відпустки без розгляду. Просив суд поновити його на посаді  замісника начальника цеху  № 180 з підготовки виробництва ВАТ
«Азовзагальмаш» та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з
12.09.2007 р.( а.с.2-3).
В судовому засіданні від 5.11.2007
р. позивач повністю підтримав позовні вимоги та пояснив, що з вересня 2002 року
він працює на підприємстві відповідача, з 3.03.2006 р. його призначили в.о.
замісника начальника цеху № 180 з підготовки виробництва, а з 20.04.2006 р. він
був переведений на посаду замісника начальника . З серпня 2006 року начальником
цеху працював ОСОБА_2., відносини  між
ними були добрі , але в лютому 2007 року між ОСОБА_2 та його батьком
Коноваловим, який також працював у цьому цеху, виник конфлікт, після якого
ОСОБА_2. почав до нього упереджено
ставитись. 23.07.2007 р. він( ОСОБА_1.)
подав заяву про надання йому відпустки з 1.08.2007 р., однак до
30.07.2007 р. його заява залишилась без розгляду, в зв'язку з чим він
30.07.2007 р. особисто звернувся доОСОБА_2 з проханням надати йому відпустку,
оскільки йому була вже надана путівка до пансіонату «Азов»є»  з 10 серпня 2007 року. На цій заяві начальник
цеху написав, що заперечує : до виготовлення та встановлення воріт «5» захід.
2.08.2007 р. він звернувся до замісника голови профкому ОСОБА_3., який на заяві
написав прохання до нач. цеху надати йому відпустку у зв'язку з виділенням путівки.
На це ОСОБА_2. ніяк не отреагував.
8.08.2007 р. він звертався до
юридичного відділу, та йому пояснили, що його заяву повинен розглядати
начальник цеху. З 10 серпня по 31 серпня 2007 року він знаходився на
лікарняному, а 3 вересня 2007 року він на заяві від 23.07.2007 р. зробив
дописку про надання йому відпустки з 3 вересня 2007 р.  З цією заявою
о 15-30 3.09.2007 р. він знов звернувся до  ОСОБА_2 і той йому сказав покласти заяву у
пошту. Цей вислів він  сприйняв як згоду
на  надання відпустки. 3 вересня 2007
року він на роботу не виходив, оскільки вважав себе у відпустці, прийшов до
цеху о 15-30  у зв'язку з викликом на
засідання цехового комітету.( а.с.47-51). В судовому засіданні від 26.12.2007
р. уточнив, що  допис на заяві від
23.07.2007 р. про оформлення відпустки з 3 вересня 2007 р. він робив 29 серпня
2007 р. та у цей же день віддав його завідуючій БОП ОСОБА_4., йому невідомо че
реєструвалась ця заява, згоду на надання відпустки від начальника ОСОБА_2
він  не отримував.  Крім заяви від 23.07.2007 р. він писав заяву
від 3 серпня 2007  року про надання йому
відпустки з 3 вересня 2007 р., на якій начальник резолюцію не ставив , а сказав
покласти у пошту, що він зрозумів як згода на надання відпустки. 3-го вересня
2007 р. до нього додому приходили робітники цеху ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які
з'ясовували чому він не виходить на роботу, та запропонували дати письмові
пояснення, він пояснив, що знаходиться у відпустці, письмово це викладати не
став, про це складався акт.Його не повідомляли , що його відпустка починається
з 18 вересня 2007 р.,  в подальшому його
викликали на засідання профкому, 11 весресня 2007 р. він був присутнім на
засіданні профкома, який надав згоду на його звільнення за п. 4 ст. 40КЗпП
України. Вважав своє звільнення незаконним та просив поновити його та стягнути
середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Представник відповідача Орєхов О.В.
позов не визнав та пояснив, що  з 20
квітня 2006 року позивач був призначений замісником начальнику цеха № 180 з  підготовки виробництва. З березня 2007
року  начальником цеху йому було  дано завдання
з установки  воріт «5- захід» , які
потрібні були для поліпшення умов праці
робітників цеху. 20 червня 2007 р. на нараді у генерального директора начальнику цеху ОСОБА_2у був наданий строк для установки воріт до серпня 2007 р.. ОСОБА_2  25
червня 2007 р. доручив вирішити цю проблему позивачу про що було вказано
в протоколі рапорту. 1  серпня 2007 р.
позивач надав   начальнику цеха графік
виготовлення та установки воріт вказавши строк до  31 серпня 2007 р. Але з 10 серпня 2007 р.
позивач знаходився на лікарняному, отримав путівку до пансіоната в с. Сопіно,
надавши для цього графік  відпусток ,
виписку з протоколу цехового комітету та посвідчення про відпустку, де було
підроблено підпис начальника цеха. В подальшому , під час знаходження  в с.Сопіно , він тричі відкривав лікарняний.
3-го вересня 2007 р. до нього додому прийшли робітники цеху ОСОБА_4 та ОСОБА_6
та запропонували надати пояснення з приводу його невиходу на роботу 3 вересня
2007 р. Позивач відмовився від надання пояснень, в цей же день він був
запрошений на засідання цехового комітету. Позивач був присутнім і йому
запропонували належним чином оформити заяву про відпустку і він  біля 16-00
надав заяву про надання йому відпустки з 3 вересня 2007 р. Оскільки це
було по закінчені робочого дня , за помилкою поставили реєстрацію 3 серпня 2007
р., тому що  сама заява була помилково
датована 3 серпня 2007 р. 4  вересня 2007
р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знов були за місцем проживання позивача та ознайомили
його з повідомленням про надання відпустки з 18 вересня 2007 р., оскільки
позивач відмовився підписувати про ознайомлення, був складений акт про це та
йому повідомили,що він повинен виходити на роботу . В подальшому позивач був
запрошений на засідання цехового комітету, який відбувся 11 вересня 2007  р. на якому бів присутнім позивач. Цеховий
комітет надав  згоду на звільнення
позивача і 12.09.2007 р. він був звільнений за прогул. Вважає, що при
застосуванні дисциплінарного стягенення
вимоги Закону порушені не були та просив відмовити у позові
Суд, вислухавши позивача ОСОБА_1.,
представника відповідача Орєхова О.В., свідків, дослідивши матеріали справи
вважає, що позов ОСОБА_1. не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи 8
лютого 2005 р. позивач ОСОБА_1. був прийнятий у
ВАТ «Азовзагальмаш»  цех № 132
ковалем-штампувальником.(а.с.15).З 7.03.2006 р. був  переведений виконуючим обов'язки  начальника цеху № 180  з підготовки виробництва, а з 20.04.2006 р.
був переведений заступником начальника цеху № 180 з підготовки виробництва.(
3-го вересня 2007 р. на ім'я  начальника цеха  № 180 надійшла докладна від в.о.табельника
ОСОБА_7. про відсутність на роботі позивача. Начальник цеху ОСОБА_2. доручив
ОСОБА_4  з'ясувати причини відсутності
Виконуючи доручення начальника цеху
до нього додому прийшли ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які надали йому запрошення на
засідання цехового комітету на 3.09.2007 р. на 15-30 ( а.с. 21) та   яким він пояснив, що знаходиться у
У цей день - 3 вересня 2007 року о
15-30 позивач був присутнім на засіданні цехового комітету , згоду на його
звільнення за ч. 3 ст. 40 КЗпП України цеховим комітетом не було надано.(
Після засідання цехового комітету
позивачеві було запропоновано надати письмове пояснення з приводу його
відсутності на роботі 3.09.2007 р., однак він відмовився надати пояснення з
цього приводу, про що було складено акт.( а.с.20).
В цей же день позивач написав заяву
про надання йому відпустки з 3 вересня 2007 р. у зв'язку з ненаданням її у
серпні 2007 р., яку помилково датував 3 серпня 2007 р.( а.с.18).
Ця заява була зареєстрована у книзі
реєстрації 3.09.2007 р. о 16-00 за № 180-186 ( а.с.19), однак на самій заяві
також помилково вказали дату реєстрації 3.08.2007 р.( а.с.18).
4 вересня 2007 року додому до
позивача прийшла комісія у складі
економіста цеху ОСОБА_4. та комірника ОСОБА_5 з повідомленням про
початок його відпустки з 18.09.2007 р.( а.с.23), він ознайомився з
повідомленям, а від підпису відмовився про що було складено акт.( а.с.24).
Також  комісія мала мету з'ясувати  причину відсутності на роботі позивача та
запросити його на 5.09.2007 р. на 15-30 на засідання цехового комітету з
приводу порушенням ним трудової дисціплини п.4 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_1.
поснив, що вважає себе у відпустці з 3.09.2007 р., ознайомився з запрошенням,
від підпису відмовився про що було складено два акти.( а.с. 25, 26,27).
10 вересня 2007 р. позивача знов
було запрошено на засідання цехового комітету.( а.с.29,30), на яке позивач
прибув. 11 вересня 2007 року цеховий комітет надав згоду на звільнення позивача
за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули( а.с.31).
п. 1  Постанови Пленуму
Верховного  Суду України № 9 від 6
листопада 1992 г. „Про практику розгляду судами трудових спорів „   зі змінами , внесеними постановами від 1
квітня  1994 р. № 4, від  26 жовтня 1995 р. № 18 та від 25 травня 1998
р. № 15 діяльність судів по розгляду справ цієї категорії  повинна спрямовуватись на всемірну  охорону конституційного права кожного на
працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно
вибирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних
інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової і виробничої
дисципліни, на виховання  працівників у
дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.
Згідно зі ст. 139 КЗпП України ,
працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати
розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і
технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися
до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно  ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є
угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується
виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим
ним органом чи  фізична особа
зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови
праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю,
колективним договором  і угодою сторін.
Згідно  ч. 1 ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок
на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього
трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням
власника або уповноваженого ним органу та виборного органу первинної  профспілкової організації  на основі типових правил.
п.п.10.1, 10.2, 10.10 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників
ВАТ „МЗВМ” , затверджених 17.03.2005 р., за порушення трудової дисципліни,  невиконання або неналежне виконання з вини
працівника покладених на нього обов'язків, адміністрація підприємства може
застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді догани та звільнення. Відмова
працівника від дачі  пояснень не звільняє
порушника від відповідальності та не позбавляє адміністрацію права на
застосування стягнення. За фактом відмови складається акт, який підписується
посадовою особою, що запропонувала надати пояснення та не менш як два робітника
підприємства, які були присутніми при відмові. Згідно акту, складеного у
відповідності до викладеного, ОСОБА_1. відмовився надати пояснення (а.с.20).
Позивач ОСОБА_1. в судовому
засіданні пояснив, що вважав себе у черговій відпустці, оскільки  отримав на це згоду зам. голови
профспілкового  комітету ОСОБА_3,
начальник цеху також не заперечував проти надання йому відпустки, оскільки на його
письмову заяву про це  , написану ним
3.09.2007 р., не накладаючи письмової резолюції
сказав, щоб він положив заяву у пошту. Таку відповідь позивач розцінив
як згоду на надання відпустки. Свідок
ОСОБА_2. пояснив, що 3.09.2007 р. згоду на надання відпустки ОСОБА_1.
саме з 3 вересня 2007 р.  не надавав,
дійсно сказав положити заяву у пошту оскільки вже закінчився робочий час. 4
вересня 2007 року він розглянув цю заяву і надав згоду на надання відпустки
позивачеві з 18 вересня 2007 р., про що позивач в той же день був повідомлений
Згідно ч. 4 ст. 79 КЗпП
України  черговість надання відпусток
визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним
органом за погодженням з  виборним
органом первинної профспілкової організації( профспілковим представником).  Згідно ч. 5 конкретний період надання
щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником
і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово
повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до
встановленого графіком терміну.
Судом встановлено, що згідно
графіку  відпустка у позивача у 2007 році
була встановлена на червень. ( а.с. 7).
Згідно службової записки , наданої
начальнику ВТ та З «Азовзагальмаш» позивачем ОСОБА_1,він у зв'язку   з відсутністю механіка цеху № 180 передав
свою чергову відпустку за червень заміснику начальника цеху за виробництвом
ОСОБА_1.( а.с.8), а той у свою чергу згідно службової записки надав свою
чергову відпустку за серпень позивачу.( а.с. 9).
23.07.2007 р. позивач звернувся з
письмовою заявою до начальнику цехуОСОБА_2 про надання йому відпустки з 1
серпня 2007 р., на якій  30.07.2007 р.
ОСОБА_2. зробив напис : «заперечую до виготовлення та установки воріт «5»
захід».  З тих же підстав позивач
звернувся до зам. голови профспілкового комітету Глініна Є. , на якій він
виклав клопотання до начальника цеху про надання відпустки ОСОБА_1. у зв'язку з
виділенням путівки. ( а.с. 10).
Між тим, не погоджуючись з думкою
начальника цеху, позивач оформив путівку до пансіонату «Азовьє» у сел. Сопіно,
надавши для цього виписку з протоколу засідання цехового комітету № 14, де було
зазначено, що його відпустка починається з 10 серпня 2007 р. та посвідчення на
відпустку, де також було зазначено про початок відпустки з 10 серпня 2007 р.,
на якій підробив підпис начальника цехуОСОБА_2( а.с.83-85).
З 10 серпня 2007 року по 31
серпня 2007 р. позивач знаходився на лікарняних ( а.с.78-80), а з 3 вересня
2007 року, вважаючи себе у черговій відпустці, перестав виходити на роботу. 4
вересня 2007 р.  робітникам цеху пояснив,
що  вважає себе у відпустці тому не
виходить на роботу.( а.с. 26).
Всі ці обставини знайшли своє
підтвердження у поясненнях свідків ОСОБА_8., ОСОБА_6.,  ОСОБА_4., ОСОБА_2,ОСОБА_9
Свідок ОСОБА_10 звільнилась з
цеху № 180 в липні 2007 р. і їй нічого не відомо стосовно надання або ненадання
Згідно ч.4  ст. 80 КЗпП України у разу перенесення
щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між
працівником і власником або уповноваженим ним органом. Таке положення Закону
були закладені у п. 8.6. Правил внутрішнього трудового розпорядку. ( а.с.143).
Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного  Суду України № 9 від 6 листопада 1992 г. „Про
практику розгляду судами трудових спорів „
зі змінами , внесеними постановами від 1 квітня  1994 р. № 4, від  26 жовтня 1995 р. № 18 та від 25 травня 1998
р. № 15  при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України суди повинні
виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так ы більше
трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних
причин(  наприклад  в тому числі і у зв'язку з  самовільним використанням без погодження з
власником або уповноваженим ним органом чергової відпустки).
Таким чином, суд приходить до
висновку про те, що позивач  ОСОБА_1 в
порушення вимог діючого законодавства самовільно, без погодження з власником
або уповноваженим ним органом використовував чергову відпустку, що є порушенням  трудової дисципліни  та тягне за собою застосування
дисциплінарного стягнення.
З матеріалів справи вбачається, що
у 2007 р. позивач неодноразово був притягнутий до дисциплінарного стягнення у
вигляді догани за неналежне виконання
обовьязків, покладених трудовим довогором і ці накази прозивачем
оскаржені не були .( а.с. 33, 34-35, 37-38).
З урахуванням конкретних обставин
по справі, характеру та кількості скоєних позивачем проступків, його відношення
до зауважень та стягнень, прийняття до позивача крайньої міри дисциплінарного
стягнення, як звільнення з роботи, є обґрунтованим та при  цьому порядок , передбачений ст.ст. 147-149
КЗпП України порушений не був.
Посил позивача на те, що через
погіршення відносин між його батьком та начальником цеху ОСОБА_2   останній став до нього упереджено ставитись
не  знайшов свого підтвердження, оскільки
як пояснили свідки  ОСОБА_11. таОСОБА_12.
конфлікт між батьком  позивача та ОСОБА_2
був вже після звільнення позивача.
79 ЦПК України   судові витрати
складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
належать : в тому числі витрати на інформаційно-технічне забезпечення.
Оскільки при зверненні до суду позивачем не сплачувались судовий збір та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи , ці судові
витрати  слід покласти на позивача.
Керуючись ст. ст. 10, 57, 60,
79, 88,  209, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України,  ст. ст. 21,  40, 79, 80, 139,
140, 142, 147-149, 231 КЗпП України, п.1, 24
Постанови Пленуму Верховного Суду України  від 6.11.1992 р. № 9    «Про практику розгляду судами трудових
спорів» (зі змінами, внесеними постановами
від 1.04.1994 р. №4, від 26.10.1995 р. № 18 та від 25.05.1998 р. № 15.),
суд -
В позовіОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства « Азовзагальмаш» про
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за  час
вимушеного прогулу - відмовити.
Стягнути зОСОБА_1  на користь держави судовий збір у розмірі 8
гр. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у
розмірі 7 гр. 50 коп.
На рішення може бути подана
апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя. Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подано потягом 10
днів з дня проголошення рішення, а апеляційна скарга повинна бути подана
протягом двадцяти днів після подання заяви по апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання  заяви
про апеляційне оскарження.
Суддя