Справа  № 2 - 749/08
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем   України

03
грудня 2008 року                                                                                     місто Одеса

Суворовський
районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді   Шепітко І.Г.

при секретарі            Чорній А.О.

за участі представника позивачки ОСОБА_6,

представника третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши
у відкритому судовому
засіданні в залі суду №22 у м.Одесі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5,
- про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права
власності,  -

В С Т А Н О В И В :

29
серпня 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Одеського
міського нотаріального округу Надоховська Т.О., про
визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права
власності на квартиру, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 жовтня 2000 року
вона придбала у відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 5 500 дол. США, оскільки бажала переїхати на
проживання до м. Одеси. Однак оформила угоду нотаріально на свого сина ОСОБА_4,
так як син  у той час був направлений на
навчання в м.Одесу і йому десь необхідно було проживати. Син перебував у шлюбі
з ОСОБА_5, яка визнавала за нею право на вказану квартиру. На той час син з
невісткою навчались, отже заробітку не мали. Вона весь час постійно приїжджала
до м.Одеси та фактично користувалася придбаною квартирою. Але після припинення шлюбних відносин ОСОБА_5 у липні 2007
року звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 2/3
частини вказаної квартири, чим порушила її права. Тому вона вимушена була
звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу спірної
квартири недійсним у частині покупця з
підстав, передбачених ч.1 ст.58, ст.ст.60, 224 ЦК УРСР (1963р.), тобто
як угоду, укладену лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Про порушення її права на спірну квартиру їй стало відомо після
звернення ОСОБА_5 у липні 2007 року з позовом до суду про визнання за нею права
власності на 2/3 частини спірної квартири. Тому вона вважала, що у неї виникло
право на позов з липня 2007 року і вона не пропустила строк позовної давності.

При розгляді справи, 20 листопада 2008 року позивачка ОСОБА_1 уточнила
підстави позову, і посилаючись на вищевказані обставини, просила суд визнати
угоду купівлі-продажу спірної квартири недійсною з підстави, передбаченої ч.2
ст.58 ЦК УРСР в редакції 1963 року, тобто як удаваної угоди.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_8, позов визнав і в
своїх письмових поясненнях зазначив, що фактично позивачка ОСОБА_1 придбала
належну їм квартиру за обумовлену сторонами суму, особисто передала йому, в
присутності ОСОБА_3, гроші на виконання договору, а вони передали їй квартиру.
Тому позивачка ОСОБА_1 є покупцем спірної квартири. Також представник ОСОБА_8
просив слухання справи проводити за його відсутності.
Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити
клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав і в своїх поясненнях зазначав, що його
матір ОСОБА_1 придбала спірну квартиру за особисті гроші, але оформила квартиру
на нього, оскільки він у той час навчався у м.Одесі й найшов квартиру. Його
колишня дружина ОСОБА_5 до розірвання шлюбу визнавала за матір'ю - ОСОБА_1
право власності на квартиру, ніколи не була зареєстрована у спірній квартирі та
лише після припинення шлюбних відносин почала оспорювати це право й пред'явила
позов про поділ майна подружжя.

Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу
Надоховська Т.О. суду надавала письмові пояснення і просила суд розглянути
справи у її відсутність, ухвалою суду від 03.12.2008 року була виключена з кола
третіх осіб у зв'язку з припиненням своєї діяльності як приватного нотаріуса.

Ухвалою суду від 19 листопада 2007 року до участі в справі у якості третьої
особи залучена ОСОБА_5.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7 проти
позову заперечували і в своїх поясненнях вказали, що спірна квартира придбана у
шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 і є спільним сумісним майном подружжя, позивачка

ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності, тому просили суд в позові
відмовити.

У судовому засіданні
представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_6, підтримав вимоги у повному обсязі.

Заслухавши позивачку ОСОБА_1, її представника ОСОБА_6, представника
відповідачів  ОСОБА_2, ОСОБА_3- ОСОБА_8
та відповідача ОСОБА_4, третю особу ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_7,
допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд
вважає, що на підставі обставин, встановлених у судовому засіданні та наявних у
справі доказів, позов ОСОБА_1 є законним і обґрунтованим та підлягає
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який
був чинним на час укладання оспорюваної угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується
передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно
і сплатити за нього певну грошову суму.

В судовому засіданні встановлено, що 31 жовтня
2000 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу
Надаховська Т.О. посвідчила нотаріально договір купівлі-продажу двокімнатної
квартири АДРЕСА_1 між
відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 7).

Продаж квартири було вчинено за 5 500 дол. США, що
визнається сторонами у справі.

Фактично покупцем вказаної квартири була позивачка ОСОБА_1, яка виконуючи
умови договору, передала продавцям ОСОБА_2, ОСОБА_3 вказані гроші, а вони
передали їй спірну квартиру, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які показали, що позивачка ОСОБА_1 позичала гроші в сумі
30 250 гривень для придбання спірної квартири, копією договору позики від 21
жовтня 2000 року, а також фактом визнання вказаних обставин представником
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_4

Позивачка ОСОБА_1 весь час постійно приїжджала до м.Одеси
та фактично користувалася і користується придбаною квартирою, що
підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12, та вважає
себе власником квартири.

На час придбання спірної квартири відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5
навчались, отже заробітку не мали, що підтверджується матеріалами справи.

Після припинення шлюбних відносин між відповідачем
ОСОБА_4 та третьою особою ОСОБА_5, у липні 2007 року вона звернулася до суду з
позовом про визнання за нею права власності на 2/3 частини вказаної квартири.

Посилання третьої особи ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_7 на те, що спірна
квартира є спільним сумісним майном подружжя, не приймаються до уваги, оскільки
не доведені у судовому засіданні й спростовуються вище приведеними доказами.

До показань свідків ОСОБА_13 - батька третьої особи ОСОБА_5, і ОСОБА_14 -
її рідного дядька, які були допитані в судовому засіданні, суд ставиться
критично, оскільки зазначені свідки являються близькими родичами третьої особи
та зацікавлені в результаті справи. Крім того, їх показання є суперечливими,
непослідовними та не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч.2 ст.58 ЦК УРСР в редакції 1963 року, якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику про визнання угод недійсними” від 28 квітня 1978 року (з відповідними змінами), викладених у п. 14
постанови,  встановивши, що угода
укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає,
що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення
про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків,
передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що 31
жовтня 2000 року позивачка ОСОБА_1 придбала у відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Тому оспорювана угода
купівлі-продажу квартири в дійсності  є
удаваною угодою і повинна бути визнана недійсною.

Сторони  за угодою дійсно мали на
увазі укладення договору купівлі-продажу спірної квартири між відповідачами
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_1, який не суперечить законові (ст.224 ЦК
УРСР).

Позивачка ОСОБА_1 як, покупець, уплатила обумовлену сторонами суму, а
продавці ОСОБА_2, ОСОБА_3 отримали гроші й передали покупцю - ОСОБА_1 спірну
квартиру.

Отже підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсності угоди
немає.

Тому угоду купівлі-продажу спірною квартирою, укладену між відповідачами
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_1, слід визнати дійсною з переводом на
позивачку ОСОБА_1 прав покупця та визнання за нею права власності на вказану
квартиру.

Посилання третьої особи, ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_7 на те, що
позивачка ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності, не приймається до уваги з
таких підстав.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963р.) загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три
роки.

Однак відповідно до ст.76 ЦК УРСР (1963р.) перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли
особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з
цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної
давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього
Кодексу.

Про порушення права на спірну квартиру позивачці ОСОБА_1 стало відомо після
звернення ОСОБА_5 у липні 2007 року з позовом до суду про визнання за нею права
власності на 2/3 частини спірної квартири.

Тому суд вважає, що у позивачки ОСОБА_1 виникло право на позов з липня 2007
року і вона не пропустила строк позовної давності.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються статтями 58 ч. 2, 76, 224 ЦК УРСР в редакцій 1963 року,
вимоги позивачки законні й обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 61, 64, 158, 174, 209, 212 - 215,
218, 222 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про
визнання договору-купівлі продажу частково недійсним та визнання права
власності, - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 31 жовтня 2000 року, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Надоховською Т.А. та
зареєстрований в реєстрі за № 2898.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Перевести на ОСОБА_1 права покупця квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Копію рішення направити відповідачам по справі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Рішення після набрання чинності підлягає державній реєстрації в
комунальному підприємстві «Одеське міське
бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості».

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення
заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя:    /підпис/

Згідно:

Суддя:                                               Секретар: