У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 вересня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні квартирою та виселення, відшкодування моральної шкоди та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угод
недійсними, за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду від 26 листопада 2007
року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 3 березня 2008 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2004 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою
АДРЕСА_1 та виселення відповідачів із цієї квартири, посилаючись на те, що в
грудні 1998 року придбала зазначену квартиру в ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу, однак відповідачі і їхні неповнолітні діти, проживаючи в цій
квартирі, створюють їй перешкоди в користуванні нею.            У зв'язку з цим просила суд усунути
ці перешкоди та виселити відповідачів, а також стягнути з них 3 тис. грн. на
відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним користуванням її власністю.

У листопаді 2004 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угод недійсними. Позивач за зустрічним
позовом зазначав, що спірну квартиру він придбав у листопаді 1995 року та з
того часу проживає в ній разом із членами сім'ї. У жовтні 1995 року він позичив у ОСОБА_4 4 тис. доларів США під 15
відсотків строком на один місяць, а повернув 3 000 доларів США лише в березні
1996 року. Указував, що через неможливість повернення боргу, що залишився, у
грудні 1998 року під тиском ОСОБА_4 і під погрозою застосування насильства
видав ОСОБА_4 довіреність на продаж квартири як гарантію повернення боргу, його
дружина, ОСОБА_3, підписала заяву про дозвіл на її відчуження. Крім того,
ОСОБА_2 зазначав, що він також подав до органу опіки та піклування заяву про
надання дозволу на відчуження квартири. У подальшому ніяких дій щодо зазначеної
квартири ОСОБА_2 не вчиняв, грошей не повернув, про продаж квартири ОСОБА_1
йому стало відомо з часу її звернення з позовом. ОСОБА_2 вважав, що всі угоди,
вчинені ним та його дружиною, а саме: видана ним довіреність на ім'я ОСОБА_4
про право розпорядження квартирою, заява його дружини, ОСОБА_3, про надання
згоди на продаж квартири, вчинені ними під впливом фізичного та психічного
примусу, насильства та погроз і не переслідували мети відчужити квартиру, у
зв'язку з чим є недійсними. Вважав також, що є недійсними угоди купівлі-продажу
квартири, укладені спершу ОСОБА_4 з
ОСОБА_5, а в подальшому ОСОБА_5 з ОСОБА_1, оскільки вони суперечать
вимогам закону та ущемляють права неповнолітніх дітей.                    За таких обставин позивач
просив визнати ці угоди недійсними, а в задоволенні первісного позову
відмовити.

Рішенням Володимирецького районного суду від 26 листопада                  2007 року позов ОСОБА_1
задоволено частково. Постановлено усунути перешкоди в користуванні належною їй
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з указаної квартири ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 і ОСОБА_7. У задоволенні зустрічного позову
відмовлено за недоведеністю позовних вимог та у зв'язку з пропуском строку
позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 3 березня 2008 року
рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 у зустрічному позові за
пропуском строку позовної давності скасовано та в цій частині ухвалено нове
рішення, яким у зустрічному позові ОСОБА_3 відмолено за безпідставністю вимог;
у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального й
процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного
позову відмовити, а  зустрічний позов
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову в
зустрічному позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив з обґрунтованості вимоги первісного позивача - ОСОБА_1
- про виселення сім'ї ОСОБА_2, оскільки вона на законних підставах набула право
власності на спірну квартиру за договором купівлі-продажу, а також з того, що
судом не встановлено передбачені законом підстави для визнання наданої   ОСОБА_4 довіреності на розпорядження спірною
квартирою та укладених у подальшому договорів її купівлі-продажу недійсними.

Однак погодитися з таким висновком не можна.

Судом встановлено, що в жовтні 1995 року ОСОБА_2 на підставі укладеного та
нотаріально посвідченого договору позики отримав від         ОСОБА_4 880 млн. крб., що на той час
становило еквівалент 4 тис. доларів США, і взяв зобов'язання повернути вказану
суму через місяць. Фактично, як визнали сторони договору, ОСОБА_2 повернув лише
3 тис. доларів США в березні 1996 року.

У грудні 1997 року ОСОБА_2 дав ОСОБА_4 довіреність, якою довірив тому
продати його трикімнатну квартиру.

Згідно з поясненнями в суді ОСОБА_2 та його дружини, довіреність на продаж
квартири вони дали ОСОБА_4 під тиском як гарантію розрахунку в подальшому за
договором позики. Фактично наміру продавати квартиру вони не мали, іншого житла
в них немає, з того часу сім'я постійно проживала у квартирі і ніхто не вимагав
виселення з неї, а про те, що їхня квартира продана довідалися лише з позовної
заяви ОСОБА_1

ОСОБА_4 із цього приводу в судовому засіданні вказав, що розмір боргу
ОСОБА_2 перед ним за договором позики становив                            1 тис. доларів США
основного боргу та 1 700 доларів США процентів за користування грошима, що в
договорі позики не обумовлено, однак вони з ОСОБА_2 домовилися про проценти
усно. На підставі отриманої довіреності він у березні 1998 року від імені
ОСОБА_2 продав квартиру своїй дружині, ОСОБА_5, за суму, яка становила суму
боргу, а гроші залишив собі в рахунок погашення боргу. Наміру проживати у
квартирі вони з дружиною не мали, і в грудні 1998 року дружина продала квартиру
ОСОБА_1

Однак, ухвалюючи рішення у справі, суд у порушення ч. 3 ст. 212 ЦПК України
оцінки зазначеним обставинам не дав, хоча це має значення для правильного
вирішення спору. У результаті суд не з'ясував фактичних правовідносин сторін та
не визначився з нормою матеріального закону, який регулює ці правовідносини.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування рішення суду з передачею справи на новий
розгляд. Оскільки зазначене порушення, допущене судом першої інстанції, не було
усунено апеляційним судом, справу слід передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду від 26 листопада 2007 року та
рішення апеляційного суду Рівненської області від 3 березня 2008 року скасувати
і справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк