Справа № 2-108013/08
ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ
03 грудня 2008 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Шенцевої О. П.,
при секретарі - Ющенко В. В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Одеської міської ради про визнання права власності,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
виконавчого комітету Одеської міської ради
про визнання права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною
площею 38,5 квадратних метрів.
Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона є
власником вказаного приміщення на підставі укладеного між ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3, з іншої сторони,
договору міни від 23 травня 2008 р., посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального округу Левенець Т. П.
Укладений договір міни від 23 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, про що свідчить витяг
№5970471 від 23.05.2008 р., виданий приватним нотаріусом Одеського міського
нотаріального округ Левенець Т. П.
За договором міни від 23 травня 2008 року ОСОБА_1 набула право власності на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею - 32,1 кв. м., що складається з однієї
житлової кімнати площею 22,8 кв. м.
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 також підтверджується витягом
№19059543 від 03.06.2008 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно,
виданим КП “ОМБТІ та РОН”.
В подальшому ОСОБА_1 без попереднього погодження проекту реконструкції
здійснила в квартирі АДРЕСА_1, яка має характер самочинного будівництва, що
підтверджується технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1, виданого КП “ОМБТІ та
РОН” від 17.10.2008 р.
Позивачка стверджує, що перебудова квартири АДРЕСА_1 здійснена відповідно
до встановлених чинним законодавством будівельних норм та стандартів,
посилаючись на висновок про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій
квартири АДРЕСА_1, виданого Товариством з обмеженою відповідальністю “Літус і
К” (держ. ліц. АВ №389395), що є підставою для визнання права власності
позивачки на квартиру АДРЕСА_1 в порядку ст. 376 ЦКУ за рішенням суду.
Крім цього, позивачка просить визнати квартиру АДРЕСА_1 нежитловим
приміщенням з огляду на те, що технічна характеристика приміщення не відповідає
вимогам до житлового фонду, в тому числі до житлової квартири, що в свою чергу
є підставою для визнання квартири АДРЕСА_1 нежитловим приміщенням.
В обґрунтування власної позиції позивачка посилається на те, що згідно
висновку про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій квартири
АДРЕСА_1, виданого Товариством з обмеженою відповідальністю “Літус і К”,
встановлені порушення вимог та стандартів житлового фонду та факт неможливості
експлуатації квартири АДРЕСА_1 в якості житлової.
З огляду на вказане, ОСОБА_1 просить позовну заяву задовольнити, а саме: визнати право власності на нежитлове приміщення
АДРЕСА_1, загальною площею 38,5 кв. м.
В судовому засіданні представник позивачки підтримав
позов по викладеним в ньому підставам та просив його задовольнити.
Відповідач - представник виконавчого комітету Одеської міської ради, в судове засідання
не з'явився, пояснень суду не надав, хоча був повідомлений належним чином, про
що свідчать повідомлення про вручення судових повісток із відбитками вхідного
За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини
неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити
заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.
Встановивши в судовому засіданні факт відсутності заперечень з боку
представника позивачки щодо заочного розгляду справи, суд, порадившись на
місці, ухвалив провести заочний розгляд справи.
Вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи представника
позивачки, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Так, у судовому засіданні було встановлено, що відповідно до договору міни від 23 травня 2008 року ОСОБА_1 набула право
власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею - 32,1 кв. м., що складається
з однієї житлової кімнати площею 22,8 кв. м. Вказаний договір міни посвідчений
нотаріально, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, про що свідчить
витяг №5970471 від 23.05.2008 р., виданий приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу Левенець Т. П.
Відповідно до ст. 204 ЦКУ договір міни від 23 травня 2008 року, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3, є дійсним, оскільки його недійсність не
встановлена жодним рішенням суду, а з інших умов не виплаває, що договір міни є
Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею - 32,1 кв.
м., що складається з однієї житлової кімнати площею 22,8 кв. м.,
підтверджується витягом №19059543 від 03.06.2008 р. про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виданим КП “ОМБТІ та РОН”.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 без попереднього погодження проекту
реконструкції здійснила перебудову квартири АДРЕСА_1, добудувавши 6,4 кв. м.
площі до загальної площі квартири, що відповідно до ст. 376 ЦКУ є самочинним
будівництвом. Згідно ч. 2 ст. 376 ЦКУ особа, яка здійснила самочинне
будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, окрім як за
рішенням суду за умов наявності доказів прав на відповідний об'єкт нерухомості
та додержання усіх будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і
стандартів згідно законодавства України.

За наданим позивачкою висновком про технічний стан несучих та огороджуючих
конструкцій квартири АДРЕСА_1, виданим ТОВ “Літус і К” (держ. ліц. АВ №389395),
вбачається, що перебудова здійснена відповідно до державних будівельних норм та
правил, а подальша експлуатація квартири АДРЕСА_1, можлива без обмежень. Право власності
позивачки на квартиру АДРЕСА_1, без урахування добудованої площі в розмірі 6,4
кв. м., судом встановлено.

Відповідно до ст. 16 ЦКУ способом захисту прав особи є визнання права. За
умовами ст. 392 ЦКУ встановлено, що власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається
іншою особою.

За таких обставин, суд вважає можливим визнати право власності ОСОБА_1 на
об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 8 Житлового кодексу Української РСР переведення придатних
для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і
громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У
виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися
за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 ЖКУ.

Частиною 2 ст. 7 ЖК Української РСР встановлено, що непридатні для
проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в
інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету
обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних
депутатів.

Натомість відповідно до ст. 124 Конституції України встановлено, що
юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Ст.
191 ЖК Української РСР визначено, що житлові спори вирішуються відповідно до
закону.

Порядок вирішення спорів цивільного характеру в справі, де однієї зі сторін
є фізична особа, визначений Цивільно-процесуальним кодексом України, за умовами
ст. 1 якого визначено: завданнями цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства,
розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами
(ст. 107 ЦПК України).

Згідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним, а власник має право на свій розсуд володіти, користуватися і
розпоряджатися власним майном за умови, якщо такі дії не суперечать інтересам
та законним правам інших осіб.

За ст. 150 ЖК Української РСР, власник житла має право володіти,
користуватися і розпоряджатися житлом на свій розсуд, в тому числі
використовувати належне йому майно для ведення господарської діяльності
невиробничого характеру та іншої не забороненої законом діяльності.

Згідно з Наказом №80 від 18.05.2005 р. Державного Комітету України з
будівництва та архітектури “Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні
положення. ДБН В.2.2-15-2005”, введеного в дію Наказом №175 від 28.09.2005 р.
Державного Комітету України з будівництва та архітектури, встановлено
визначення житлового приміщення, яким є опалюване приміщення, розташоване у
наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає
санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища,
природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму,
вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та
іонізованого випромінювання. В свою чергу нежитловим приміщенням - є приміщення
в структурі житлового будинку, що не належить до житлового фонду і є
самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

Судом встановлено, що згідно до наданих доказів та пояснень, висновку про
технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій квартири АДРЕСА_1, виданого
в ТОВ “Літус і К” (державна ліцензія АВ №389395), квартира АДРЕСА_1, не
відповідає визначенню житлового приміщення, а також стандартам та вимогам до
житлового фонду, що має наслідком неможливість використання квартири АДРЕСА_1 в
якості житлового приміщення та невідповідність такого цільового призначення
квартири АДРЕСА_1 законним інтересам та правам позивачки.

Окрім цього, подальша експлуатація такого об'єкту нерухомості саме як
житлового фонду суперечить інтересам власника - позивачки і порушує її права
щодо реалізації правомочностей права власності: володіти та розпоряджатися
майном.

До суду подана заява від 12.11.2008 р., підписана ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є
сусідами ОСОБА_1, та зі змісту якої вбачається, що претензій до ОСОБА_1 сусіди
не мають, прав та законних інтересів перебудова та зміна цільового призначення
приміщення АДРЕСА_1, не зачіпає і не порушує, а з позовними вимогами вказані
особи ознайомлені. Жодних інших осіб, прав чи інтересів яких могла би
стосуватися перебудова та зміна цільового призначення приміщення АДРЕСА_1,
судом не виявлено.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачка має право на
визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1, як саме на нежитлове
приміщення.

Керуючись
ст. ст. 7, 8, 10, 11, 60, 208, 212, 213, 214, 215,
224, 225, 226, 228 ЦПК України ст. ст. 16, 1223, 1226 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний код фізичної особи НОМЕР_1, право
власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 38,5 квадратних
метрів.

Рішення суду може бути переглянуто за заявою відповідача, якій не приймав
участі при розгляді справи, поданої протягом десяти днів з дня отримання його
копії.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області  шляхом подання заяви про його оскарження до
Приморського районного суду м. Одеси протягом десяти днів з дня його
проголошення  та подання апеляційної
скарги протягом двадцяти днів з дня подання заяви про його оскарження.

Суддя