Справа № 2-1633-2008 рік
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2008 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої - судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Рожко Я.С.

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю представників відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2008 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19.01.2006 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 3-142 на ім'я ОСОБА_5 на домоволодіння АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, а також визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину вказаного домоволодіння після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого 22.06.1948 року за реєстром № 13374 Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, його діду - ОСОБА_6 належало домоволодіння АДРЕСА_1. Його дід перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, від якого у них народилися діти: ОСОБА_8, 1936 року народження; ОСОБА_9, 1939 року народження; ОСОБА_5, 1947 року народження. Позивач доводиться сином ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь позивача - ОСОБА_6 і після його смерті відкрилася спадщина на спірне домоволодіння. У 1993 році померла тітка позивача - ОСОБА_9. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабка позивача -ОСОБА_7. Позивач вважає, що він на підставі ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) являється спадкоємцем першої черги за законом на 1/2 частину спірного домоволодіння, оскільки його батько - ОСОБА_8 не був живий на час відкриття спадщини. Після смерті спадкодавця ніхто із перелічених спадкоємців за законом не подав до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак, позивач з дня народження та по теперішній час проживає в спірному домоволодінні, а отже фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, що передбачено ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року). У 2008 році позивачу стало відомо, що відповідач по справі, який також є спадкоємцем першої черги за законом після померлого, 19.01.2006 року отримав у Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на спадщину за законом на спадкове домоволодіння в цілому. При отриманні цього свідоцтва відповідач повідомив, що він є єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця. За таких обставин, позивач вважає, що вказане свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на всю спадкову масу, не відповідає вимогам закону, а тому на підставі ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) повинно бути визнано недійсним. Оскільки відповідач не визнає право позивача на 1/2 частину спадкового майна, позивач просить визнати за ним право власності на цю частину. У зв'язку з цим, він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені у позові. Крім того, вони зазначили, що позивач з дня народження та по теперішній час постійно проживає в спадковому майні, а в спадковій справі Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на спірне майно померлого відсутні документи, що підтверджують право відповідача на отримання спадщини у відповідності до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року).

Представники відповідача у судовому засіданні вимоги позивача не визнали в повному обсязі та просили в задоволенні позову відмовити, вказавши на те, що позивач протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не вчинив жодної дії, передбаченої ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), а тому відмовився від спадщини відповідно до ст. 553 ЦК України (в редакції 1963 року). При цьому, вони зазначили, що позивач дійсно з дня народження та по теперішній час проживає в спірному домоволодінні. Звернули увагу на те, що спадкодавець при житті визначав частку спірного домоволодіння для сім'ї позивача, а тому вимоги позивача щодо визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спірного домоволодіння являються безпідставним. Визнали ту обставину, що відповідач не повідомив Третю Дніпропетровську державну нотаріальну контору про наявність спадкоємця - позивача, пояснивши це тим, що останній відмовлявся йти до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, але надав суду листа про розгляд справи за їх відсутністю у зв'язку із виробничою завантаженістю.

Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню по наступним підставам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого 22.06.1948 року за реєстром № 13374 Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, діду позивача - ОСОБА_6 належало домоволодіння АДРЕСА_1. (а.с. 15, 55). Останній перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, від якого у них народилися діти: ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_5.

Позивач доводиться сином ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 64). ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь позивача - ОСОБА_6 і після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1. (а.с. 11).

З дня народження та по теперішній час позивач проживає у вказаному вище домоволодінні, що підтверджено домовою книгою, копією паспорта позивача, в якому зазначена його реєстрація у домоволодінні (а.с. 8, 19, 20). На дану обставину посилалися і представники сторін у судовому засіданні.

В абзаці 3 пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» є роз'яснення, що у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що питання щодо прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та щодо кола спадкоємців за законом після його смерті необхідно вирішувати на підставі норм ЦК України в редакції 1963 року, які є чинними на час вирішення спору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він подав протягом шести місяців з дня відкриття спадщини державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

У судовому засіданні встановлено, що діти спадкодавця - ОСОБА_9, ОСОБА_5 та його дружина -ОСОБА_7, які є спадкоємцями першої черги за законом, не подавали протягом шести місяців з дня відкриття спадщини заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини - домоволодіння АДРЕСА_1. Ця обставина підтверджується оглянутою у судовому засіданні спадковою справою № 13/2006 на майно померлого, яка відкрита 19.01.2006 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Між тим, на час відкриття спадщини не був живий син спадкодавця - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та який є батьком позивача.

Ч. 2 ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Оскільки позивач є онуком спадкодавця та з дня народження і по теперішній час проживає у спадковому домоволодінні, що підтверджено домовою книгою, копією його паспорта, в якому значиться прописка у домоволодінні, а також це визнано представниками відповідача, то суд дійшов висновку, що позивач прийняв частку спадкового майна, яка належала б при спадкоємстві за законом його померлому батьку, оскільки протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління часткою спадкового майна.

У 1993 році померла дочка спадкодавця - ОСОБА_9, а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина спадкодавця -ОСОБА_7, які є спадкоємцями першої черги за законом.

19.01.2006 року ОСОБА_5, який є відповідачем по справі та доводиться сином спадкодавця, звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини - домоволодіння АДРЕСА_1 і отримав свідоцтво про право на спадщину на це домоволодіння в цілому. (а.с. 46, 60).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, спір щодо дійсності свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 19.01.2006 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 3-142 на ім'я ОСОБА_5 на домоволодіння АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, необхідно вирішувати на підставі норм ЦК України, який набув чинності з 1 січня 2004 року, оскільки права і обов'язки сторін щодо спадкового майна продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорене свідоцтво про право на спадщину від 19.01.2006 року видано на ім'я відповідача на спадкове домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, а отже його видача порушує право позивача на частку в цьому спадковому майні, яку він прийняв відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року).

З абзацу 3 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

За таких обставин, суд вважає, що необхідно визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19.01.2006 року 3-ю Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 3-142 на ім'я ОСОБА_5 на домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки його видача порушує права позивача.

Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

У судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач на час вирішення спору являються єдиними спадкоємцями першої черги за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 на домоволодіння АДРЕСА_1.

Отже, суд дійшов висновку, що за позивачем - ОСОБА_4 необхідно визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, виходячи із рівності часток між ним та відповідачем.

Що стосується посилань представників відповідача про те, що позивач відмовлявся йти до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на свою частку, то вони являються безпідставними та не обґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 1296 ЦК Україниотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину є його правом, а не обов'язком, що зазначено і в абзаці 1 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Ствердження представників відповідача про те, що позивач не вчинив жодної дії, передбаченої ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), а тому відмовився від спадщини відповідно до ст. 553 ЦК України (в редакції 1963 року), також являються безпідставними і необґрунтованими, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами.

Оскільки позивач в своїх вимогах ставив питання про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, але сплатив при цьому за подачу позову 51 грн., коли оціночна вартість спадкового майна в цілому складає суму 78 892 грн., яка підтверджена Витягом з реєстру прав власності КП «ДМБТІ» від 09.12.2005 року (а.с. 55), а звідси 1/2 його частина складає суму 39 446 грн., то на підставі ч. 2 ст. 79 ЦПК України, п. п. а) п. 1 ст. 3 Декрету КМУ від 21.01.1993 року № 7-93 «Про державне мито» з позивача необхідно стягнути в дохід держави недоплачений при подачі позову судовий збір в сумі 343 грн. 46 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 529, 549, 553 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. ст. 1267,1296, 1301 ЦК України (в редакції 2003 року), ст. ст. 10, 57-61, 79, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19.01.2006 року 3-ю Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 3-142 на ім'я ОСОБА_5 на домоволодіння АДРЕСА_1після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави недоплачений при подачі позову судовий збір в сумі 313 грн. 46 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя Т.О. Дубіжанська