Справа № 22-4260/2008
Головуючий в 1 інстанції Міхієнкова Т.Л.
Доповідач в ІІ інстанції Яворський М.А.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 грудня
2008 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді:    Яворського М.А.,

суддів:                           Ігнатченко Н.В.,
Олійника В.І.

при секретарі               Приходько Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в
приміщенні Апеляційного суду Київської області матеріали цивільної справи за
апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного
суду від 16 вересня 2008 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа - ОСОБА_2, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2007 року ОСОБА_3звернувся з позовом до
ОСОБА_1, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26.04.2007
року між ним та відповідачкою, яка є його дочкою, був укладений договір
дарування спірної квартири. Квартира була придбана під час проживання у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. - матір'ю відповідачки. З якою він перебував у
шлюбних відносинах з 1978 року до травня 2007 року. Після фактичного припинення
шлюбних відносин у травні 2006 року між ним та третьою особою по справі
ОСОБА_2. була досягнута домовленість щодо поділу спільного майна подружжя. При
цьому, за бажанням ОСОБА_1 окремі об'єкти нерухомого майна, які належали їм як
подружжю на праві спільної сумісної власності
мали бути відразу оформлені не на неї, а на дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Виконуючи домовленість щодо поділу майна і,
враховуючи побажання ОСОБА_1, він подарував квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом
спору за вказаним позовом своїй відповідачці ОСОБА_1Але після виконанняОСОБА_3
майже всіх домовленостей щодо поділу подружнього майна, ОСОБА_2, звернулася до
суду з позовом про поділ тієї частини спільного майна подружжя, що мало
залишитись заОСОБА_3 Вказує, що договір дарування спірної квартири було ним укладено
внаслідок помилки. Даруючи квартиру відповідачці, він вважав це поділом
спільного майна подружжя, тобто здійснюючи дарування, він помилився щодо
обставин, що мають істотне значення, і з цих підстав просить визнати договір
дарування квартири недійсним.

Рішенням Броварського міськрайонного суду від 16
вересня 2008 року  позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартириАДРЕСА_1 від 26.04.2007 року, укладений міжОСОБА_3таОСОБА_1,
посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу
ОСОБА_4, реєстр. № 4732.

Відповідачка по справі ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального
законодавства, не відповідність висновків суду встановленим обставинам справи
просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову .

Третя особа ОСОБА_2 в поданій апеляційній скарзі
посилається на не відповідності висновків суду першої інстанції встановленим
обставинам справи та нормам матеріального права, порушення судом першої
інстанції норм процесуального законодавства при вирішенні вказаної справи,  просить рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог .

Перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,
та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія приходить до висновку про
задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Так, розглядаючи вказаний спір, задовольняючи  позовні вимоги ОСОБА_3та, визнаючи недійсним
договір дарування квартири  АДРЕСА_1 від
26.04.2007 року, укладений міжОСОБА_3таОСОБА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстр. № 4732,
суд першої інстанції погодився із доводами
позивача проте, що вказаний правочин ним вчинений в наслідок помилки,
викликаної діями третьої особи по справі - ОСОБА_1

Суд при цьому мотивував свій висновок тим, що
укладаючи договір дарування спірної квартири на користь відповідачки, позивач
вважав, що таким чином вони з дружиною проводять поділ спільного майна подружжя
і він виконує свій обов'язок щодо розподілу у добровільному порядку майна,
набутого у шлюбі з ОСОБА_2., саме це було його справжнім наміром при укладенні
оспорюваного договору.

Проте з таким висновком не можна погодитись так як
суд дійшов його без повного і всебічного з'ясування суті угоди, дійсного
волевиявлення її учасників, у чому полягає неправомірність їх
дій, а також інших обставини, що мають значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ч. 1 ст.229 ЦК України
<nau://ukr/435-15|st229> якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про судове практику в справах про
визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року №3
<nau://ukr/v0003700-78> з подальшими змінами та доповненнями під помилкою
у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта,
предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за
відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б
укладена.

З обставин справи вбачається, що 26 квітня 2007
року між сторонами позивачем по справіОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1  (ОСОБА_2) (обдарований)   був укладений договір дарування (а.с.6).

Зі змісту нотаріально посвідченого договору
дарування  вбачається, що він відповідав
вимогам закону, будь-яких обов'язків обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не містить. Своїм
власноручним підписом під договором позивач ОСОБА_3підтвердив, що розуміє
значення своїх дій та діє добровільно, без примусу з будь-якого боку, перебуваючи
при здоровому розумі та ясній пам'яті (п.5 договору). Будь яких додаткових умов
в даному договорі в тому числі і щодо того, що вказаний правочин вчинюється на
виконання  зобов'язань перед іншими
особами (ОСОБА_2.) в тому числі і щодо поділу майна подружжя не вказано.

Висновки суду першої інстанції відносно того, що
позивач вважав, що уклав з відповідачем договір дарування на виконання своїх
зобов'язань перед третьою особоюОСОБА_2. щодо поділу майна подружжя  є на думку колегії суддів не переконливими та
спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так в матеріалах міститься ухвала Славутицького
міського суду Київської області від 19 березня 2008 року якою визнано мирову
угоду між позивачем по вказаній справі та третьою особою ОСОБА_2. щодо поділу
спільного сумісного майна подружжя і будь яких згадувань про вказану квартиру
як спільне майно подружжя сторонами не заявлялося і вказана квартира не дула
предметом спору між подружжям як спільне сумісне майно подружжя (а.с. 75), не
дивлячись на те, що вказаний спір між сторонами уже перебував на розгляді суду.

Виникнення неприязних відносин між сторонами після
укладення договору не може бути підставою для визнання правочину недійсним з
підстав, передбачених ст. 229 ЦК України <nau://ukr/435-15|st229>.

За змістом ст. 229 ЦК України
<nau://ukr/435-15|st229> для визнання правочину недійсним необхідно, щоб
помилка мала істотне значення. Будь - яких доказів, що мало місце неправильне
сприйняття позивачем суб'єкта, предмета чи інших умов правочину, що вплинуло на
його волевиявлення, тобто що  помилка є
істотною,позивачем не було подано, а
судом першої інстанції не наведено.

Посилання суду на те, що подарована позивачем
відповідачці квартира була передана третій особі ОСОБА_2. як  спільне майно подружжя спростовується і
власноручно вчиненими сторонами записами (а.с.5) із яких вбачається що вказана
квартира не була предметом поділу а цілеспрямовано передбачалася як житло дочки
ОСОБА_1- відповідачки по справі.

Доводи позивача, що спірний договір дарування ним
вчинювався з мотивів поділу майна між ним та ОСОБА_2., не можуть свідчить про
помилку, яка мала істотне значення. Підстав вважати, що правочин було укладено
поза волевиявленням позивача не вбачається, оскільки він особисто займався
оформленням всіх дозволів на вчинення вказаного правочині та оформлення даного
договору в нотаріуса. Навпаки, його конкретна поведінка свідчила про намір
укласти договір дарування.

Висновки суду першої інстанції, що позивач
допустився помилки при вчиненні вказаного правочину є припущенням та
спростовується матеріалами справи.

За таких умов колегія суддів приходить до висновку,
що  рішення суду першої інстанції
суперечить нормам матеріального права та висновку покладенні в рішення суду не
відповідають встановленим обставинам справи, тому рішення суду підлягає
скасуванню з постановленям нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307
<nau://ukr/1618-15|st307> ч. 1 п.2, 309 <nau://ukr/1618-15|st309>
п.3,<nau://ukr/1618-15|st4>, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316>,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського
міськрайонного суду від 16 вересня 2008 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1  про визнання
недійсним договору дарування, відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту її проголошення.

На рішення може
бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом двох місяців
після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції.