У Х В А Л А

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

17 вересня 2008 року                                                                             м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого                      Яреми
А.Г.,

суддів: Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук Л.І., Сеніна
Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора Ленінського району Вінницької області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
частково недійсними договору купівлі-продажу квартири та свідоцтва про право на
спадщину, визнання за неповнолітньою права власності на частину квартири,

в с т а н о в и л а :

У липні 2006 року прокурор Ленінського району Вінницької області
в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсними договору купівлі-продажу
квартири й свідоцтва про право на спадщину та визнання за неповнолітньою права власності на 1/3 частину
квартири.

Свої вимоги прокурор мотивував тим,
що з вересня до травня 1994 року неповнолітня ОСОБА_1 проживала разом із батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в квартирі
АДРЕСА_1

Згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької
міської ради народних депутатів № 1026 від 24 грудня
1993 року дозволено приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 разом із членами сім'ї: чоловіком,
дочкою, сестрою чоловіка та сином сестри в приватну спільну власність.

Згодом ця квартира була продана
і в той же
день придбана на ім'я матері інша квартира АДРЕСА_2

Після смерті матері неповнолітньої в 1995 році ОСОБА_1 не було виділено належну їй 1/3 частину в спільному майні, а визнано лише
право на 1/4 частину спадкового майна - 1/2
частину квартири.

Оскільки батько неповнолітньої
позбавлений батьківських прав, не піклується про дочку, здає квартиру стороннім
особам, порушуючи права неповнолітньої особи, прокурор звернувся з позовом до суду, в якому просив поновити строк на звернення до суду з позовом, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та свідоцтво про право на спадщину
від 17 липня 1997 року в частині визначення частини майна, що належить неповнолітній
ОСОБА_1 та визнати за нею право
власності на 1/3 всієї площі зазначеної квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 30 листопада
2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області
від 15 березня 2007 року, у позові прокурора Ленінського
району Вінницької області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційних скаргах перший заступник прокурора Вінницької
області та       ОСОБА_1 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального
права.

Колегія суддів вважає, що касаційні скарги  підлягають задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні
позову, суд посилався на недоведеність порушення прав неповнолітньої при
купівлі квартири та вважав необґрунтованими доводи позивача про те, що ОСОБА_1
у придбаній квартирі повинно належати 1/3 частина, оскільки, на думку суду ця
частка не повинна була перевищувати 1/5 частину, тому що саме 1/5 частина
належала неповнолітній у квартирі, яка була продана перед купівлею спірної
квартири.

Крім того, суд не вважав
порушеним право неповнолітньої і через те, що на час розгляду справи частка
неповнолітньої в спірній квартирі становила 3/8 частини квартири, що більше ніж
1/3 частина визнання права на яку вимагав прокурор.

Проте з таким висновком
суду погодитись не можна.

Згідно зі ст. 78 КЗпШС
УРСР 1969 року, чинного на час виникнення правовідносин, якщо у неповнолітніх є
належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без
спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку
і піклування.

Статтею 145 КЗпШС УРСР
було передбачено, що опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування
укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони
виходять за межі побутових.

Такими угодами, зокрема,
є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації,
відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін
жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

Відповідно до ст. 79
цього Кодексу в разі виникнення спільної власності батьків і дітей
правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним
кодексом Української РСР.

Судами встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 раніше проживали батьки відповідача ОСОБА_2, а згодом квартира була приватизована в спільну власність
проживаючих: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5- та 12 травня 1994 року продана.

Згідно з договором купівлі-продажу від 12 травня 1994 року
ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_2

14 листопада 1995 року ОСОБА_3 померла, про що свідчить повторне свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 23 вересня 1998 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 14 липня
1997 року   ОСОБА_2 належить
право власності на &frac12; частину в спільному
майні, набутому подружжям ІНФОРМАЦІЯ_1 під час шлюбу. До спільного майна включена квартира

АДРЕСА_2.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від
14 липня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали в порядку спадкування по

&frac14; частині спадкового
майна ОСОБА_3, якій, зокрема, належала &frac12; частина квартири АДРЕСА_2.

Таким чином, ОСОБА_1 отримала
в спадщину після смерті матері 1/8 частку квартири АДРЕСА_2

ОСОБА_6 - мати померлої ОСОБА_3 та ОСОБА_7 - батько померлої ОСОБА_3 отримали в спадщину після її смерті по 1/8 частині  квартири АДРЕСА_2 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від
19 жовтня 2005 року, а потім подарували
ОСОБА_1 за
договорами дарування часток у квартирі
від 2 березня 2006 року.

Ці договори дарування від
2 березня 2006 року не можуть впливати на обґрунтованість позовних вимог,
оскільки збільшення частки ОСОБА_1 за рахунок подарованого майна відбулось за
волевиявленням дарителів, а не від того, що таким чином було відновлене її
порушене при укладенні договору купівлі-продажу право на частку в спільному
майні.

Відмовляючи у визнанні за
ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину як на частку в спільному майні з тих
підстав, що в раніше проданій квартирі їй належала 1/5 частина, суд не
перевірив доводів про те, що квартира АДРЕСА_1 була продана з метою придбати
окреме від родичів житло, та не з'ясував, за які кошти була придбана спірна
квартира АДРЕСА_2 і чи була вона спільною власністю сім'ї ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому ні суд першої
інстанції, ні апеляційний суд не перевірили чи були дотримані положення КЗпШС
УРСР 1969 року та ЦК Української РСР 1969 року при укладенні договору
купівлі-продажу спірної квартири лише на ім'я матері ОСОБА_1

Крім того, прокурором
ставилось питання про поновлення строку на звернення до суду з позовом,
передбаченого  ст. 71 ЦК Української РСР,
але це питання залишилось поза увагою суду й не було вирішене.

За таких порушень норм
матеріального та процесуального права судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 333, 335-336, 338,
343, 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційні скарги першого заступника прокурора Вінницької області та ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 30 листопада
2006 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2007 року
скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 А.Г.
Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін