У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К
Р А Ї Н И

11 червня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Григор'євої Л.І.,

суддів:                             Балюка М.І.,         Данчука В.Г.,

Гуменюка В.І.,          Жайворонок
Т.Є.,-

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом спеціалізованого державного підприємства
“Укрспец'юст” (далі - СДП “Укрспец'юст”)
до закритого акціонерного товариства “Картель”, ОСОБА_1, приватного
підприємства “Інформаційне агентство “Інформбюро” (далі - ПП “Інформаційне
агентство “Інформбюро”) про визнання інформації недостовірною та її
спростування, за касаційною скаргою
закритого акціонерного товариства “Картель” (далі - ЗАТ “Картель”) на
рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2007 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня 2007 року,

встановила:

У грудні 2007 року СДП
“Укрспец'юст” звернулося з позовом, в
якому просило визнати недостовірною інформацію щодо його діяльності, поширену вНОМЕР_1Всеукраїнського ділового
тижневика “ІНФОРМАЦІЯ_1” від
17-13 квітня 2006 року у статті під назвою “ІНФОРМАЦІЯ_2” та зобов'язати відповідача протягом десяти днів з дня
набрання рішенням законної сили спростувати інформацію про те, що підприємство
було задіяно в схемах тіньової приватизації і сприяло відчуженню майна по
заниженим цінам.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня 2007 року,
позов задоволено частково. Визнано недостовірною інформацію, поширену на 3-й
сторінціНОМЕР_1Всеукраїнського ділового
тижневика “ІНФОРМАЦІЯ_1” від
17-13 квітня 2006 року в рубриці “Факсиміле” в абзацах 1-4 статті під назвою “ІНФОРМАЦІЯ_2”. Зобов'язано ЗАТ “Картель” після вступу рішення в законну
силу спростувати у найближчому
номері  Всеукраїнського
ділового  тижневика “ІНФОРМАЦІЯ_1” на 3-й сторінці  в рубриці “Факсиміле” в статті під
назвою “Спростування” недостовірну інформацію шляхом викладення тексту про
спростування недостовірної інформації тим же шрифтом.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі
ЗАТ “Картель” просить скасувати зазначені судові
рішення та ухвалити нове рішення,
яким відмовити СДП “Укрспец'юст” в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що на третій сторінці Всеукраїнського ділового
тижневика “ІНФОРМАЦІЯ_1” № 149(79) від 7-13 квітня 2006 року, засновником якого
є ЗАТ “Картель”, у рубриці “Факсиміле” була надрукована стаття під назвою
“ІНФОРМАЦІЯ_2” (без зазначення автора), в якій поширена негативна інформація
про діяльність СДП “Укрспец'юст”.

Задовольняючи позовні вимоги СДП “Укрспец'юст” суд першої інстанції, з яким
погодився апеляційний суд, виходив з того, що зазначена інформація щодо фактів
неправомірної діяльності СДП “Укрспец'юст” і її працівників є недостовірною, а
тому має бути спростована засновником журналу - ЗАТ “Картель” - відповідно до
вимог ст. ст. 37, 42 Закону України “Про друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні”.

Проте погодитися з такими висновками не можна, оскільки суди дійшли їх з
порушенням норм матеріального і процесуального права.

За  змістом  ст.ст.
94,  277 ЦК України, ч. 4 ст. 32
Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод
(далі - Конвенції), кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право
на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою,
яка поширила таку інформацію.

Разом з тим, за змістом зазначеного законодавства, кожному  гарантується право на свободу вираження
поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів
державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і
достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не
порушуючи їх прав.

В законодавстві при цьому робиться чітке розмежування між інформацією
фактичного характеру, яка має бути доведена й оціночними судженнями, які не
підлягають доведенню і спростуванню (ст. 471 Закону України “Про
інформацію”).

Негативна інформація, поширена  про
особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе
протилежного.

Відповідно до ст. 47 Закону України “Про інформацію” та ст. ст. 37, 41
Закону України “Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні”, у
випадку, якщо редакція засобу масової інформації не має доказів того, що
опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона несе відповідальність
згідно з чинним законодавством і зобов'язана спростувати поширену інформацію.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що частина інформації
носить оціночний характер, а тому не підлягає спростуванню, а інша негативна
інформація щодо фактів діяльності  СДП
“Укрспец'юст” не доведена відповідачем.

Заперечуючи проти позову ЗАТ “Картель” посилалось на те, що частина
поширеної інформації (щодо реалізації державного пакета акцій ЗАТ “СП
“Росава”  на  аукціоні
за  ціною  нижче
номінальної  у 25  разів та виявлення 30 тисяч доларів США у
працівника  СДП “Укрспец'юст”,
затриманого в процесі розслідування справи за фактом реалізації цього пакета
акцій, та продажу цінних паперів корпорації “Єдині енергетичні системи” за
ціною в 1% від їх реальної вартості), отримана з офіційного повідомлення
Міністерства юстиції України на офіційному інтернет-сайті Міністерства юстиції
України в розділі “Новини міністерства”, поширеною відповідно до порядку
оприлюднення у мережі Інтернет інформації про діяльність органів виконавчої
влади, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 4 січня 2002 року
№ 3 “Про порядок оприлюднення у мережі Інтернет інформації про діяльність
органів виконавчої влади”, інша - з
офіційного інтернет-сайту Національного інституту стратегічних
досліджень (щодо тіньової приватизації у квітні 2001 року “Донбасенерго” та СП
“Росава”, зокрема про те, що при реалізації “Донбасенерго” 1100 млн. грн.
судовий виконавець оцінив компанію в 260 млн. грн.).

Крім того, ЗАТ “Картель” вказувало, що стаття “ІНФОРМАЦІЯ_2” надана
товариству на його замовлення на підставі договору від 1 вересня 2004 року з ПП
“Інформаційне агентство “Інформбюро”, яке має статус інформаційного агентства
на підставі свідоцтва про державну реєстрацію як суб'єкта інформаційної
діяльності від 19 лютого 2002 року № 64, про що зазначалось у вихідних даних
номеру тижневика “ІНФОРМАЦІЯ_1”.

При цьому, згідно із п. 2.1.2, п. 4.3 договору від 1 вересня 2004 року про
надання фото - та  інформаційних
матеріалів, укладеного ЗАТ “Картель” з ПП “Інформбюро” обов'язок перевіряти
матеріали на предмет їх повноти і достовірності та відповідальність за достовірність
наданої інформації покладено на ПП “Інформаційне агентство “Інформбюро”.

Додатком до договору № 20 від 30 квітня 2006 року підтверджено факт надання
ПП “Інформаційне агентство “Інформбюро” ЗАТ “Картель” матеріалів статті у
рубриці “Факсиміле” “ІНФОРМАЦІЯ_2” (а.с. 34-37).

Нормами закону - ст. 47 закону України “Про інформацію”, ст. ст. 33, 34
Закону України “Про інформаційні агентства” , ст.ст. 37, 42 Закону України “Про
друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні” передбачені підстави для
відповідальності та звільнення від неї засобів масової інформації та
інформаційних агентств за поширення недостовірної інформації.

Ухвалюючи рішення суди не в повній мірі врахували положення зазначених норм
і дійшли помилкового висновку про те, що відповідальність за поширену
інформацію несе засновник засобу масової інформації,  з огляду на те, що інформація ним отримана
від інформаційного агентства за договором, а не поширена цим агентством.

Зазначений висновок не ґрунтується на нормах Закону України “Про
інформаційні агентства” (ст. ст. 5, 23-25, 30, 33-35), Закону України “Про
інформацію” (ст. 47).

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що позов про спростування недостовірної інформації заявлено
юридичною особою - СДП “Укрспец'юст” - до іншої юридичної особи - ЗАТ
“Картель”, в процесі розгляду якого судом до участі у справі притягнуто
відповідачем ще одну юридичну особу - ПП “Інформаційне агентство “Інформбюро”.
Виходячи зі змісту ст. 30 ЦПК України відповідачем у справі є особа, з якою у
позивача виник матеріально-правовий спір, який є предметом розгляду і яка на
заяву позивача притягається до цивільної відповідальності за порушення чи
оспорювання його права і охоронюваних законом інтересів.

Зазначаючи  у позовній заяві відповідачем редактора журналу
ОСОБА_1. з посиланням на ст. 23 і ч. 4 ст. 42 Закону України “ Про друковані
засоби масової інформації (пресу) в Україні” позивач фактично не заявив до неї
будь-яких матеріально-правових вимог (а.с. 8).

Крім того, відповідно до зазначених норм закону передбачена
відповідальність редакції засобу масової інформації та журналіста, а не
редактора, який як керівник представляє редакцію у відносинах з іншими особами
і органами і діє від її імені.

За таких обставин судам слід було врахувати роз'яснення,
викладені

у пункті 6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 N7 “Про застосування судами
законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян
та організацій”, де  зазначено,  що
відповідачем у  справі  про захист честі і гідності може бути фізична
або юридична особа,  яка поширила
відомості,  що  порочать позивача; якщо позов    пред'явлено    про
спростування   відомостей,
опублікованих  в  пресі
або  поширених  іншими
засобами  масової інформації  (по радіо,
телебаченню), як відповідачі притягаються автор  та
відповідний   орган   масової
інформації   (редакція,
агентство,  інший  орган,
що  здійснив  випуск
інформації).  При публікації або
іншому поширенню відомостей без
позначення  автора орган  масової
інформації  за  вимогою
суду зобов'язаний назвати особу,
яка надала відомості,  про
спростування котрих пред'явлено позов; при опублікуванні вказаних відомостей
без  зазначення  автора (наприклад,  в
редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що
здійснив випуск масової інформації.

З огляду на зазначені роз'яснення та суб'єктний склад  сторін
цієї  справи суду необхідно було
встановити, в якому суді підлягає розгляду даний спір: чи він підлягає
розгляду  в  господарському суді, чи в суді загальної
юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Господарського процесуального кодексу України
позивачами і  відповідачами  в судовому процесі господарських судів можуть
бути підприємства та організації,
зазначені в ст.1 ГПК
України,  тобто підприємства,
установи, організації,  інші  юридичні
особи,  громадяни,  які
здійснюють підприємницьку
діяльність  без  створення
юридичної  особи  і  в
установленому  порядку  набули
статусу  суб'єкта  підприємницької діяльності.

Відповідно до  статті 2 ГПК України господарський суд
порушує справи за позовними заявами,
зокрема,  підприємств та
організацій,  які  звертаються
до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом
інтересів.

Стаття 12 ГПК України визначає
підвідомчість справ, при цьому спори про спростування недостовірної інформації
до числа спорів, які не підлягають розгляду господарськими судами не відносить,
у зв'язку з чим відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 Інформаційного
листа №01-8/184 від 23 березня 2007 року і № 01-8/973 від 14 грудня 2007 року
Вищого Господарського Суду справи зі спорів про спростування недостовірної
інформації, сторонами в яких є особи,
зазначені  в  ст.
1  Господарського процесуального
кодексу України  з огляду на положення
ст.ст. 91, 277 ЦК України належать до підвідомчості  господарських судів.

За таких обставин, для того, щоб дійти обґрунтованого висновку про
підвідомчість даного спору певному суду слід було уточнити позовні вимоги СПД
“Укрспец'юст”, з'ясувавши, яка матеріально-правова вимога заявлена ним до
фізичної особи ОСОБА_1., встановити фактичне коло учасників спору, необхідних
для правильного вирішення спору.

На підставі наведеного, керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу закритого акціонерного товариства “Картель” задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2007 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня 2007 року скасувати, передати
справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                             Л.І.
Григор'єва

Судді:
М.І. Балюк

В.І. Гуменюк

В.Г.
Данчук

Т.Є. Жайворонок