Справа
№ 2-90/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2008 року
Приморський районний суд м. Одеса у складі:

головуючого судді                        Деруса А.В.

при секретарі                    Брус Н.П.

за участю адвоката           ОСОБА_3.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про
стягнення витрат та моральної шкоди та по зустрічному позову ОСОБА_2до
ОСОБА_1про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1. звернувся до суду з позовною заявою про
стягнення з ОСОБА_2. грошової суми в розмірі 28257,00 грн., з яких 7257,00 грн.
витрати на придбання ліків та 21000,00 грн. розмір моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1. посилався на те,
що 16.06.2006р. у м. Одесі на вул. Левітана ОСОБА_2., керуючи автомобілем
ВАЗ-2106 скоїв на нього наїзд, в результаті чого він отримав важкі пошкодження
та був госпіталізований до МКЛ № 11 м. Одеси.

Згідно до постанови слідчого СО по ДТП СУ ГУМВС України в
Одеській області від 22.06.2006 року було відмовлено в порушенні кримінальної
справи за фактом ДТП та встановлено порушення зі сторони потерпілого Правил
дорожнього руху,

За твердженням ОСОБА_1., з матеріалів справи вбачається,
що у його діях відсутні ознаки умислу щодо спричинення шкоди та названа ДТП не
могла бути наслідком непереборної сили, а тому відповідно до ст. 1167 та ст.
1187 Цивільного кодексу України, ОСОБА_2. повинен відшкодувати витрати на
лікування та заподіяну моральну шкоду.

В якості доказів, підтверджуючих матеріальну шкоду,
ОСОБА_1. надав суду довідки закладів охорони здоров'я та інші документи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1. та його адвокат
ОСОБА_3. позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача позов не визнав та надав
заперечення на нього, в яких просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1.,
посилаючись на вину потерпілого в скоєнні ДТП, на безоплатність медичних послуг
в державних та комунальних закладах охорони здоров'я згідно ч. 3 ст. 49
Конституції України, на ч. 2 ст. 1193 ЦК України, а також на недоведеність
розміру матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1.

Крім того, відповідач ОСОБА_2. звернувся з зустрічним
позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1. суму завданих йому збитків та
моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2. посилався на те,
що відповідно до постанови слідчого СО по ДТП СУ УМВС України в Одеській
області від 22.06.2006 року та інших матеріалів справи, ДТП було скоєно в
результаті порушення ОСОБА_1. Правил дорожнього руху та внаслідок ДТП
відповідачеві було завдано моральну шкоду, а автомобілю, яким він управляв, було
спричинено пошкодження.

Тому, за твердженням ОСОБА_2., зазначена шкода підлягає
відшкодуванню ОСОБА_1. відповідно до ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України.

В якості доказів, підтверджуючих матеріальну шкоду,
ОСОБА_2. надав суду Акт виконаних робіт від 11.10.2005 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2. підтримав
позовні вимоги, викладені у зустрічному позові, а позивач ОСОБА_1. та його
адвокат зустрічний позов не визнали, посилаючись на недоведеність моральної
шкоди, спричиненої ОСОБА_2.

В судовому засіданні було встановлено, що 16.06.2005р. у
м. Одесі на проспекті Маршала Жукова, в районі будинку № 5-а було скоєно
дорожньо-транспорту пригоду за участю пішохода ОСОБА_1та ОСОБА_2, який керував
автомобілем ВАЗ 2106, д/н НОМЕР_1.

Відповідно до постанови слідчого СВ по ДТП СУ ГУМВС
України в Одеській області від 22.06.2006 року, висновків автотехнічного
дослідження № 6688 та інших витребуваних від СВ по ДТП СУ ГУМВС України в
Одеській області матеріалів ДТП, причиною ДТП стало порушення п.п. 4.4, 4.7,
4.14 Правил дорожнього руху (затв. постановою Кабінету Міністрів України від
10.10.2001 року № 1306) пішоходом ОСОБА_1., який у стані алкогольного сп'яніння
перетинав проїжджу частину дороги в непризначеному для переходу місці, на
неосвітленій дільниці дороги, в безпосередній близості від автомобілю, що
рухався під керуванням ОСОБА_2.

Згідно вказаних документів, в діях ОСОБА_2. не вбачається
порушень ПДД та з моменту виникнення небезпеки для руху, він не мав технічної
можливості запобігти наїзду на пішохода.

В результаті ДТП ОСОБА_1. було спричинено тілесні
пошкодження, зазначені в Акті № 2632 судово-медичного обстеження,
епікризі-виписці від 17.06.2005 року № 7561, та він проходив курс лікування в
умовах стаціонарної госпіталізації в Міській клінічній лікарні № 11.

В результаті ДТП також було пошкоджено автомобіль, яким
керував ОСОБА_2., а саме розбите лобове скло, відламане бокове ліве дзеркало,
деформовано бампер в районі лівої фари (згідно протоколу огляду транспортного
засобу).

Зазначені вище обставини підтверджуються матеріалами
справи та не заперечуються сторонами.

Загальні правила відшкодування майнової шкоди встановлено
ч. ч. 1, 2, 4 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала
шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не
з її вини.

Загальні правила відшкодування моральної шкоди
встановлено ч. ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї статті, а саме: моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала
якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної
особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим
об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену
небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому, джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів… тощо, що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Таким чином, за загальним правилом, матеріальна та
моральна шкода, заподіяна особі і її майну, підлягають відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина
зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини.

Тобто матеріальна чи моральна шкода, заподіяна внаслідок
дії джерела підвищеної небезпеки підлягає відшкодуванню лише за одночасної
наявності наступних трьох умов: 1) наявність шкоди; 2) неправомірність дій
особи, яка заподіяла шкоду; 3) наявність причинного зв'язку між такими діями та
спричиненням шкоди.

При цьому наявність вини особи, що завдала шкоди, не є
необхідною умовою для відшкодування шкоди, завданої нею внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 1 ст. 614 ЦК України, вина може
виявлятись у формі умислу (особа передбачає і бажає настання шкоди або свідомо
її допускає) та необережності (особа не передбачає настання шкоди при обов'язку
її передбачити), простої та грубої. Проста необережність полягає в тому, що
особа не дотримується високих вимог, пред'явлених до неї як до особистості, що
здійснює в даних умовах певний вид діяльності, а груба - в недотриманні не
тільки високих, а й мінімальних вимог уважності та обережності, які зрозумілі
кожному.

Аналогічна позиція викладена у п. 2 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 27.03.1992 року № 6, п.п. 4, 5 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4.

Як вбачається із матеріалів справи, ДТП сталось з грубої
необережності пішохода ОСОБА_1. який у стані алкогольного сп'яніння перетинав
проїжджу частину дороги в непризначеному для переходу місці, на неосвітленій
дільниці дороги, в безпосередній близості від автомобілю, що рухався під
керуванням ОСОБА_2., чим порушив вимоги п.п. 4.4, 4.7, 4.14 Правил дорожнього
руху. При перетинанні проїжджої частини за зазначених обставин, ОСОБА_1.
повинен бути та мав можливість передбачати можливість завдання шкоди.

З матеріалів справи також вбачається, що поведінка водія
ОСОБА_2. була правомірною, адже з його боку відсутні порушення Правил
дорожнього руху та з моменту виникнення небезпеки для руху, він не мав
технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, а згідно з п. 1.4 вказаних
Правил, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші
учасники виконують ці Правила. В діях ОСОБА_2. також відсутні ознаки вини
(умислу чи необережності), адже при дотриманні ним вимог вказаних Правил, не
мав можливості та не повинен був передбачати можливість завдання шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу, а саме: 1) обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі; 2) обставини, визнані судом загальновідомими; 3) обставини,
встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи або особа,
щодо якої встановлено ці обставини. При цьому вирок у кримінальній справі, що
набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань,
чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи зазначенні положення, суд вважає, що шкода
дійсно мала місце, однак не вбачає, що вона сталась внаслідок протиправних дій
відповідача ОСОБА_2., оскільки позивач ОСОБА_1. не довів цієї обставини, чим не
виконав вимоги ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, а адміністративні
матеріали по ДТП свідчать про правомірність дій відповідача ОСОБА_2.

Та обставина, що з моменту виникнення небезпеки для руху,
відповідач ОСОБА_2. не міг уникнути наїзду, відноситься до непереборної сили,
тобто обставин, які не залежать від заподіювача шкоди та які неможливо
передбачити чи запобігти при наявних знаннях та технічних можливостях, та які
відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України також виключають відповідальність
ОСОБА_2. за спричинену шкоду.

Позивачем ОСОБА_1. у порушення вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1
ст. 60 ЦПК України також не доведено розміру завданої йому матеріальної шкоди у
вигляді витрат на придбання ліків, оскільки подані ним у документи не свідчать
про здійснення ним витрат на оплату медичних послуг.

Так, виписки з історії хвороби № 7561 та № 8471 та
переліки отриманих медикаментів свідчать лише про отримання позивачем ОСОБА_1.
зазначених в них процедур та ліків підчас перебування на стаціонарному
лікуванні в Міській клінічній лікарні у період з 17.06.2005 року по 15.07.2005
року та з 17.06.2006 року по 28.07.2006 року, але не можуть розглядатись як
підтвердження розрахунків за них через наявні дефекти (рукописні дописки,
відсутність печаток) та те, що вони не є розрахунковими документами відповідно
до ст. 1 Закону України „Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” від 06.07.1995 року №
265/95-ВР.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 49 Конституції України
у державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається
безоплатно. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29.05.2002
року у справі N 10-рп/2002 зазначені положення треба розуміти так, що у
державних та комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається
всім громадянам незалежно від її обсягу та без попереднього, поточного або
наступного їх розрахунку за надання такої допомоги.

Таким чином, не підлягає оплаті позивачем ОСОБА_1., а
відповідно й відповідачем ОСОБА_2., медична допомога, отримана в комунальному
закладі охорони здоров'я Міській клінічній лікарні № 11, в т.ч. медичні послуги
та медикаменти, зазначені в виписках з історії хвороби, переліках та довідці
від 01.08.2006 року № 630.

З інших поданих позивачем ОСОБА_1. документів (квитанція
від 17.06.2005 року та довідка від 01.08.2006 року № 01/5) не вбачається
причинний зв'язок між отриманим внаслідок ДТП ушкодженням здоров'я та
отриманими медичними послугами (відсутнє направлення лікаря та ін.), та крім
того, вказана квитанція не містить підставу її видачі (які саме послуги були
надані), а вказана довідка свідчить про отримання підчас перебування на стаціонарному
лікуванні в МКЛ № 11 медичних послуг в іншому, ніж МКЛ закладі, але не містить
підтверджень оплати таких послуг.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1. не надано належних
розрахункових документів чи інших доказів, які б свідчили про оплату ним
медичних послуг, пов'язаних із відновленням здоров'я після ДТП.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що шкода,
завдана внаслідок ДТП позивачеві ОСОБА_1., не підлягає відшкодуванню
відповідачем ОСОБА_2.

Разом з тим, завдана відповідачеві ОСОБА_2. шкода стала
наслідком протиправної винної (у формі грубої необережності) поведінки позивача
ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України, з урахуванням
обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала
шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж
якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у
повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої
речі.

У підтвердження розміру завданої шкоди, відповідачем
ОСОБА_2. було надано Акт виконаних робіт від 11.10.2005 року, згідно якого
вартість заміни лобового скла, пошкодженого в результаті ДТП, склала 480,00
грн.

Але у порушення вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України відповідачем ОСОБА_2. не доведено розміру завданої моральної шкоди.

Таким чином, суд, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1,  зустрічний позов ОСОБА_2., вивчивши матеріали
справи в їх сукупності, вислухавши пояснення позивача та його адвоката,
пояснення представника відповідача, приходить до висновку, що первинний позов
не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню лише в частині
стягнення збитків, з зазначених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК
України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2до ОСОБА_1про стягнення
матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково, в позовних вимогах
ОСОБА_1до ОСОБА_2про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1на користь ОСОБА_2заборгованість в сумі
480 (чотириста вісімдесят) гривень та судові витрати в розмірі 84 (вісімдесят
чотири) гривні.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до
апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з
подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК
України.

Суддя:                                                                                                 А.В.
Дерус