№ 2-386/08
МІСЬКИЙ СУД
В Т О Н О М Н О Ї   Р Е С П У Б Л І К
М      У К Р А Ї Н И
травня 2008 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого - судді Бондаренко Г.М., при секретарі Сизих Є.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Гаспринської селищної ради та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування
рішення місцевої ради,

в с т а н
о в и в :

ОСОБА_1
звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з вимогами про визнання
частково незаконним та скасування рішення чотирнадцятої сесії двадцять
четвертого скликання Гаспринської селищної ради № 13 від 04 липня 2003 року про
наданняОСОБА_2. у власність земельної ділянки площею 0,1498 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Свої вимоги
мотивував неврахуванням місцевою радою під час ухвалення оскаржуваного рішення
санітарних та протипожежних норм, що, на думку позивача, позбавило його можливості
повноцінно використовувати та обслуговувати розташований на сусідній ділянці
гараж.

Представник
Гаспринської селищної ради позов не визнав та підкреслив, що приймаючи рішення
№ 13 від 04 липня 2003 року рада діяла на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, визначений законом.

ОСОБА_2
проти позову заперечував, посилаючись на непорушність права приватної власності
на землю, яке було набуте ним у передбаченому законом порядку. Зазначив, що
спірна ділянка знаходиться у нього у добросовісному, відкритому і безперервному
користуванні протягом багатьох років, що зумовило прийняття селищною радою
оскаржуваного рішення.

Вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши доводи, що обґрунтовують
вимоги та заперечення сторін, дослідивши всебічно, повно та об'єктивно надані
сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність,
достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов наступних висновків.

У
відповідності зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою
Верховною Радою України 17.07.1997р., кожний при вирішенні питання про його
права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд
незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є
доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями з боку
суб'єктів владних повноважень.

Згідно
з частиною 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень органів державної влади та місцевого самоврядування. В
цьому відношенні не може бути будь-яких обмежень або виключень, оскільки
частина 2 ст. 124 Конституції України зазначає, що юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, які виникають у державі. Це положення було закріплене рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2002
від 09.07.2002р. (справа про досудове врегулювання спорів) та знайшло
відображення в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996р.
«Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Визначаючи
компетенцію щодо вирішення справи, суд дійшов висновку, що, не зважаючи на
наявність серед осіб, які беруть участь у справі, органу місцевого
самоврядування, ця справа є спором, на який поширюється компетенція судів
цивільної юрисдикції, оскільки у відповідності до частини 1 ст. 15 ЦПК України
справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів, що виникають із земельних відносин, розглядаються в порядку
цивільного судочинства. Зарахування до числа осіб, які беруть участь у справі,
місцевої ради не змінює правової природи спірних відносин та не робить цей спір
публічно-правовим, отже ця справа не підпадає під визначення справи
адміністративної юрисдикції.

Зі змісту
частини 5 ст. 158 ЗК України випливає, що в разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування або органу
виконавчої влади з питань земельних ресурсів, спір вирішується судом. Таким
чином, ОСОБА_1 як належний позивач мав конституційні та законні підстави для
звернення безпосередньо до суду.

Під час
розгляду справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

29
вересня 1992 року Гаспринська селищна рада ухвалила рішення № 94, яким надала у
довічне володінняОСОБА_2. земельну ділянку площею 0,15 га біля АДРЕСА_1 (а.с.
56, 57).

28 квітня
1998 року межі ділянки були встановлені у натурі (а.с. 60, 61).

16
лютого 1999 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право постійного користування
землею серії НОМЕР_1(а.с. 63).

04
липня 2003 року Гаспринська селищна рада ухвалила рішення про надання у
власністьОСОБА_2. цієї ділянки для будівництва та обслуговування житлового
будинку та господарських будівель, на підставі чого він отримав державний акт
серії НОМЕР_2 (а.с. 64).

08
грудня 2004 року Гаспринська селищна рада постановила рішення про надання у
власність ОСОБА_1 суміжної земельної ділянки площею 0,0022 га по АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування індивідуального гаража (а.с. 10).

Земельні
ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розташовані поряд та мають спільну межу. Відстань
від побудованого на ділянці позивача гаража до стіни житлового будинку, який
належить відповідачу, складає 9,38 м (а.с. 37-38).

Спірні
правовідносини щодо надання земельних ділянок у власність фізичним особам в
порядку безоплатної приватизації регулюються Земельним кодексом України та
Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Перевіривши
оскаржуваний акт органу місцевого самоврядування, суд дійшов наступних
висновків.

Частина
2 ст. 19 та частина 1 ст. 144 Конституції України містять імперативне правило,
у відповідності з яким органи публічної влади зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з
частиною 1 ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності,
управляє територіальна громада, здійснюючи це безпосередньо або через органи
місцевого самоврядування. Це положення було закріплене в частині 2 ст. 327 ЦК
України, зі змісту якої вбачається, що управління комунальним майном здійснюють
територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно
до п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених
пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких
розташовані державні підприємства, здійснюють відповідні місцеві ради.

Ст.
186 ЗК України встановлює, що проекти відводу земельної ділянки із земель
комунальної власності затверджуються органами місцевого самоврядування. У
відповідності до ст. 12 ЗК України до виключної компетенції селищних рад у
галузі земельних відносин на території селищ належить розпорядження землями
територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у
власність фізичних і юридичних осіб. Такі норми кореспондуються зі змістом
частини 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Отже,
Гаспринська селищна рада як колегіальний орган місцевого самоврядування, якому
члени територіальної громади делегували повноваження щодо розпорядження
комунальним майном, має дискреційні (самостійні) повноваження щодо надання
землі громади у власність, постійне користування або оренду із застосуванням
під час прийняття актів з земельних питань принципу законності, розумності та
справедливості.

Підставами
для визнання акта незаконним є його невідповідність вимогам чинного
законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей
акт. Обов'язковою умовою визнання акта незаконним також є порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів юридичних
або фізичних осіб.

Ухвалюючи
рішення № 13 від 04 липня 2003 року, селищна рада взяла до уваги, що ОСОБА_2
добросовісно, відкрито і безперервно користувався спірною земельною ділянкою з
1992 року.

Суд
дійшов висновку, що приймаючи оскаржуваний правовий акт індивідуальної дії
місцева рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені
чинним законодавством, не порушуючи встановлену законом процедуру. Рішення
ухвалено обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, безсторонньо, неупереджено,
з дотриманням рівності перед законом та необхідного балансу між несприятливими
наслідками для прав, свобод та інтересів інших осіб.

Згідно з
частиною 3 ст. 10 та частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень.

В
порушення фундаментальних приписів процесуального закону, ОСОБА_1 не надав суду
допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження незаконності
оскаржуваного рішення та не зміг довести обставини, на які він посилався як на
підставу своїх вимог.

Доводи
позивача щодо позбавлення можливості повноцінного обслуговування розташованого
на його ділянці гаража не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та
не кореспондуються з зібраними по справі доказами, тому погодитися з позовними
вимогами та зробити висновок щодо їх обґрунтованості не представляється
можливим.

Ухвалюючи
рішення у справі суд бере до уваги клопотання відповідачів щодо застосування
позовної давності, яка згідно зі ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у
три роки.

Частиною
4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як
вбачається з матеріалів справи оскаржуване рішення Гаспринська селищна рада
ухвалила 04 липня 2003 року, в той час як позов був спрямований до суду лише 29
жовтня 2007 року. Ст. 73 ЦПК України дозволяє поновити пропущений з поважних
причин процесуальний строк за клопотанням особи, яка бере участь у справі.
Проте клопотання щодо поновлення пропущеного строку та доводів на підтвердження
поважності його пропущення позивачем заявлене не було. Таке порушення є однією
з підстав для відмови у задоволенні позову.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 14, 19, 55, 124, 140, 143, 144
Конституції України, ст.ст. 257, 267, 327 Цивільного кодексу України,  ст.ст. 12, 116, 118, 121, 152, 186, п. 12
розділу Х Земельного кодексу України, ст.ст. 10, 26, 34 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 212, 213, 214, 215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

в и р і ш
и в :

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до Гаспринської селищної ради та
ОСОБА_2 про визнання частково незаконним та скасування рішення чотирнадцятої
сесії двадцять четвертого скликання Гаспринської селищної ради № 13 від 04
липня 2003 року про наданняОСОБА_2. у власність земельної ділянки площею 0,1498
га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель
- в і д м о в и т и .

Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів
з дня його проголошення шляхом подання до Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим через Ялтинський міський суд заяви про апеляційне оскарження з
наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги у порядку
передбаченому, ст.ст. 294, 295, 296 ЦПК України.

Рішення
набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223
ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С у д д я
-