У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15
жовтня 2008 року                                                                                                 м. Київ

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду
України в складі:

головуючого                        Гнатенка А.В.,

суддів:                                   Барсукової
В.М., Григор'євої Л.І.,

Данчука
В.Г., Луспеника Д.Д., -

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушення права власності,
відшкодування матеріальної і моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення апеляційного суду Волинської області від 10 квітня 2008 року,

в с т а н о в и
л а:

У червні
2002 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що
на праві приватної власності кожному з них належить частина приміщення
магазину, розташованого по вул. Академіка Глушкова, 218 у м.
Володимир-Волинському. 7 червня 2002 року відповідач зламав стіну-перегородку
між їхніми приміщеннями та самовільно захопив частину належного їй приміщення
магазину, викинув на вилицю обладнання, дверні коробки, замурував вхідні та
підсобні двері в її частину магазина.

З
урахуванням наведеного позивачка просила зобов'язати відповідача усунути
перешкоди у користуванні нею своєю власністю та зобов'язати його привести в
попередній стан пошкоджену ним її частину магазина, стягнути з нього матеріальну
шкоду в розмірі 20000 грн., яка полягає в пошкодженні обладнання, приміщення,
електромереж, зникнення особистих речей та коштів, а також моральну шкоду в
розмірі 50000 грн., оскільки незаконними діями відповідача змінено її звичний
уклад життя, що вимагає докладання значних зусиль для їх відновлення, завдані
моральні страждання.

Рішенням
Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 квітня 2007 року
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Волинської області від 10 квітня 2008 року зазначене рішення
суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано
ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні позивачкою частиною торгового залу,
площею 21,9 кв.м., шляхом демонтування самовільно влаштованої
стіни-перегородки. Зобов'язано ОСОБА_1 змонтувати в законному порядку
стіну-перегородку для приведення розмірів належної їй торгової площі до 60,2
кв.м. У задоволенні позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди
відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній
скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване
судове рішення скасувати та залишити в силі законне і обґрунтоване рішення суду
першої інстанції.

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи,
дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з ч. 2
ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального
права.

Відмовляючи
в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції вірно виходив з того, що
позивач не довела факту захоплення відповідачем частини її торгової площі і
демонтування стіни-перегородки та встановлення в іншому місці нової
перегородки, як і завдання їй матеріальної та моральної шкоди. Суд указав, що
таку реконструкцію здійснювала сама позивачка, за що притягувалася до
адміністративної відповідальності.

Скасовуючи
рішення суду першої інстанції в частині усунення перешкод у користуванні
позивачкою частиною приміщення магазину та зобов'язуючи сторони для відновлення
первісного стану вчинити певні дії, суд апеляційної інстанції виходив з того,
що саме відповідач 7.06.2002 р. зруйнував перегородку, встановлену позивачкою,
захопив належну їй частину приміщення торгового залу площею 21,9 кв.м., якою й
незаконно на даний час користується. Доказів належності у позивачки
пошкодженого майна вона не надала, розмір завданої моральної шкоди не довела, а
тому в задоволенні її вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди
апеляційний суд відмовив.

Проте до
такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з неправильним застосуванням
норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до
ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Пленум
Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 11 “Про судове рішення” від 29
грудня 1976 року роз'яснив, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад
і змісту законодавства України.

Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для
даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Судами
попередніх інстанцій встановлено, що сторони у справі є власниками частин
приміщення магазину, розташованого по вул. Академіка Глушкова, 218 у м.
Володимир-Волинському. Спір між сторонами фактично виник щодо належності
кожному з них торгової площі розміром, установленим на час придбання магазину,
вчинення дій з демонтування/встановлення стіни-перегородки, яка по-іншому
визначає порядок користування торговою площею магазину, ніж той, який існував
на час придбання кожним з них своєї частки магазину.

Так, із
свідоцтва, виданого приватним нотаріусом 16 листопада 1998 р. № 795441, судами
встановлено, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності частина
приміщення магазину загальною площею 164,6 кв.м., в тому числі 82,3 кв.м. -
приміщення торгового залу. Із свідоцтва, виданого приватним нотаріусом 19
листопада 1998 р. № 1409, судами встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної
власності належить частина магазину загальною площею 82,1 кв.м., в тому числі -
60,1 кв.м. торгової площі (у подальшому, 25.02.2002 р. реєстраційне посвідчення
БТІ уточнено і визначено дані площі, належній ОСОБА_1, відповідно в 80,0 кв.м.
та 60,2 кв.м.).

На даний
час ОСОБА_2 користується тією площею торгового залу, яка визначена в свідоцтві
про право власності.

При
ухваленні рішення апеляційним судом не звернуто уваги на те, що ще 25 грудня
1998 р. після купівлі сторонами частин приміщення магазину та реєстрації
правовстановлюючих документів у БТІ, начальником БТІ повідомлялося про те, що
згідно з правовстановлюючими документами сторонами придбано 142,5 кв.м.
торгової площі (82,3 кв.м. + 60,2 кв.м.), а відповідно до матеріалів
інвентаризаційної справи фактична площа торгового залу становить 120,6 кв.м.
(а.с.66), що також підтверджується технічним паспортом на будинок та
експлікацією поверхів магазину станом на 4 квітня 1995 р. (а.с.116-119).

На
зазначену невідповідність купленої сторонами площі торгового залу з реально
існуючою площею звернуто увагу й у висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 29 січня 2008 р. за № 0558 (а.с.470-474).

Таким
чином, саме зазначена різниця в площі торгової зали в 21,9 кв.м. стала причиною
судового спору.

Проте
апеляційний суд, не усунувши зазначені розбіжності щодо площі магазину між
правовстановлюючими документами, які є дійсними і сторонами не оспорені,
та  фактичною площею магазину, прийшов до
невірного висновку, що вирішення даного спору можливе шляхом фактичного
відібрання у відповідача 21,9 кв.м. торгової площі, так як це порушує його
право власності на користування тією площею, що зазначено в його свідоцтві про
право приватної власності, яке ним отримано раніше позивачки.

Доказів
того, що незаконні дії, на які посилається позивач, здійснив відповідач у
справі відсутні. Посилання апеляційного суду на протокол огляду місця події,
складеного працівниками міліції, та висновок експертизи як на вину відповідача
безпідставні, оскільки вони засвідчують лише факт установлення перегородки в
іншому місці, а не факт винних дій в цьому відповідача.

Також
апеляційний суд на порушення положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду
цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних осіб та в межах заявлених
ними вимог, зобов'язав ОСОБА_1, тобто позивача у справі, здійснити дії по
встановленню перегородки до розміру її площі торгового залу в 60,2 кв.м.
ОСОБА_1 заявляла вимоги щодо зобов'язання відповідача вчинити такі дії, тоді як
суд зобов'язав здійснити їх саме позивачку, фактично цим самим визнавши
недійним свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_2, в частині 21,9 кв.м.
торгової площі, без пред'явлення відповідного позову.

За
таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним й
обґрунтованим та відповідно до положень ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню
із залишенням в силі судового рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
апеляційного суду Волинської області від 10 квітня 2008 року скасувати та
залишити в силі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області
від 27 квітня 2007 року.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                                   В.М.
Барсукова

Л.І.
Григор'єва

В.Г.
Данчук

Д.Д.
Луспеник