Справа №2-4380/2008 рік
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
Ялтинський міський суд АР Крим
у складі судді:                                      Білюнас
при секретарі:                                      Сергієвій
за участю адвокатів:                            Собецького А.П., ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Ялтинського міського суду цивільну  справу за позовом
ОСОБА_2про визнання договору довічного утримання недійсним,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про
визнання договору довічного утримання від 03 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 квартиру за
У судовому засіданні її представник ОСОБА_4 позов
підтримав і суду пояснив, що відповідач не виконав всі умови договору,що цей
договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були
обумовлені між ними, і відповідачка не мала наміру виконувати умови договору.
Позивачка ОСОБА_1 - рідна сестра ОСОБА_3, вона постійно проживає у
Дніпропетровській області, є літньою жінкою, але вона постійно підтримувала
зв'язок з сестрою за телефоном. Так з телефонної розмови з сестрою вона
дізналась від неї, що та потребує постійного догляду та матеріальної допомоги в
зв'язку з чим уклала договір довічного утримання зі своєю знайомою ОСОБА_2, яка
обіцяла їй матеріальну та фізичну допомогу в обмін на квартиру, що належала
ОСОБА_3. Після укладення договору останні два роки відношення ОСОБА_2 до
ОСОБА_2 різко погіршилось, догляду за сестрою позивачки ОСОБА_2 не здійснювала.
ОСОБА_3 написала листа-пояснення до суду, в якому зазначила, що має намір
розірвати договір утримання. Представник наполягав на визнанні договору
довічного утримання недійсним, його пояснення підтримав представник ОСОБА_5.
Відповідачка ОСОБА_2, позов не визнала повністю та
суду пояснила наступне. Сестра померлої постійно проживала у Дніпропетровській
області, з померлою спілкувалась рідко й лише за телефоном, матеріальної
допомоги не надавала. Сама ОСОБА_2, як і члени її сім'ї, довгий час постійно
підтримувала тісний дружній зв'язок з ОСОБА_3, про що знала й сама позивачка.
Надавала їй необхідну матеріальну допомогу, її чоловік допомагав по дому, робив
ремонт у квартирі померлої. Укладання договору довічного утримання було добровільним
наміром з боку як ОСОБА_2, так і ОСОБА_2 Відповідно до обов'язків, взятих на
себе за договором, ОСОБА_2 систематично надавала ОСОБА_3 матеріальну й іншу
допомогу, що підтверджено зошитом обліку витрат на утримання ОСОБА_3,
підтверджених власним підписом останньої, квитанціями про оплату послуг зв'язку
та комунальних послуг. Ці пояснення підтримав її представник  ОСОБА_2, яка також вважає, що підстав для
визнання договору довічного утримання недійсним не має та просила суд відмовити
у задоволенні позову.
Заслухавши сторони, їх представників, пояснення свідків, розглянувши
матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову.
Статтею 755 ЦК України передбачені умови припинення
договору довічного утримання. Відповідно до цієї статті договір довічного
утримання може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача у
разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків,
незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання
припиняється зі смертю відчужувача. Позивачем у даному випадку виступає
відчужувач або інша особа, на користь якої було укладено цей договір.
Судом встановлено, що 03 грудня 2003 року був укладений договір довічного
утримання, зареєстрований в Першій Ялтинській нотаріальній конторі,
реєстраційний № 3-3920, між ОСОБА_3та ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_3 передала у
власність, а ОСОБА_2 отримала квартиру за номером АДРЕСА_1(л.с.7).
Як свідчать матеріали справи, а ні відчужувач, а ні особа
на користь якої був укладений цей договір, з позовом до суду не звертались. Так
при житті відчужувауу ніщо не заважало звернутись до суду з відповідним позовом
або надати іншій особі таке право по довіреності, але він цього не зробив.
Таким чином, відчужувач при своєму житті не мав наміру ставити питання про
припинення цього договору.
Позивачка у своєму позові посилається на те, що
відповідачка в порушення вимог ст.749 ЦК України не сумлінно виконувала
оговорені обов'язки, які брала на себе по утриманню та догляду за її сестрою.
Також вона жодного разу не відправляла ОСОБА_2 на відпочинок у санаторій, як
вони домовлялись згідно розписки від 03.12.2003 року (а.с. 10). Проте  такого зобов'язання в умовах укладеного
договір довічного утримання  не приведено
а з слів сторони відповідачки за згодою та на прохання померлої, замість
регулярного відпочинку Романова С.Т. щомісячно сплачувала більшу, ніж оговорено
договором утримання, суму грошей на проживання ОСОБА_2 Ч. 2 ст.749 ЦК України
передбачено, якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі
виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального
забезпечення та догляду, спір має вирішуватися відповідно до засад
справедливості та розумності. Щодо наданого позивачем листа-пояснень про
бажання ОСОБА_2 розірвати договір утримання, то остання мала змогу розірвати
його при житті чи подати до суду. Однак при житті відчужувача в неї не було
спору з набувачем з приводу вказаних обставин, таким чином, слід вважати, що ті
обов'язки набувача, які були визначені у договорі довічного утримання
задовольняли покійну. Всі інші обов'язки, взяті на
себе за договором та у дотримання ОСОБА_2 виконувала, а саме систематично
надавала ОСОБА_3 матеріальну й іншу допомогу, що було підтверджено
відповідачкою і допитаними у судовому засіданні свідками ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення
рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у
справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачка та її представник наполягають на визнанні вказаного правочину
недійсним по ст.ст.215,230 ЦК України. Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України -
ст.215 ч.1 ЦК України. Статею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у
формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто загальною підставою визнання
правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог закону щодо умов його дійсності, які встановлені ст. 203 ЦК.

При аналізі оспорюваного правочину будь-яких
дефектів та порушень судом встановлено не було. Як свідчать матеріали справи,
оспорюваний правочин відповідав всім вимогам, передбаченим законом, а саме,
зміст його не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства. Набувач і відчужувач мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх
внутрішній волі. Правочин був вчинений у формі, встановленій законом, він був
спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Воля
сторін була зазначена у договорі довічного утримання від 03 грудня 2003 року. Цей
договір мав нотаріальну форму посвідчення (а.с.7), він мав також державну
реєстрацію. Зміст правочину відповідав вимогам актів цивільного законодавства -
ст. 744,745,746 ЦК України. За договором довічного утримання одна сторона
(відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок,
квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну
цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача
утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного
утримання укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
На думку суду, всі вищезазначені вимоги закону стосовно вказаного правочину
сторонами (відчужувачем та набувачем) були виконані. Не надано до суду
позивачкою і доказів і по ст.230 ЦК України, допитані свідки з сторони
позивачки ОСОБА_8 ,Чумаков І.П.,Летуновська Н.Т., також не підтвердили факту,
що угода між сторони була вчинена під впливом обману з сторони ОСОБА_2  З 07.10.2003 року відповідачка виконувала
обов'язки по вказаному договору, що також підтверджується власним підписом
ОСОБА_2 у письмових документах, яки велися між ними (а.с. 31-36); квитанціями
про оплату послуг зв'язку та комунальних послуг квартири № 11, б. 25, вул.
Кривошти, м. Ялта (а.с. 42-58); рахунками по оплаті проведення похорону ОСОБА_2
та іншим.

Таким чином, суд
вважає, що позивач не довів обставин укладення договору, на які він посилався в
обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України вказані вище обставини, на які сторона
позивача посилалася як на підставу своїх вимог, у судовому засіданні не були
підтверджені та доведені.

При наведених обставинах у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору
довічного утримання недійсним слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 230, 744-746, 749,
755 ЦК України, ст.ст.3, 10, 59, 60, 212-215, 223 ЦПК України, суд

В  И
Р  І  Ш
И  В:

У позові ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання договору довічного утримання
недійсним - відмовити.

Рішення може бути
оскаржене в Апеляційний суд АРК через Ялтинський міський суд в строки та  порядку, передбаченими статтями 294, 296 ЦПК
України.

Суддя

Ялтинського міського суду                                                                В.Ю.
Білюнас