У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 червня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати  у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Балюка М.І.,

Левченка Є.Ф.,

Патрюка М.В.,

Берднік І.С.,

Лихути Л.М.,

Прокопчука Ю.В.,

Гуменюка В.І.,

Луспеника Д.Д.,

Пшонки М.П.,

Григор'євої Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сеніна Ю.Л.,-

Данчука В.Г.,

Мазурка В.А.,

Жайворонок Т.Є.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до Калинівської міської ради, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання рішення про передачу
земельної ділянки у приватну власність незаконним, визнання Державних актів на
право власності на землю недійсним, визнання договору дарування земельної
ділянки недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, притягнення
до адміністративної відповідальності державних службовців та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, за скаргами ОСОБА_3та ОСОБА_4про перегляд ухвали колегії суддів
Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 17
січня 2008 року у зв'язку з винятковими обставинами,

в с т а н о в и л а:

У червні 2005 року ОСОБА_1. звернулася
із зазначеним позовом посилаючись на те, що рішенням Калинівської міської ради
від 16 вересня 2002 року ОСОБА_3. передано безоплатно у приватну власність дві
земельні ділянки загальною площею 0,2640 га, в тому числі 0,1000 га - для
будівництва та обслуговування будинку та господарських будівель і 0,1640 га -
для ведення особистого селянського господарства. Ці земельні ділянки
розташовані за адресою: АДРЕСА_1. До загальної площі земельної ділянки,
виділеною ОСОБА_3. включено і частину земельної ділянки позивачки, площею 0,1500
га. Ця земельна ділянка використовується ОСОБА_1. для ведення особистого
селянського господарства 30 років. Заяви до Калинівської міської ради про
відмову від земельної ділянки позивачка не подавала, згоди на її вилучення не
давала. Враховуючи викладене, ОСОБА_1. просила задовольнити її позовні вимоги
та визнати рішення Калинівської міської ради від 16 вересня 2002 року
недійсним, визнати недійсними Державні акти на право приватної власності на
землю, видані на ім'я ОСОБА_3., визнати недійсним договір дарування від 8
червня 2005 року, зобов'язати ОСОБА_3. не чинити перешкоди у користуванні
земельною ділянкою, притягнути до адміністративної відповідальності державних
службовців Калинівської міської ради та відшкодувати за матеріальну шкоду у
розмірі 500 грн. і за моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 13 березня 2006 року позов задоволено частково. Рішення
Калинівської міської ради від 16 вересня 2002 року визнано незаконним та
скасовано. Державні акти на право приватної власності на землю від 21 травня
2004 року, видані ОСОБА_3., визнані недійсними. Договір дарування земельної
ділянки розміром 0,10 га, укладений 8 червня 2005 року між ОСОБА_3. та ОСОБА_4.
визнано недійсним. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 11 липня 2006 року
рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 13 березня 2006
року в частині визнання незаконним та скасування рішення Калинівської міської
ради від 16 вересня 2002 року, визнання недійсними Державних актів на право
приватної власності на землю від 21 травня 2004 року, виданих ОСОБА_3.,
визнання недійсним договору дарування земельної ділянки розміром 0,10 га,
укладеного 8 червня 2005 року між ОСОБА_3. та ОСОБА_4. скасовано. У задоволенні
позову ОСОБА_1. про визнання незаконним рішення Калинівської міської ради від
16 вересня 2002 року, визнання недійсними Державних актів на право приватної
власності на землю від 21 травня 2004 року, виданих ОСОБА_3., визнання
недійсним договору дарування земельної ділянки розміром 0,10 га, укладеного 8
червня 2005 року між ОСОБА_3. та ОСОБА_4. відмовлено. В решті рішення суду
залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2008 року
касаційну скаргу ОСОБА_1. задоволено. Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 11 липня 2006 року скасовано, а рішення Калинівського районного
суду Вінницької області від 13 березня 2006 року залишено без змін.

У квітні 2008 року ОСОБА_4. та ОСОБА_3.
звернулися до Верховного Суду України із заявами про перегляд ухвали колегії
суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області
від 17 січня 2008 року за винятковими обставинами, посилаючись на неоднозначне
застосування судами одного і того ж положення закону.

Скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 354 ЦПК України підставою
оскарження у зв'язку з винятковими обставинами судових рішень у цивільних
справах після їх перегляду у касаційному порядку є неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одного і того самого положення закону.

Судом встановлено, що спір між ОСОБА_1. та Калинівською міською радою виник
з приводу незаконного рішення міської ради відносно земельної ділянки.

Предмет спору пов'язаний безпосередньо
із реалізацією права власності на земельну ділянку, а саме з відновленням
порушеного відповідачем права власності ОСОБА_1. на спірну земельну ділянку.

Перевіривши за матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в цьому
випадку має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей
116, 119 ЗК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1., суд першої інстанції, з яким
погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що земельна ділянка
площею 0,1500 га, якою користується позивачка, ввійшла до земельної ділянки
площею 0,2640 га, яка рішенням Калинівської міської ради від 16 вересня 2002
року передана у власність ОСОБА_3. Оскільки ОСОБА_1. набула права власності на
спірну земельну ділянку за давністю користування то передача її у власність
іншій особі є незаконною.

Однак з такими висновками судів погодитись не можливо.

За правилами статті 116 ЗК України громадяни та інші юридичні особи
набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим
кодексом.

Нормами статті 119 ЗК України передбачено, що громадяни, які відкрито і
безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку,
можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування
з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.

Користування земельною ділянкою на протязі п'ятнадцяти років не є єдиною та
безпосередньою підставою для виникнення в особи права власності або права
користування земельною ділянкою. Вона є лише умовою для застосування інших
способів встановлення цих прав. Набувальна давність користування земельною
ділянкою згідно з указаною статтею є лише підставою для звернення до органу
державної влади, або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням
щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Саме з таких міркувань виходив Верховний Суд України при скасуванні судових
рішень у справі за позовом ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8. до Одеської міської ради, ОСОБА_9., третя особа:
Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради, про
зобов'язання передати в користування земельну ділянку, визнання незаконним і
скасування рішення Одеської міської ради й визнання недійсним Державного акта
на право власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_9. до ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8., третя особа: Одеське міське
управління земельних ресурсів про усунення порушень права власності на земельну
ділянку.

Тому в даному випадку є помилковими висновки судів першої та касаційної
інстанції про законність користування земельною ділянкою ОСОБА_1.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 11 липня 2006 року про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1.
ґрунтувалось на тому, що ОСОБА_1. не набула права на спірну земельну ділянку за
давністю користування, відсутні будь-які документи, які б свідчили про
наявність у неї права власності чи права користування цією земельною ділянкою,
і ця норма закону введена в дію з 1 січня 2002 року та до часу звернення до
суду іще не пройшло 15 років.

Рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає
вимогам статей 116, 119 ЗК України і підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, рішення Калинівського районного суду Вінницької
області від 13 березня 2006 року та касаційна ухвала апеляційного суду
Львівської області від 17 січня 2008 року підлягають скасуванню частково із
залишенням в силі рішення апеляційного суду Вінницької області від 11 липня
2006 року.

Керуючись статтями 358, 359 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Скарги ОСОБА_3та ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 13 березня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2008 року
скасувати в частині визнання незаконним і скасування рішення Калинівської
міської ради від 16 вересня 2002 року “Про приватизацію земельної ділянки
ОСОБА_3.”, про визнання недійсними державних актів на право приватної власності
на землю ВН № 106918 та ВН № 106919 виданих ОСОБА_3., визнання недійсним
договору дарування земельної ділянки розміром 0,10 га від 8 червня 2005 року
укладеного між ОСОБА_3. та ОСОБА_4.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 11 липня 2006 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                А.Г. Ярема

Судді:                  М.І. Балюк                                               Д.Д. Луспеник

І.С.
Берднік                                    Н.П.
Лященко

Л.І. Григор'єва                                В.А. Мазурок

В.І. Гуменюк                                  Л.І.
Охрімчук

В.Г. Данчук                                    М.В.
Патрюк

Т.Є. Жайворонок                                     Ю.В.
Прокопчук

Є.Ф. Левченко                                М.П.
Пшонка

Л.М. Лихута                                  Ю.Л.
Сенін