Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

3 жовтня 2008
року                                   м.
Малин
справа № 2-315/2008

Малинський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого - судді Тарасенка М.П., з секретарем Хитрич Н.Я., за участю
позивача ОСОБА_1., її представника, представника відповідача Мельничука А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю „Рута” про зміну формулювання
наказу про звільнення, виплату вихідної допомоги та стягнення моральної шкоди,-

Встановив

Позивач просить визнати наказ № 183 від 17.02.2007 року
неправомірним та змінити формулювання причини звільнення відповідно до поданої
нею заяви від 11.12.2007 року, посилаючись на те, що вона перебувала з
відповідачем у трудових відносинах та з 2001 року працювала бухгалтером.

11 грудня 2007 року подала заяву на ім”я директора
Цизової О.П.  про звільнення з роботи з
17 грудня 2007 року за власним бажанням у зв”язку з невиконанням роботодавцем
законодавства про працю та трудового договору по п.3 ст. 38 КЗпП України з
виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку
на підставі ст. 44 цього Кодексу.

Наказом відповідача № 183 від 17.12.2007 року, який вона
отримала 29 січня 2008 року її було звільнено з роботи з 17.12.2007 року за
формулюванням звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Вважає
наказ № 183 неправомірним, оскільки вона звільнена не через невиконання роботодавцем
умов законодавства про працю, зокрема п.2 ст.94, п.5 ст. 95, п.6 ст.96, п. 2
ст. 97,  /не проведення оплати праці  відповідно до посади і кваліфікації
працівника з дотриманням норм і гарантій передбачених генеральною та галузевими
угодами, не проведення індексації заробітної плати у встановленому  законодавством порядку, незаконне звільнення
її з роботи, ст.ст.110, 115 КЗпП України в частині неповідомлення працівника
про розміри оплати праці, з розшифровкою та не виплати заробітної плати два
рази на місяць, а також трудового договору /несвоєчасна виплата заробітної
плати, не виплати заробітної плати за весь час щорічної відпустки не пізніше
ніж за три дні до початку відпустки, а за ст.38 КЗпП України за власним
бажанням.

Їй заподіяно моральну шкоду навмисними діями
відповідача у зв”язку з невиконанням законодавства про працю, умов трудового
договору, незаконне звільнення з роботи, яка виразилася у душевних стражданнях,
втрати нормальних життєвих зв”язків пов”язаних з втратою можливості на
отримання належної заробітної плати та своєчасного одержання винагороди за
працю та не створенням керівником після поновлення її на роботі за рішенням
суду належних умов праці, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації
свого життя, оскільки вона людина похилого віку отримала стрес, моральну шкоду
вона оцінює в 10000 грн.

В судовому засіданні позивачка свої вимоги уточнила,
просить визнати наказ № 183 від 17.02.2007 року неправомірним та змінити
формулювання причини звільнення відповідно до поданої нею заяви від 11.12.2007
року, а саме:  в зв”язку з невиконанням
умов законодавства про працю, в тому числі вимог п.2 ст. 94, п. 6 ст. 96, п.2
ст. 97, ст. 110, ст.115 Кодексу Законів про працю України та трудового договору
/несвоєчасна виплата заробітної плати, проведення оплати праці у розмірах
нижчих від визначених законодавством/ за ст. 38 Кодексу Законів про працю
України та дала пояснення по суті позову, зазначивши, що вона після поновлення
її на роботі Малинський районним судом з 14 квітня 2007 року на підприємстві
працювала всього три дні, а більше часу знаходилась у відпустці.  Рішення про звільнення з роботи прийняла у
зв”язку  з невиконанням відповідачем
відносно неї законодавства про працю та трудового

договору, перелік порушень зазначений у позовній заяві.
Вважає, що їй заподіяно моральну шкоду діями відповідача пов”язану з
порушеннями вимог  трудового
законодавства, невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, її не
допускали до роботи вимагали написати заяву про звільнення з роботи або на відпустку
за свій рахунок.

Представник відповідача після уточнення його позиції щодо
вимог позов визнав частково, зокрема, визнав, що порушення п.2 ст.94, п.5 ст.
95, п.6 ст.96, п. 2 ст. 97 КЗпП України дійсно мали місце, а саме, /не
проведення оплати праці  відповідно до
посади і кваліфікації працівника з дотриманням норм і гарантій передбачених
генеральною та галузевими угодами, не проведення індексації заробітної плати у
встановленому  законодавством порядку,
незаконне звільнення її з роботи, ст.ст.110, 115 КЗпП України в частині
неповідомлення працівника про розміри оплати праці, з розшифровкою та не
виплати заробітної плати два рази на місяць, а також трудового договору/,
несвоєчасна виплата заробітної плати, не виплати заробітної плати за весь час
щорічної відпустки не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Щодо виплати середнього заробітку за порушення трудового
законодавства та відшкодування моральної шкоди позов не визнає мотивуючи це
тим, що моральна шкода не пов”язана з видачею наказу про звільнення з роботи.

Розглянувши справу у межах заявлених вимог та на підставі
наданих доказів суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Встановлено, що позивачка перебувала у трудових
відносинах з відповідачем з 2001 року, 11 грудня 2007 року подала заяву на ім”я
директора Низової О.П. про звільнення з роботи з 17 грудня 2007 року за власним
бажанням у зв”язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю та
трудового договору по п.3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у
розмірі не менше тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 цього
Кодексу.

Наказом відповідача № 183 від 17.12.2007 року її було
звільнено з роботи з 17.12.2007 року за
формулюванням звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, без
формулювання причини щодо звільнення позивачки за власним бажанням.

Згідно ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Оскільки відповідач визнав обставини порушення трудового
законодавства, зокрема порушення  п.2
ст.94, п.5 ст. 95, п.6 ст.96, п. 2 ст. 97 КЗпП України  /не проведення оплати праці  відповідно до посади і кваліфікації
працівника з дотриманням норм і гарантій передбачених генеральною та галузевими
угодами, не проведення індексації заробітної плати у встановленому  законодавством порядку, незаконне звільнення
її з роботи, ст.ст.110, 115 КЗпП України в частині неповідомлення працівника
про розміри оплати праці, з розшифровкою та не виплати заробітної плати два рази
на місяць, а також трудового договору /несвоєчасна виплата заробітної плати, не
виплати заробітної плати за весь час щорічної відпустки не пізніше ніж за три
дні до початку відпустки, а тому  суд,
перевіривши повноваження представника, дійшов висновку, що ці обставини не
підлягають доказуванню і визнає їх такими, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у
визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо
власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Згідно ч.3 ст.235 вказаного вище Кодексу  У разі визнання формулювання причин
звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не

тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір, зобов”язаний змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на відповідну статтю /пункт/ закону.

Позивачка 11 грудня 2007 року подала заяву на ім”я
директора Цизової О.П.  про звільнення з
роботи з 17 грудня 2007 року за власним бажанням у зв”язку з невиконанням
роботодавцем законодавства про працю та трудового договору по п.3 ст. 38 КЗпП
України з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього
заробітку на підставі ст. 44 цього Кодексу.

Суд, враховуючи, що представник відповідача визнав факт
порушення трудового законодавства відносно позивачки, ця обставина не потребує
доказуванню, визнає формулювання причини звільнення у наказі № 183 від
17.12.2007 року неправильним, тобто таким, що не відповідає фактичним
обставинам та змінює у межах заявлених вимог формулювання причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням чинного законодавства, а саме; визнати
наказ № 183 від 17.02.2007 року неправильним та змінити формулювання причини
звільнення відповідно до поданої заяви від 11.12.2007 року, а саме:  в зв”язку з невиконанням умов законодавства
про працю, в тому числі вимог п.2 ст. 94, п. 6 ст. 96, п.2 ст. 97, ст. 110,
ст.115 Кодексу Законів про працю України та трудового договору /несвоєчасна
виплата заробітної плати, проведення оплати праці у розмірах нижчих від
визначених законодавством/ за ч. 3 ст. 38 Кодексу Законів про працю України.

Згідно ст. 238 вказаного Кодексу України при розгляді
трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату
працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання нижеоплачувальної роботи /ст.235/, орган, який
розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум
без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи, що позивачка зверталася з заявою про
звільнення з роботи з виплатою вихідної допомоги, оскільки законом, за обставин
викладених у її заяві, передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі
передбаченому  колективним договором, але
не менше тримісячного середнього заробітку, але їй цьому було відмовлено, суд
визнає її вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 8.1 колективного договору  за 2003 рік у випадку невиконання чи
неналежного виконання обов”язків, передбачених цим договором, сторони несуть
відповідальність відповідно до чинного законодавства.

Згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України при
припинення трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим
ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору
працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним
чи трудовим договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Середній заробіток позивачки складає 219.93 грн., що
підтверджується довідкою відповідача, отже сума вихідної допомоги становить 659
грн.79 коп., /219,93х3/ яка підлягає стягненню з відповідача.

Суд відхиляє пояснення позивачки про те, що середній
заробіток визначений не вірно, оскільки він
підтверджений офіційною довідкою відповідача за підписом керівника,
підпис якого підтверджений круглою печаткою товариства.

Згідно ст.237-1 цього Кодексу відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв”язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого
життя.

Позивачка стверджує, що їй заподіяно моральну шкоду у
наслідок порушеннями вимог  трудового
законодавства, невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, оскільки її
не допускали до роботи, вимагали написати заяву про звільнення з роботи або на
відпустку за свій рахунок.

Отже, позивачка не довела, що моральна шкода їй заподіяна
саме з підстав видачі наказу № 183 від 17.12.2007 року, у якому неправильно
викладено формулювання причини звільнення, а тому суд вважає вимоги щодо
стягнення моральної шкоди безпідставними і в цій частини позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 179, 213, 215, 218
ЦПК України, ст. ч.3 ст. 38, ст. 44, ч.3 ст.235, ст. 238, ст.237-1 КЗпП
України,-

Вирішив

Позов задовольнити частково.

Визнати формулювання причин звільнення  у наказі № 183 від 17.12.2007 року
неправильним та змінити формулювання причини звільнення відповідно до поданої
заяви від 11.12.2007 року, а саме, „ Звільнити у зв”язку з невиконанням умов
законодавства про працю, в тому числі вимог п.2 ст.94, п.6 ст.96, п.2 ст.97,
ст.110, ст.115 Кодексу законів про працю та трудового договору     /несвоєчасна виплата заробітної плати
проведення оплати праці в розмірах нижчих від визначених законодавством/ за ч.3
ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Рута”
на користь ОСОБА_1, 1951 року народження
вихідну допомогу у зв”язку з невиконанням роботодавцем законодавства про
працю та трудового договору  у розмірі
тримісячного середнього заробітку /219,93 х 3/
659 грн.79 коп. та судовий збір в сумі 51 грн. в дохід держави, а також
витрати за ІТЗ розгляду справи в сумі 30 грн. для Малинського районного суду
отримувачу коштів: УДК м. Малин на розрахунковий рахунок
0338 в банку ГУДКУ в Житомирській області, МФО 811039, код 22062390.

В решті позову відмовити за
безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду
Житомирської області через Малинський районний суд  шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження
протягом 10 днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається протягом
20 днів після подачі заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий