Апеляційний суд міста Севастополя
Справа
№22ц-1242/2008г.
інстанції Майданік А.П.
34                             Доповідач
інстанції Сундуков В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К
Р А Ї Н И

16 жовтня
2008 року колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду
міста  Севастополя в складі:

головуючого   -
Куцеконя І.П.,

суддів        -
Сундукова В.М., Колбіної Т.П.,

при
секретарі -  Федоніні Є.О.,

за участю
представників сторін,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.Севастополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Гагарінського районного суду м.Севастополя від 10 січня 2008р. по
цивільній справі за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" до ОСОБА_1 про стягнення суми збитків, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2007р. Державне територіально-галузеве об'єднання
(далі - ДТГО) "Львівська залізниця" звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_1, та уточнивши свої вимоги просило на підставі ст.ст.526,920,926 ЦК
України та ст.62 Статуту Залізниць України стягнути з відповідача суму збитків
відокремленого підрозділу "Станція ЧОП" 28500 грн., вартість послуг з
перекладу та послуг нотаріуса в сумі 110 грн. та понесені позивачем судові
витрати в сумі 403 грн.

Вимоги мотивовані тим, що 05.10.2006р. відокремленим
підрозділом "Станція ЧОП" ДТГО "Львівська залізниця" було
видано вантажеотримувачу ОСОБА_1 вантаж "Прес" по відправці №38121 в
режимі "Імпорт" вагоном №НОМЕР_1, сполученням Італія-Україна за
накладною. Перевезення вказаного вантажу здійснювалось залізницями Італії,
Австрії та Словаччини. Попередньо, з метою отримання вантажу відповідачем, як
фізичною особою, за заявою був відкритий одноразовий особистий рахунок з
присвоєнням коду на Ужгородській дирекції залізничних перевезень в
технологічному центрі з оброблення перевізних документів, на який через
банківські установи відповідачем повинна здійснюватись оплата за надані послуги
з перевезення. Відправником вантажу оплачена вартість перевезення лише
залізницями Італії, у зв'язку з чим на отримувача вантажу - ОСОБА_1 покладено
обов'язок по сплаті перевізної оплати за перевезення залізницями Австрії та Словаччини
при отриманні вантажу на станції призначення на території України. Однак, при
отриманні відповідачем вантажу на станції призначення було оплачено лише
провізний тариф по Укрзалізниці та йому було видано вказаний вантаж.

30.07.2007р. до ДП "Український Державний
розрахунковий центр міжнародних перевезень" надійшла претензія про сплату
2196,80 євро, яку Укрзалізниця була повинна отримати з вантажеотримувача за
перевезення вказаного вантажу залізницями Австрії. 03.04.2007р. надійшла також
претензія від Словацької залізниці про виплату суми 2158,80 євро за перевезення
вказаного вантажу залізницями Словаччини. Італійські залізниці підтвердили про
стягнення провізних платежів при відправленні вказаного вантажу лише за
територію Італії в розмірі 2312,07 євро. Головним комерційним управлінням
Укрзалізниці збитки за вказаними претензіями залізниць Австрії та Словаччини
були віднесені на рахунок Львівської залізниці, яка їх в свою чергу віднесла на
відповідальність відокремленого підрозділу "Станція ЧОП".

Посилаючись на вказані вище обставини позивач просив
стягнути з відповідача суму збитків відокремленого підрозділу "Станція
ЧОП" 28500 грн., вартість послуг з перекладу та послуг нотаріуса в сумі
110 грн. та понесені позивачем судові витрати в сумі 403 грн.

Рішенням Гагарінського районного суду м.Севастополя від
10 січня 2008р. позов ДТГО "Львівська залізниця" задоволено у повному
обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення
суду скасувати та відмовити в задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги тим, що
судом порушені норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не
відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що суд не з'ясував, що
позовні вимоги позивача стосуються стягненню збитків, та вимоги про стягнення
провізної плати ДТГО "Львівська залізниця" не заявляло. Вважає, що
суд не дав належної оцінки тому факту, що при отриманні ним вантажу до нього не
було жодних претензій по сплаті провізної оплати, та позивач не надав належних
доказів про заподіяння збитків саме йому.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи позов ДТГО "Львівська залізниця",
суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 несе відповідальність за
порушення зобов'язань по договору перевезення.

З такими висновками
суду не може погодитись судова колегія, оскільки вони зроблені з порушенням
норм матеріального і процесуального права та суперечать фактичним обставина
справи.

Відповідно до ч.1-3
ст.909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник)
зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до
пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної
накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними
кодексами (статутами).

Судом першої
інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи та наданими сторонами
доказами, що 05.10.2006р. відокремленим підрозділом "Станція ЧОП"
ДТГО "Львівська залізниця" було видано вантажеотримувачу - ОСОБА_1
вантаж "Прес" по відправці №38121 в режимі "Імпорт" вагоном
№НОМЕР_1, сполученням Італія-Україна за накладною. Перевезення вказаного
вантажу здійснювалось залізницями Італії, Австрії та Словаччини. Для отримання
вказаного вантажу вантажоотримувачем - ОСОБА_1, як фізичною особою, був
відкритий одноразовий особистий рахунок з присвоєнням коду в Ужгородській
дирекції залізничних перевезень в технологічному центрі з оброблення перевізних
документів, на який вантажоотримувачем ОСОБА_1 оплачено провізна плата по
перевезенню вантажу по території України, та йому видано вказаний вантаж.

Сторонами не
заперечується та визнається той факт, що ОСОБА_1, як вантажоотримувач, не
являється відправником вантажу, не є стороною договору перевезення та договір
перевезення з ним ДТГО "Львівська залізниця" не укладало, дані про
укладення з ОСОБА_1 договору з відправником вантажу в матеріалах справи також
відсутні.

Те, що з ОСОБА_1 був
укладений договір перевезення вантажу не підтверджується відповідними доказами
(накладною ЦІМ, коносаментом, або іншим документом, встановленим транспортними
кодексами, статутами).

За таких обставин,
та враховуючи той факт, що відповідач не є стороною даного договору
перевезення, висновок суду по існування зобов'язань відповідача за договором
перевезення вантажу не ґрунтується на вимогах ст.920 ЦК України, відповідно до
якої, у разі порушення зобов'язань, що випливають із
договору перевезення, відповідальність виникає лише у сторін договору
перевезення.

Сторонами також не
оспорюється та визнається той факт, що ОСОБА_1, як вантажоотримувачем оплачена
провізна плата по перевезенню вантажу по території України.

Дій, передбачених
ст.62 Статуту Залізниць України та п.1.5. Розділу II Правил перевезення
вантажів щодо остаточних розрахунків між залізницями і одержувачами за
перевезення вантажів і надання додаткових послуг, на станції призначення, тобто
на Станції ЧОП, проведено не було, вантаж ОСОБА_1 видано відокремленим
підрозділом "Станція ЧОП" після оплати вантажоотримувачем провізної
плати по перевезенню вантажу по території України.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона забов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належних
доказів того, що збитки відокремленому підрозділу "Станція ЧОП"
заподіяні в результаті винних дій або бездіяльності відповідача, ДТГО
"Львівська залізниця" ні в суді першої інстанції, ні в засіданні
судової колегії не надало. В матеріалах справи такі докази відсутні.

Інших підстав, передбачених законом для покладення на
відповідача відповідальності за заподіяні збитки за договірними зобов'язаннями
або деліктними зобов'язаннями, ДТГО "Львівська залізниця" також не навело.

ДТГО "Львівська залізниця", як перевізник, не позбавлено права на
звернення до суду з позовом до відправника за даним договором перевезення
вантажу.

Задовольняючи позовні вимоги ДТГО "Львівська залізниця", суд
першої інстанції виходив з положень закону, на які позивач не послався в
обґрунтування своїх позовних вимог, не з'ясував природу та суть спірних
правовідносин, не дав належної оцінки вказаним обставинам і не врахував, що
безспірних і допустимих доказів своїх позовних вимог позивач не надав.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам справи, а норми матеріального права судом
застосовані неправильно.

Тому рішення суду, на підставі п.3.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ДТГО "Львівська
залізниця" в задоволенні позовних вимог, як таких, що не ґрунтуються на
законі та не підтверджуються доказами.

Керуючись ст.ст.303,304,307, п.3,4 ч.1 ст.309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Гагарінського районного суду м.Севастополя від 10 січня 2008р.
скасувати.

Постановити нове рішення, яким в позові Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця" до ОСОБА_1 про стягнення суми
збитків відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців із дня набрання законної сили.

Головуючий :                          І.П.Куцеконь

Судді:                                В.М.Сундуков

Т.П.Колбіна