Справа
№ 2-130/2008 р.
Р І Ш Е Н Н Я

И М
Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 серпня 2008 року                                                   Хортицький
районний суд м.Запоріжжя

складі: головуючого- судді Комісаренко Л.В.

при
секретарі - Блінковій Г.О.

з
участю адвоката - ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на &frac12;
частину спільного майна подружжя та усунення перешкод в
користуванні власністю, вселенню,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1  звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на &frac12; частину
спільного майна подружжя та усунення перешкод в користуванні квартирою, посилаючись
на те, що в період шлюбу за кредитним договором ним та його жінкою була
придбана  квартира АДРЕСА_1, однак на
теперішній час відповідач створює перешкоди в користуванні власністю, згодом
позовні вимоги були уточнені в частині усунення перешкод в користуванні
вищевказаної квартири, тобто вселення його у вказане жиле приміщення

Представник
позивача в судовому засіданні підтримала
позовні вимоги.

Відповідач
ОСОБА_2 проти заявленого позову заперечує, суду пояснила, що спірне житло було
придбане в її особисту власність згідно договору про дольову участь в
інвестуванні будівництва спірної квартири, а не в спільну сумісну власність з
позивачем. Фінансуваня будівніцтва провадилося особисто нею згідно договору про
іпотечний кредит. Погашення банківського іпотечного кредиту проводилось в її
особистих інтересах за рахунок коштів батьків.

Розглянувши
матеріали справи, вислухав пояснення сторін, які надали докази в обгрунтування
своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом
встановлено, що згідно договору № 149 про дольову участь в інвестуванні
будівництва жилого будинку в мікрорайоні 18 жилмасиву „Хортицький” від
10.06.2005 року генпідрядчик - ВАТ „Запорізький домобудівельний комбінат”
прийняв інвестора - ОСОБА_2 в дольову участь, в будівництво житлового будинку в
мікрорайоні 18 жилмасиву „Хортицький” м.Запоріжжя шляхом грошового
фінансування.

Згідно
п.2.1.2 договору генпідрядчик зобов'язався передати до 01.08.2005 року у
власність інвестора ОСОБА_2. однокімнатну квартиру №67, загальною пощею 37,65
кв.м, після повної оплати вартості квартири, в тому числі за рахунок кредиту
банку. ОСОБА_2 зобов'язалась інвестувати будівництво вище зазначеного об'єкту
та перерахувати гроші в сумі 77672 грн. в строк до 01.07.2005 року та прийняти
по акту в свою власність вище зазначену квартиру.

Також
згідно п.2.2.4 та п.2.2.5 договору №149 інвестор ОСОБА_2 взяла на себе
обов'язок укласти з банком-кредитором договір іпотеки майнових прав на вище
зазначену квартиру та не здійснювати реєстрацію інших осіб. Інвестування
будівництва вище зазначеної квартири провадилось ОСОБА_2 за рахунок грошових
коштів іпотечного кредиту №1197-05 кф. від 24 червня 2005 року, який був
наданий інвестору Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком
згідно договору про іпотечний кредит №1197-05 кф від 24.06.2005 року.

В
обох договорах: в договорі про інвестування спірного житла, в договорі про
іпотечний кредит предметом договорів являється особиста власність відповідача.

У
відповідності до ст.57 СК України, особистою власністю одного з подружжя
являється  таке  майно, яке придбане хоча і в період
зареєстрованого шлюбу, але не за спільні кошти, а за особисті кошти одного із
подружжя , чи за кошти інших осіб, для виникнення особистої власності одного із
подружжя, а не для спільної власності .

З п.9 Постанови Пленуму Верховного
суду України „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України” від 12.06.1998 р. із змінами, внесеними згідно з Постановами
Верховного Суду від 30.03.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання
зазаначенного майна.

Судом встановлено, що спірна
квартира була придбана шляхом погашення іпотечного кредиту батьками
відповідачки для особистої власності їх дочки - ОСОБА_2.

Ці обставини підтверджуються
поясненнями свідка ОСОБА_5, яка пояснила суду, що після реєстрації шлюбу між
молодим подружжям ОСОБА_1. та її дочкою виникали непорозуміння, тому з ними
сталася домовленність про набуття не спільної сумісної, а особистої власності
дочки на це житло і тому перший внесок, та послідуючі внески дочка вносила з
коштів, які вони їй надавали.

Допитані судом свідки ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтвердили, що з метою придбання квартири для дочки, батьки
відповідачки передавали гроші для погашення кредиту.

Через укладення договору інвестуваня
будівництва, перед укладенням договору іпотечного кредиту та його погашенням,
між сторонами була домовленність про те, що спірна квартира буде особистою
власністю відповідачки, якій її батьки погашали кредит.

Відповідачем надані суду письмові
дані щодо розміру першого грошового внеску, розрахунки з довідками ощадних кас
про рух грошових внесків батьків та інших осіб, довідки з місця роботи про
розмір заробітної плати сторін та батьків відповідача, розписки про позику
коштів для придбання спірної квартири, що свідчить про те, що кошти на
придбання квартири та погашення кредиту надавалися батьками відповідача. Крім
того, позивач зміст договору про інвестування будівництва спірного житла та про
укладення іпотечного кредиту не оспорював.

Доводи ОСОБА_1. про те, що квартира
була придбана в період зареєстрованого шлюбу, кредит погашався за період їх
проживання і тому є спільною сумісною власністю подружжя суд вважає
необгрунтованими.

Як пояснив позивач, відповідач сама
займалася укладенням договорів, вела усі розрахунки, кредит був погашенний
всього за 2 роки, батьки жінки допомогали, йому належить частка на праві
спільної сумісної власності з своїми батьками в чотирьохкімнатній квартирі, в
якій він постійно зареєстрований, не заперечував, що вони робили ремонт
квартири, придбали в квартиру техніку.

В
своїх поясненнях ОСОБА_1. стверджував, що він давав дружині для першого
внеску  особисті гроші, які знаходилися
вдома за продану ним квартиру, але пояснити суду в якому розмірі передавав
гроші та яким чином погашався кредит - не міг.

Крім
того, з довідки від 31.07.2008 року вбачається, що в серпні 2004 року позивач
погашав по місцю своєї роботи борг, що виник за договором позики.

Допитані з ініціативи позивача
свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 конкретно про обставини придбання, погашення
кредиту пояснити не змогли, тому суд не може прийняти їх пояснення за
достовірні докази.

Таким
чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,
а також остатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає  позовні вимоги ОСОБА_1. не доведеними, не обґрунтованими,
та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуюючись
ст.ст.
15, 57, 60, 209, 212, 214-215  ЦПК
України, ст. 57, 60-63 СК України, ст 386 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на &frac12;  квартири АДРЕСА_1 та
усуненню перешкод в користуванні цією площею, вселенні - відмовити

Рішення
може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області, про що протягом
10 діб  з дня проголошення рішення
подається заява про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Суддя: