Справа № 22ц-149/08                                                 Головуючий
41                                                                 Доповідач
апеляційного суду Славгородська Н.П.
УХВАЛА

15   січня  2008  року  колегія  суддів
судової  палати  у
цивільних  справах апеляційного
суду Миколаївської області в складі: головуючого - Славгородської Н.П.,
суддів: Базовкіної Т.М. ,
Мурлигіної О.Я.,  при секретарі
Бобуйок І.Ф.,  за участю:

·
позивача ОСОБА_1,

·
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за   апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м.  Миколаєва від 17 вересня 2007
року

за   позовом ОСОБА_1 до державного підприємства
„Суднобудівний завод

імені 61 комунара"
(далі - ДП
„Суднобудівний завод ім.  61 комунара")
про стягнення одноразової винагороди за вислугу років з врахуванням індексації
та

відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2007 р. ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до ДП „Суднобудівний завод ім.
61 комунара"
про стягнення одноразової винагороди за вислугу років з врахуванням індексації
та відшкодування моральної шкоди.

Позивач
зазначав,  що з 1960 р. працював на
заводі,  звідки наказом № 15 від 22 листопада 2002 р. звільнений у
зв'язку з виходом на пенсію. З ним не був проведений повний розрахунок,  не була виплачена одноразова винагорода за
вислугу років за 1995-1997
роки,  яка передбачена колективними
договорами. Сума заборгованості складає 510 грн.,  а сума індексації - 1755 грн. Неправомірними
діями відповідача йому завдано моральної шкоди,
яку він оцінює в 1000 грн.

Рішенням
Центрального районного суду м.  Миколаєва
від 17 вересня 2007 року в позові
про стягнення заробітної плати відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та направити справу
на новий розгляд,  посилаючись на
неправильне застосування судом норм трудового законодавства.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення сторін,  дослідивши матеріали справи і перевіривши
наведені в скарзі доводи,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно
позовної заяви,  ОСОБА_1 заявив вимоги
про стягнення одноразової винагороди за вислугу років з врахуванням
індексації,  а також про відшкодування
моральної шкоди (а.с. 2-3).

Як
вбачається з матеріалів справи,
провадження у справі за вимогами про відшкодування моральної шкоди не
відкривалося і вони не розглядалися судом.

Оскільки
суд розглянув не всі вимоги і цей недолік не був і не міг бути усунений
ухваленням додаткового рішення судом першої інстанції,  то відповідно до п. 5 ч. 1  ст.  311 ЦПК України це є
безперечною підставою для скасування рішення суду і передачі справи на новий
розгляд.

2

Крім
того,  відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про стягнення одноразової винагороди за вислугу років,  суд виходив з того,  що підстави для виплати позивачу винагороди
відсутні,  а також для звернення до суду
з позовом позивач пропустив трьохмісячний строк,  встановлений
ст.  233 КЗпП України в
редакції 1992 p.,
з дня звільнення його з роботи,  такий строк закінчився у січні 2001 р.

Однак з такими
висновками погодитися не можна.

Пред'являючи
позов,  ОСОБА_1 зазначав,  що відповідач визнавав його право на
отримання вказаної винагороди,  посилався
на лист генерального директора ДП „Суднобудівний завод ім.  61
комунара" від 3
червня 2004 р. (а.с.
12).

До
апеляційної скарги позивач додав лист начальника управління суднобудівної
промисловості від 15 березня 2004 р. на ім'я
генерального директора,  в якому
зазначається про невиконання п. 27
колективного договору на 2003
р. щодо погашення заборгованості за вислугу років за 1995-1997 роки колишнім
працівникам (а.с. 29).

Суд
першої інстанції зазначені доводи позивача не перевірив,  не з'ясував коли відповідач повинен був
виплатити своїм працівникам винагороду за вислугу років за вказані позивачем
роки та не витребував у відповідача колективні договори.

Тоді
як,  з'ясування вказаних обставин має
значення для правильного вирішення спору.

Якщо
відповідачем не нараховувалась позивачу одноразова винагорода за вислугу
років,  то суд правильно виходив з права
відповідача на звернення до суду про вирішення спору в тримісячний строк.

Згідно  ст.  233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в
тримісячний строк з дня,  коли він
дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Однак
закінчення строку виплати винагороди за вислугу років не є початком перебігу
зазначеного строку,  якщо власником або
уповноваженим ним органом не оспорюється право на її одержання.

Тому суд
помилково дійшов висновку,  про початок
перебігу строку для звернення до суду за вирішенням даного спору з дня
звільнення позивача з роботи.

Із
зазначених підстав рішення суду підлягає скасуванню і передачі справи на новий
розгляд,  під час якого суду необхідно
врахувати викладене,  повно та всебічно
дослідити обставини справи та в залежності від встановленого вирішити спір у
відповідності до закону.

Керуючись
статтями 303,  311,
315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Центрального районного суду м.  Миколаєва
від 17 вересня 2007 року
скасувати,  а справу направити на новий
розгляд до того ж суду іншому судді.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але протягом двох місяців з дня набрання
законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду
України.