Справа №2-407
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2008 року                                                Шевченківський
районний суд м.Чернівці

в складі головуючого - судді                                     Мамчина П.І.

при секретарі                                                              Колотило А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, департаменту
житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради про встановлення
факту постійного проживання в квартирі, визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за
законом, вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою, -

В С Т А
Н О В И В:

В
листопаді 2007 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання
особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Посилалася
на те, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 1995 року і проживали на житловій
площі її дідуся, ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_1. Дід помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Після
розірвання шлюбу 7 листопада 2006 року, відповідач проживає в іншому місці,
точна адреса якого їй невідома.

20
листопада 1997 року квартира була приватизована і належить на праві спільної
власності їй, її дідові ОСОБА_2 та її сину - ОСОБА_4

У
відповідності до ст..ст.71, 72 ЖК України просила визнати відповідача таким, що
втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1

В
грудні 2007 року ОСОБА_4 звернувся в суд з зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання в квартирі, визнання
недійсним свідоцтва про право власності на житло, вселення та усунення перешкод
в користуванні квартирою.

Посилався
на те, що з відповідачкою перебував в шлюбі до 7 листопада 2006 року. Після
розірвання шлюбу до жовтня 2007 року він постійно проживав в спірній квартирі,
оскільки іншого житла немає.

29
грудня 1995 року він продав свою власну квартиру, яка знаходилась в АДРЕСА_1 і
кошти від продажу квартири витратив на ремонтні роботи в квартирі АДРЕСА_1

В
спірній квартирі він зареєстрований з 16 січня 1996 року.

28
жовтня 2007 року відповідачка викинула із спірної квартири його речі, вчинила
сварку і більше до квартири не пускає проживати. З цього приводу він звертався
до Шевченківського РВ УМВСУ в Чернівецькій області.

Просив
встановити факт постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1 з липня 1995 року по
28 жовтня 2007 року. Вселити його в цю квартири та зобов”язати відповідачку не
чинити перешкод в користуванні даною квартирою та вручити дублікат ключів від
квартири.

Отримавши
позовну заяву про визнання його таким, що втратив право користування житловим
приміщенням, він дізнався про те, що квартира є приватизованою. Погодитися з
цим він не може, оскільки на час приватизації він постійно проживав в спірній
квартирі, а тому вважає, що відповідачка не мала право приватизовувати квартиру
без його згоди. В 1997 році він спільно із дружиною та її дідусем підписували
заяву на приватизацію квартири, але в подальшому йому нічого не було відомо про
приватизацію

В даний
час він з”ясував, що в заяві про передачу квартири у спільну сумісну власність,
є його підпис про те, що він відмовляється від приватизації на користь дружини
та сина. Проте дану заяву він ніколи не писав і підпис на ній не його.

Вважає,
що приватизація є незаконною, а тому просив визнати свідоцтво про право
власності від 20 листопада 1997 року недійсним.

В
червні 2008 року ОСОБА_4 звернувся в суд з додатковою позовною заявою до
ОСОБА_4., департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської
ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Посилався
на те, що 16 квітня 2008 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину
за законом після смерті батька ОСОБА_2, відповідно до якого їй у власність
перейшла одна третина спірної квартири.

Оскільки
вважає приватизацію незаконною, то свідоцтво про право на спадщину за законом
також вважає недійсним.

В
судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник вимоги підтримали, дали
пояснення аналогічні зазначеним в позові, проти задоволення зустрічного позову
заперечили.

Відповідач
по первинному позову ОСОБА_4 та його представник позову не визнали, зустрічний
підтримали.

Відповідачка
ОСОБА_3 позову не визнала, дала пояснення з цього приводу.

Представник
департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради позов
не визнала та пояснила, що приватизація квартири проведена відповідно до вимог
чинного законодавства.

Заслухавши
пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності,
суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід
відмовити, а зустрічний позов - задовольнити частково з наступних підстав.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1995
року по 7 листопада 2006 року та проживали за адресою: АДРЕСА_1. Дану обставини
сторони в судовому засіданні не заперечували.

З копії
свідоцтва про право власності на житло вбачається, що спірна квартира належала
на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Відповідач
ОСОБА_4 зареєстрований в даній квартирі з 16 січня 1996 року, що вбачається з
копії його паспорту.

З
постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 31 жовтня 2007 року
вбачається, що 28 жовтня 2007 року до Шевченківського РВ УМВС України в
Чернівецькій області надійшла заява ОСОБА_2 про те, що його дружина ОСОБА_1 не
впустила його до квартири та вчинила сварку.

Як
вбачається з тексту позовної заяви, що позивачка ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2
таким, що втратив право користування житловою площею з підстав відсутності його
на спірній житловій площі без поважних причин понад шести місяців, тобто за
ст.ст.71,72 ЖК України.

Разом з
тим, суд вважає, що ці норми матеріального права не можуть бути застосовані до
спірних правовідносин, оскільки вони регулюють відносини, які випливають з
користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового
фонду.

Оскільки
спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності, то правовідносини
щодо користування цим житлом членом сім”ї повинні регулюватися ст.405 ЦК
України.

Відповідно
до вимог ч.2 ст.405 ЦК України член сім”ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі відсутності члена сім”ї без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або
законом.

Позивачка
в судовому засіданні не довела належними та допустимими доказами ту обставину,
що відповідач ОСОБА_4 не проживає на спірній житловій площі без поважних причин
понад один рік.

За
таких обставин суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2
таким, що втратив право на користування житловим приміщенням слід відмовити за
безпідставністю.

Судом
також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 вселився в спірну квартиру одразу
після одруження як член сім”ї ОСОБА_1 та за згодою всіх повнолітніх членів.

Відповідно
до вимог ст.156 ЖК України члени сім”ї власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються
жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, відповідач
проживав в спірній квартирі як член сім”ї власників, вів разом з іншими членами
сім”ї спільне господарство, оплачував комунальні послуги.

Зі
змісту положень Житлового кодексу (ст.156 ЖК) вбачається, що в разі припинення
сімейних відносин із власником будинку (квартири) колишні члени його сім”ї не
втрачають права користування займаним ними жилим приміщенням. Якщо власник
будинку (квартири) не згоден, щоб колишні члени сім”ї користувалися жилим
приміщенням безоплатно, останні зобов”язані платити за нього і за комунальні
послуги нарівні з наймачами.

Та
обставина, що ОСОБА_1 є співвласником жилого приміщення, а отже, має
охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй
майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там
правомірно проживають.

При
таких обставинах суд вважає, що вимоги позивача по зустрічному позову ОСОБА_2
про вселення та усунення перешкод в користуванні спірною квартирою є
обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд
вважає, що позовна вимога ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання
з липня 1995 року по 28 жовтня 2007 року в квартирі АДРЕСА_1 є безпідставною,
оскільки відповідно до роз”яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №5
від 31 березня 1995 року справи про встановлення фактів розглядаються, якщо:

-              згідно
із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить
виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

-              чинним
законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

-              встановлення
факту не пов”язується з наступним вирішенням спору про право.

Встановлено,
що звернення ОСОБА_2 з такою вимогою до суду пов”язано з вирішенням спору про
право. Оскільки суд встановив, що ОСОБА_4 не втратив право користування
житловим приміщенням, то встановлення факту постійного проживання не буде
породжувати якісь інші юридичні наслідки, а тому в цій частині слід відмовити.

В
судовому засіданні також встановлено, що спірна квартира 20 листопада 1997 року
була приватизована ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Підставою для видачі
розпорядження органом приватизації  стала
спільна заява ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Також від ОСОБА_2 була подана заява
про те, що він приймав участь у приватизації квартири по АДРЕСА_1, а тому
відмовляється від приватизації по АДРЕСА_1на користь дружини та сина.

В
судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що заяву про відмову від участі в
приватизації він не писав і підпис на цій заяві не його. Разом з тим, він
пояснив, що в 1997 році у них в сім”ї велась розмова про приватизацію.

Таким
чином, суд вважає, що ОСОБА_2 було відомо про те, що квартира приватизована,
він раніше вже приймав участь в приватизації, а тому він пропустив передбачений
законом трьохрічний строк позовної давності за зверненням до суду.

За
таких обставин суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання
недійсним свідоцтва про право власності на житло слід відмовити.

Оскільки
вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло
задоволенню не підлягає, то і не підлягає відповідно до задоволення і вимога
про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

На
підставі наведеного, керуючись ст.ст.71, 72, 156 ЖК України, ст.ст.209,
212-215, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І
Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Позов
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Вселити
ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов”язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод в
користуванні даною квартирою.

В іншій
частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької
області через Шевченківський районний суд м.Чернівці шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням
після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК
України.

Суддя: