Справа №2-457/2008 рік
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 вересня 2008 року
Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:  головуючого - судді Гончарука О.Н.,

за участю секретаря
Раковець Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Камені-Каширському
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором
позики

Особи, які брали участь у
справі:

позивач - ОСОБА_1,

представники відповідача -
ОСОБА_3, ОСОБА_4 ­­

установив:

У поданій до суду позовній
заяві позивач зазначає, що 12 квітня 2003 року він уклав в письмовій формі з
відповідачем договір позики, за умовами якого він позичив останньому гроші в
сумі 13 400 грн. та 2 500 доларів США.

В 2006 році позичальник
припинив погашати заборгованість за цим договором і станом на 01 липня 2008
року заборгував йому суму в розмірі 13 000 грн.

Так як відповідач в
добровільному порядку виконати свої зобов'язання відмовляється, він змушений
звертатись до суду.

Просить суд постановити
рішення, котрим стягнути з відповідача в його користь 13 000 грн. основного
боргу за договором позики та судові витрати.

В судовому засіданні
позивач позовні вимоги уточнив і пояснив суду, що ним позичено позивачу 13 400
грн., які були еквівалентні на той час 2500 доларам США. Доларів відповідачу
він не позичав.

В червні та липні 2003
року позичальник повернув йому 600 доларів США, або 3000 грн.

З цього часу решту боргу
він йому не повертав.

Просить суд стягнути з
відповідача в його користь 10 000 грн. основного боргу та 3000 грн. процентів
від суми позики.

Представники відповідача
визнали отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в квітні 2003 року за договором позики на
строк 12 місяців 13 400 грн., однак просять в позові відмовити у зв'язку з спливом строку
позовної давності.

Позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

Відповідно до ст.1046 ЦК
України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Укладення такого договору
13 квітня 2003 року між позивачем і відповідачем на суму 13 400 грн. і  отримання за цим договором позичальником
обумовленої у ньому суми на строк 12 місяців, тобто до 13 квітня 2004 року,
підтверджено самим письмовим договором позики, як того вимагає ст.1047 ЦК
України.

Крім цього, зазначеним
договором було передбачено щомісячну сплату позичальником позикодавцеві 2
проценти від «одержаної» суми.

На виконання цього
договору ОСОБА_2 в червні та липні 2003 року сплачено ОСОБА_1 600 доларів США,
або, згідно пояснень позивача, 3 000 грн.

З липня того ж року  відповідач припинив виконання взятих на себе
зобов'язань за згаданим договором позики, а в 2004 році виїхав на тимчасове
проживання до США, де проживає і по даний час.

Так як позичальник
своєчасно не повернув всю суму позики, він згідно ст..1050 ЦК України,
зобов'язаний сплатити позикодавцеві грошову суму, відповідно до ст..625 цього
Кодексу, разом з процентами, визначені договором позики.

Згідно ст.ст.257, 261, 267
ЦК України, загальна позовна давність встановлена
в три роки, яка починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись
про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної
давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Представники відповідача
таку вимогу заявили.

В квітні 2004 року, коли закінчився термін виконання укладеного договору
позики, позивач довідався або міг довідатися про порушення його
права відповідачем на повернення йому позичених грошей разом з
процентами, встановленими договором, однак звернувся до суду з позовом 04
серпня 2008 року, тобто по спливу встановленого законом трьохрічного строку
позовної давності, перебіг якого не переривався.

Підстав для його поновлення суд не знаходить.

Зважаючи на це,
суд в задоволенні позову відмовляє.

Хоча цивільні відносини між сторонами виникли в 2003 році, однак враховуючи
те, що вони продовжували існувати після набрання чинності ЦК України, який
набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд застосовує до них норми положення
цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.10, 11,
60, 212-213 ЦПК України, ст.ст.257, 261, 267 ЦК України,  суд

вирішив:

В задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 10 000 (десять тисяч) гривень основного боргу
за договором позики та 3 000 (три тисячі) гривень процентів за цим договором,
відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Рішення може бути
оскаржено до судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Волинської
області, через Камінь-Каширський районний суд шляхом подачі заяв про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня його проголошення та наступної подачі
апеляційних скарг протягом двадцяти днів після подання заяв про апеляційне
оскарження, або в порядку, передбаченому ч.4 ст.295 ЦПК України.

Головуючий-підпис

Оригіналу відповідає

Суддя Камінь-Каширського

районного суду
О.Н. Гончарук