РІШЕННЯ

Іменем  України

24 січня 2008
року

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого
- судді                              Широкової
Л.В.

суддів                                                     Худякова А.М. , Микитюк О.Ю.

при секретарі
судового

засідання                                                Чичирко
В.А.

з участю

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу
представника відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2007 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3

про усунення
перешкод в користуванні та розпорядженні належною частиною будинку,  -

встановила:

У квітні
2007 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4,  просив виселити ОСОБА_3 3 кімнат 2-2 та 2-3 в
будинку АДРЕСА_1 та переселити в кімнату 2-1 в цьому ж будинку,  чим усунути перешкоди в користуванні та
розпорядженні належним йому майном та стягнути з відповідача на його користь
судові витрати. Зазначав,  що рішенням
Бердичівського міськрайонного суду від 05 листопада 1998 р. йому на праві
особистої власності виділено частину вказаного будинку,  яка складається з приміщень 1-2,  1-3,
1-4,  2-2,  2-3,
загальною площею 58, 7 м2,
приміщення 1-1,  хлів Г-1,  льох-В-1,
хлів Д-1,  що становить 83/100
ідеальних частин будинку. За свій рахунок він повинен був зробити
переобладнання,  тобто закрити вхід з
кімнати 2-2 в кімнату 2-1. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виділено приміщення 2-1 та хлів
В-1,  що складає 17/100 ідеальних частин
будинку та зобов'язано зробити прибудову за погодженням з архітектором міста до
належної частини будинку. ОСОБА_5 та його представник попросили його дозволу на
проживання в кімнатах 2-2 та 2-3 до того часу,
поки вони зроблять прибудову до своєї кімнати. ОСОБА_5 помер,  його спадкоємцем стала відповідач,  яка не зробила прибудови до будинку. Належні
йому кімнати відповідач в добровільному порядку не звільняє.

В
процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги,  просив виключити з числа відповідачів ОСОБА_4
та виселити ОСОБА_3 3 кімнат 2-2 та 2-3 вказаного житлового будинку (а.с. 36)

Заочним
рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня
2007 р. позов ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_33 кімнат 2-2 та

Справа №
22ц-171                                                         Головуючий
у суді 1-ї інстанції Шимко В.П.

Категорія
2                                                                      Суддя-доповідач
Широкова Л.В.

2-3 будинку
АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по
оплаті державного мита в сумі 08 грн. 50 коп.,
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 07 грн. 50
коп.,  правової допомоги в сумі 605 грн.
та 34 грн. 56 коп. витрат,  пов'язаних з
явкою до суду,  а всього 655 грн. 56 коп.

Ухвалою
Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 листопада 2007
р. залишено без задоволення заяву представника відповідача ОСОБА_3 про перегляд
вказаного заочного рішення.

Не
погоджуючись з заочним рішенням,
представник відповідача ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу,  в якій
просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Так,  зазначає ОСОБА_1,  справу розглянуто у відсутності осіб,  які беруть участь у справі,  належним чином не повідомлених про час і
місце судового засідання. У зв'язку з відсутністю відповідача судом неповно
встановлені обставини,  що мають значення
для справи.

Крім того,  висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи,  оскільки відсутні
докази того,  що відповідач чинила
перешкоди у здійсненні права позивача користування та розпорядження своїм
майном.

Перевіривши
законність та обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної
скарги,  колегія суддів приходить до
висновку про те,  що апеляційна скарга
підлягає задоволенню ,  виходячи з
наступного.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того,  що відповідачка перешкоджає позивачу
користуватися та розпоряджатися належною йому частиною будинку,  а тому останній має право на підставі  ст. 391 ЦК
України вимагати усунути такі перешкоди. Проте такий висновок суду є
неправильним.

Суд
встановив,  що за рішенням Бердичівського
міського суду від 05 листопада 1998 року позивачу на праві власності належить
частина будинку АДРЕСА_1,  яка
складається з приміщень 1-2, 1-3, 1-4, 2-2,
2-3,  загальною площею 58, 7
кв.м.  Інша частина будинку,  яка складається з приміщення 2-1 належала ОСОБА_5,  та після смерті була успадкована ОСОБА_3

Як
вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_2
порушив у суді спір про виселення ОСОБА_3 без зазначення,  які саме вона чинить йому перешкоди /а.с.
36/.

В
судовому засіданні зазначав,  що у
зв'язку з виїздом на заробітки до Росії він дозволив ОСОБА_5 із сім'єю
тимчасово/до того часу,  коли вони
добудують прибудову до кімнати 2-1/ проживати в його частині будинку. Після
смерті ОСОБА_5 в його частині залишилась проживати відповідачка ОСОБА_3 До
приїзду з Росії проти її проживання не заперечував. За таких обставин колегія
суддів вважає,  що між сторонами був
укладений договір найму житлового приміщення у належній позивачу частині
будинку.

Відповідно
до ч.3  ст. 168 ЖК України договір найму
жилого приміщення,  укладений як на
визначений,  так і на невизначений
строк,  може бути розірвано за вимогою
наймодавця,  якщо жиле приміщення,  займане наймачем,  необхідне для проживання йому та членам його
сім'ї. У цьому випадку власник будинку /квартири/ повинен попередити наймача
про наступне розірвання договору за три місяці.

Частиною
4 даної правової норми передбачено,  що
договір найму жилого приміщення,
укладений як на визначений,  так і
на невизначений строк,  може бути
розірвано за вимогою наймодавця,  якщо
наймач або особи,  які проживають разом з
ним,  систематично руйнують чи псують
жиле приміщення,  або використовують його
не за призначенням,  або систематичним
порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в
одній квартирі чи одному будинку/ квартирі/,
а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і
плати за комунальні послуги.

Законодавець
визначив,  що при вирішення спорів,  пов'язаних із користуванням жилим приміщенням
в будинках і квартирах,  належних
громадянам на праві приватної власності /про виселення,  право користування,  тощо/ слід виходити з норм глави 6 розділу
111 ЖК України про користування жилими приміщенням в будинках /квартирах/
приватного житлового фонду.

Передбачені  ст. 168 ЖК України обмеження щодо розірвання
договору найму жилого приміщення у приватному житловому фонді на вимогу
власника не є порушенням закону про захист права власності,  власник не може бути протиправно позбавлений
права власності або обмежений у цьому праві. У даному ж разі він сам
розпорядився своїм майном на умовах,
установлених законом.  Таке
здійснення власником свого права відповідає
ст. 19 Закону України „Про власність". Тому посилання позивача лише
на те,  що він є власником частини
будинку і має охоронюване законом право володіння,  користування і розпорядження майном,  не може бути підставою для виселення наймача.

За таких
обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність між сторонами
договірних правовідносин та відсутність підстав у суду для виселення ОСОБА_3
відповідно до положень  ст. 391 ЦК України.

А тому
рішення суду підлягає скасуванню з постановлениям
нового про відмову ОСОБА_2
в задоволенні позову за безпідставністю.

Керуючись  ст.
ст.  303, 304,  307,
309, 313, 316 ЦПК України,
колегія суддів,  -

вирішила:

Апеляційну
скаргу представника відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення
Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2007
року скасувати та постановити нове рішення,
яким ОСОБА_2   в   задоволенні
позову  до   ОСОБА_3
відмовити   за безпідставністю.

Рішення
може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.