Справа
№ 2-95/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22
серпня 2008р.

Суворовський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого
судді      -  Кисельова В.К.

при
секретарі                - Голованець
Н.Б.

за
участю представника позивача - ОСОБА_7

представника відповідача - ОСОБА_1,
ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом
Громадської організації „Міар” в інтересах
ОСОБА_3  до ОСОБА_4 про стягнення
суми боргу, а також за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5
звернувся  до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя
особа - ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права
власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 1961р. перебуває у
шлюбі з ОСОБА_4. Позивач стверджує, що 18.09.2002р. між ОСОБА_6 та  ОСОБА_4 був укладений договір дарування
квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського  нотаріального округу - ОСОБА_8, у реєстрі за
НОМЕР_1. Позивач стверджує, що фактично між сторонами був укладений договір
купівлі-продажу, а не дарування, та вищевказаний договір дарування є удаваним.
Позивач вважає, що він як чоловік відповідачки має право також на &frac12; частини спірної
квартири, оскільки квартира була придбана під час шлюбу.

На підставі
викладеного, позивач просив визнати
недійсним, як удаваний,  договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу - ОСОБА_8, у реєстрі за НОМЕР_1 від 18.09.2002р..
(Т.1., а.с.3)

В процесі
розгляду справи, позивач доповнив позовні вимоги та просив визнати за ним право
власності на &frac12; частини
вищевказаної квартири. (Т.2., а.с. 109-110)

Ухвалою суду від
20.09.2006р. були об'єднані в одне провадження позов   ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, а також позов ОСОБА_3  до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору
купівлі-продажу. (Т.1., а.с 114)

Первісні позовні
вимоги ОСОБА_3  ґрунтувались на тому, що
18.09.2003р. відповідачка ОСОБА_4 продала позивачу належну їй квартиру
АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним договором. За продаж квартири
позивачка отримала суму у розмірі 107000 гривень. Однак нотаріально посвідчити
договір купівлі-продажу відповідачка ухиляється, тому позивач просив стягнути з
відповідачки суму у розмірі 107000 гривень. (Т.2., а.с 3).

В процесі
розгляду справи ОСОБА_3 неодноразово змінював позовні вимоги.

Так, в матеріалах
справи є доповнення до позовної заяви, згідно яких позивач просив визнати
дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право
власності на вищевказану квартиру. (Т.2.,а.с. 15).

Рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси від 30.10.2003р. позовні вимоги ОСОБА_3
були задоволені та суд визнав дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладену між ОСОБА_3 та   ОСОБА_4. (Т.2.,
а.с. 17)

Ухвалою
апеляційного суду Одеської області від 01.02.2006р. рішення  Малиновського районного суду м. Одеси від
30.10.2003р. було скасовано та справу
направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (Т.2.,а.с. 76)

Згідно доповнень
до позовної заяви від 17.04.2007р. ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та   ОСОБА_4 , а також повернути суму у розмірі
107000 гривень, які ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 (Т.2., а.с. 133-134)

Ухвалою суду від
18.04.2007р. була прийнята відмова ОСОБА_9, що діє від імені та в інтересах
ОСОБА_3  від  позовних вимог про  визнання дійсною угоди купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного 18.09.2003р.
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також про визнання за ОСОБА_3  права власності на кв. АДРЕСА_1 та закрито
провадження за вищевказаними позовними вимогами. (Т.2, а.с. 139)

Відповідно до
доповнення від 28.05.2007р. ОСОБА_3, крім раніше заявлених вимог в доповненні
від 17.04.2007р. просив також стягнути з
ОСОБА_4 подвійну суму збитків, оскільки ОСОБА_4 ввели позивача в оману.
(Т.2., а.с. 142-143)

Ухвалою суду від
01.11.2007р. позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсною угоди
купівлі-продажу, стягнення коштів  було
залишено без розгляду. Вищевказаною ухвалою був об'єднаний в одне провадження з
позовом ОСОБА_5 позов громадської організації „Міар” в інтересах ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу. (Т.2., а.с. 177-180, 196)

Остання редакція
вищевказаної заяви було подана 14.07.2008р. Позовні вимоги громадської
організації „Міар” в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу
обґрунтовані наступним обставинами. Так, позивач стверджує, в своїх заперечення
на позов, відповідачка ОСОБА_4 зазначає, що укладений договір купівлі-продажу
квартири не є договором купівлі-продажу квартири а є договором позики. ОСОБА_3
повністю з цим згоден.

Відповідно до ч. 1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В зв'язку з
цим, позивач вважає, що він звільнений від доказування того факту, що між ним і
відповідачкою ОСОБА_4. 18.09.2003 року укладений в простій письмовій формі
договір позики на суму 107000 гривень. Доказом того, що між сторонами був
укладений договір позики є розписка ОСОБА_4, що вона отримала у ОСОБА_3 суму у
розмірі 107000 гривень.

В зв'язку з тим, ОСОБА_3 просить стягнути з відповідачки суму боргу у
розмірі 107000 гривень, а також відповідно до ст. 214 ЦК України  суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з
простроченої суми.

Згідно розрахунку ОСОБА_3 сума заборгованості з урахуванням індексації
склала - 94690 гривень, а також 3% річних у розмірі 15247,5 гривень.

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2, а також безпосередньо
позивач підтримали позовні за позовом ОСОБА_5, однак просили відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_3, вважаючи його необґрунтованим.

Відповідачка ОСОБА_4, а також її
представник визнали позовні вимоги ОСОБА_5 визнала, при цьому
відповідачка ОСОБА_4 пояснила, що дійсно між нею та ОСОБА_6 був в дійсності
укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка була придбана за
спільні кошті подружжя. Однак за її проханням замість договору купівлі-продажу
був оформлений договір дарування. В той же час, відповідачка    просила
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3. Так, ОСОБА_4 пояснила, що були
необхідні кошти, і з цією метою вона звернулась до ломбарду „Міар”.
18.09.2003р. вона отримала в ломбарді „Міар” позику у розмірі 10000 доларів
США, з умовою оплати 4% відсотків на місяць за користування коштами. Спірна
квартира служила в якості забезпечення позову. Вона ніколи не бажала продавати,
або дарувати кому-небудь квартиру. Працівники ломбарду запропонували їй
підписати деякі документи, зміст яких вона не розуміла, однак довіряючи їм,
вона їх підписала. Після того, вона довідалась, що рішення Малиновського
районного суду м. Одеси за ОСОБА_3 було визнано право власності на її квартиру,
однак вона про розгляд вищевказаної справи не знала. ОСОБА_4 також пояснила, що
органами МВС розслідується кримінальна справа, щодо незаконних дій працівників
ломбарду „Міар” з цього приводу. Відповідачка також пояснила, що суму у розмірі
107000 гривень, вона ніколи не отримувала від ОСОБА_3, або інших осіб. Розписка
про отримання коштів дійсно підписана нею, однак вона підписала чистий бланк
без вказівки суми, тому вважає її недійсною.

Ухвалою суду від
30.05.2007р. було закрито провадження у відношенні відповідача - ОСОБА_10.
(Т.2., а.с. 144)

Відповідач
ОСОБА_6 позовні вимоги визнав та пояснив, що він продав ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_1 за 22800 гривень, а договір дарування був оформлений на прохання
ОСОБА_4, при цьому він не був знайомий з чоловіком позивачки. ОСОБА_6 також
просив справу розглянути у його відсутність. (Т.2, а.с. 126, технічний запис
від 05.03.2007р.).

Приватний
нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 просила справу
розглянути у її відсутність.

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов ОСОБА_5 до
ОСОБА_4, ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним, визнання права
власності підлягає задоволенню, а у задоволенні позову Громадської організації
„Міар” в інтересах   ОСОБА_3  до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу з
урахуванням індексу інфляцій та
процентів, у загальній сумі 216937 гривень 50 копійок необхідно
відмовити.

Вищевказаний
висновок суду ґрунтується на підставі фактів встановлених в судовому засіданні,
а також на аналізі доказів наданих сторонами.

Так, судом
встановлено, що 18.09.2002р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір
дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського
міського  нотаріального округу - ОСОБА_8,
у реєстрі за НОМЕР_1 від 18.09.2002р. (Т.2., а.с..7)

Однак
вищевказаний договір фактично є недійсний, оскільки він є удаваний, тобто
фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, а не дарування.

Вищевказаний
факт, визнали в судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

Відповідно до ч.
2 ст. 58 ЦК України в редакції 1963р., якщо угода укладена з метою  приховати
іншу  угоду  (удавана угода), то застосовуються
правила,  що  регулюють  ту
угоду,  яку сторони дійсно мали на
увазі.

Відповідно до ст. 224 ЦК України в редакції 1963р, за
договором  купівлі-продажу    продавець
зобов'язується передати майно у власність покупцеві,  а
покупець  зобов'язується прийняти
майно і сплатити за нього певну грошову суму. Вищевказаний договір
купівлі-продажу нерухомості, повинний бути укладений у письмовій формі, та
нотаріально засвідчений, як того вимагає положення ст. 44, 47, 227 ЦК України в
редакції 1963р.

Таким чином, суд
вважає, що необхідно визнати, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу, в силу якого ОСОБА_6 продав, а   ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1. Продаж
цієї квартири було здійснено за 22800 гривень, що підтвердив в судовому
засіданні ОСОБА_6

Необхідно також
відзначити, що для цієї категорії позовних вимог, відповідно до норм ЦК України
в редакції 1963р., строки позовної давності на застосувались, оскільки
вищевказаний договір був недійсним, відповідно до ст.59 ЦК України з моменту
його  укладення.

Судом також
встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі на момент укладення
спірної угоди, так і по теперішній час.

В
судовому засіданні відповідачка ОСОБА_4 підтвердила той факт, що спірна
квартира була придбана за спільні кошти подружжя.

Відповідно
до ст. 22 КпШтС України майно, нажите
подружжям  за  час
шлюбу,  є  його
спільною сумісною  власністю.  Кожен
з подружжя має рівні права володіння,

користування і розпорядження цим майном.

У
відповідності до ст. 28,29 КпШтС України в разі
поділу  майна,  яке
є  спільною  сумісною
власністю подружжя,  їх  частки
визнаються рівними.   Поділ
спільного  майна  подружжя
може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу.

Таким
чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана під час шлюбу, то необхідно
визнати право власності на вищевказану квартиру у рівних частках за ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, тобто по &frac12; частки
за кожним.

Суд вважає, що
не підлягає задоволенню позов Громадської організації „Міар” в інтересах   ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляцій
та  процентів, у загальній сумі 216937
гривень 50 копійок за наступних підстав.

Так, ГО „Міар”
стверджує, що відповідачка ОСОБА_4 визнала факт, що ОСОБА_3 та нею було
укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 отримала в борг у ОСОБА_3 суму у
розмірі 107000 гривень, і вищевказаний факт є доведений відповідно до п. 1
ст.61 ЦПК України.

Дійсно,
відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Однак ОСОБА_4
визнала лише той факт, що отримала в ломбарді „Міар” позику у розмірі 10000
доларів США, інших фактів, вона не визнала.

В той же час,
вищевказаний факт не визнав представник ГО „Міар” посилаючись на те,  що
ОСОБА_4    отримала суму    в борг
у розмірі 107000 гривень саме у ОСОБА_3

Таким чином,
кожна із сторін не визнала жодної обставини на які вони посилаються як на
підставу своїх  вимог  і
заперечень.

У відповідності
зі ст. 60 ЦПК Україна кожна  сторона  зобов'язана
довести ті обставини,  на які вона
посилається як на підставу своїх  вимог  і
заперечень,  крім

випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд вважає, що
ОСОБА_4 не довела суду, що вона отримала від ломбарду „Міар” позику у розмірі
10000 доларів США, як саме, і ГО „Міар” не доведено факт отримання ОСОБА_4  від ОСОБА_3 позики у розмірі 107000 гривень.

В справі є
тільки одна розписка від імені ОСОБА_4, згідно якої вона отримала від ОСОБА_3
кошти у розмірі 107000 гривень, в якості повної та остаточної оплати за продану
нею квартиру АДРЕСА_1. (Т.2., а.с. 5)

Сторонами суду
не надано доказів передання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 яких-небудь інших коштів.

Статтею 374 ЦК
України в редакції 1963р. встановлено, що за
договором  позики  одна
сторона  (позикодавець)  передає другій  стороні
(позичальникові)  у  власність
(в    оперативне управління)  гроші
або  речі,  визначені
родовими  ознаками,   а позичальник зобов'язується  повернути
позикодавцеві  таку  ж  суму
грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики
вважається укладеним у момент передачі
грошей або речей.

Таким чином,
однією із істотних  умов договору є певна
сума  коштів або речей, які визначені
родовими ознаками,  а також повинні бути
повернути  позикодавцеві у такій же самій
сумі, або  рівної кількості речей того ж
роду і якості.

Однак у
вищевказаний розписці, жодної ознаки договору позики не має, оскільки відсутні
істотні умови договору позики.

На підставі
викладеного, суд вважає, що оскільки ГО „Міар” не доведено факт отримання
ОСОБА_4  від ОСОБА_3 позики у розмірі
107000 гривень, то позовні вимоги про стягнення
вищевказаної суми, а також суми боргу з урахуванням індексу інфляцій
та  процентів не підлягають задоволенню.

Суд вважає, що в
даному випадку між ОСОБА_4.  та  ОСОБА_3 виникли правовідносини щодо
безпідставного утримання майна. Так, відповідно до ст. 469 ЦК України в
редакції 1963р., особа,  яка  одержала
майно  за  рахунок
іншої  особи   без достатньої  підстави,
встановленої   законом    або
договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

В судовому
засіданні встановлено, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 кошти у розмірі 107000
гривень, в якості оплати за продану нею квартиру АДРЕСА_1. Однак фактично
договір купівлі-продажу вищевказаній квартири не був укладений та посвідчений
нотаріально. Таким чином, ОСОБА_4 повинна повернути ОСОБА_3 107000 гривень,
оскільки договір не відбувся.

Однак ГО „Міар”
в якості підстав позову посилалось на укладення між сторонами договору позики,
а  не на повернення безпідставно
отриманих коштів. Однак, суд не має право виходити за підстави та предмет
заявленого позову. Необхідно також зазначити, що ГО „Міар”, а також ОСОБА_3
зберігає право  звернутись до суду з
вищевикладених підстав і це не буде підставою для відмові у відкритті позовного
провадження, в зв'язку з різними підставами позовів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.
22,28,29 КпШтС України, ст.ст. 44, 47ч. 2. ст..58,59, 374, 224, 227, 469 ЦК
України в редакції 1963р.,  ст. ст.  10, 11, 60,61, 209, 212-215,   ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.      Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя
особа - ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права
власності - задовольнити.

2.      Визнати недійсним, як удаваний,  договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського
міського  нотаріального округу - ОСОБА_8,
у реєстрі за НОМЕР_1 від 18.09.2002р.

3.      Визнати, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був
укладений договір купівлі-продажу, в силу якого ОСОБА_6 продав, а   ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1.

4.      Визнати за ОСОБА_4  право власності на &frac12; частку квартири АДРЕСА_1.

5.      Визнати за ОСОБА_5  право власності на &frac12; частку квартири АДРЕСА_1.

6.      У задоволенні позову Громадської
організації „Міар” в інтересах
ОСОБА_3  до ОСОБА_4 про стягнення
суми боргу з урахуванням індексу інфляцій та
процентів, у загальній сумі 216937 гривень 50 копійок - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі в
10-ти денний строк з   дня проголошення
рішення заяви  про  апеляційне
оскарження  рішення  суду і поданням після цього  протягом двадцяти днів апеляційної скарги,
або в порядку п. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя