У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2008 року                                                                                м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Балюка М.І.,

Жайворонок Т.Є.,

Пшонки М.П.,

Барсукової В.М.,

Левченка Є.Ф.,

Патрюка М.В.,

Гнатенка А.В.,

Луспеника Д.Д.,

Перепічая В.С.,

Григор'євої Л.І.,

Лященко Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,

Гуменюка В.І.,

Мазурка В.А.,

Романюка Я.М.,

Данчука В.Г.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л., -

розглянувши
в судовому засіданні скаргу відкритого акціонерного товариства (далі-ВАТ)
«Завод «Ленінська кузня» про перегляд у зв'язку з винятковими обставинами
рішення апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2006 року та ухвали колегії
суддів з розгляду цивільних справ у касаційному порядку апеляційного суду
Донецької області від 18 січня 2008 року в справі за позовом ВАТ “Завод
“Ленінська кузня” до ОСОБА_1, Солом'янської районної в м. Києві державної
адміністрації, третя особа  - ВПР та МР
Солом'янського РУ ГУ МВС України в     м.
Києві, про виселення, зняття з реєстраційного обліку та визнання ордера
недійсним,

в с т а н о в и л а:

У травні 2004 року ВАТ “Завод “Ленінська кузня”, звернувшись до суду з
позовом до ОСОБА_1, зазначало, що останній з 23 липня 1979 року до цього часу
працює на підприємстві. 30 листопада 1982 року ОСОБА_1 отримав тимчасову
реєстрацію на ліжко-місце в гуртожитку по АДРЕСА_1, а з 18 лютого 1993 року
отримав постійну реєстрацію.

Розпорядженням Солом'янської районної державної адміністрації від          12 листопада 2004 року № 1596 «Про
видачу ордерів на постійне проживання мешканцям будинку АДРЕСА_1»
ОСОБА_1виданий ордер.

Посилаючись на те, що відповідач незаконно вселився в гуртожиток, спільне
рішення адміністрації та профкому заводу щодо його вселення не приймалося, ВАТ
“Завод “Ленінська кузня” просило виселити ОСОБА_1 з гуртожитку, зняти його з
реєстраційного обліку та визнати недійсним ордер, виданий                12 листопада 2004 року,
Солом'янською районною в м. Києві державною адміністрацією.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 грудня 2005 року
позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 з кімнати гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання
іншого жилого приміщення та визнано недійсним ордер № 02230 серії Б від 12
листопада 2004 року, виданий  Солом'янською
районною в м. Києві державною адміністрацією.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2006 року зазначене
судове рішення скасовано та в задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до Закону України від 22 лютого 2007 року «Про внесення змін до
Закону України «Про судоустрій України» щодо забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ» касаційну скаргу ВАТ “Завод “Ленінська кузня” було прийнято до
розгляду апеляційним судом Донецької області.

Ухвалою колегії суддів з розгляду цивільних справі у
касаційному порядку апеляційного суду Донецької області від 18 січня 2008 року
касаційну скаргу ВАТ “Завод “Ленінська кузня” відхилено, а рішення апеляційного
суду м. Києва від     24 лютого 2006 року
залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою
апеляційного суду Донецької області, ВАТ “Завод
“Ленінська кузня” звернулося до Верховного Суду України зі скаргою про її перегляд
у зв'язку з винятковими обставинами, посилаючись
на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одного й того самого
положення закону, зокрема на ухвалу Верховного Суду України від 18 жовтня 2007
року за аналогічним позовом товариства до ОСОБА_1

Скарга ВАТ “Завод “Ленінська кузня”
не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 354 ЦПК України підставою оскарження у зв'язку
з винятковими обставинами судових рішень у цивільних справах після їх перегляду
у касаційному порядку є неоднакове застосування судом касаційної інстанції
одного і того самого положення закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявність чи
відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням, зокрема ліжко-місцем чи кімнатою в гуртожитку,
за особою, яка там проживала чи вселилася без достатніх законних підстав.
Відомості про те, яким чином і коли саме ОСОБА_1 вселився в гуртожиток по АДРЕСА_1
відсутні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення та відмовляючи в позові, виходив із
того, що відповідач поселився і проживає в гуртожитку у зв'язку з роботою у
позивача з 1979 року, а постанова Ради Міністрів Української РСР від 3 червня
1986 року № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки», на яке
посилався районний суд, не може регулювати правовідносини, які виникли до
набрання нею чинності.

Крім того, апеляційний суд застосував положення ч. 4 ст. 267 ЦК України про
позовну давність.

Апеляційний суд Донецької області як суд касаційної інстанції, залишаючи
рішення суду апеляційної інстанції без змін, посилався на те, що відповідач
вселився в гуртожиток у встановленому законом порядку, а тому підстав для його
виселення без надання іншого жилого приміщення немає.

Судом установлено, що відповідно до наказу Фонду державного майна України №
29-АТ від 4 травня 1994 року та листа Фонду державного майна України №
10-21-10173 від 11 серпня 2003 року з переліком нерухомого майна, переданого у
власність позивачу, станом на 1 лютого 1994 року гуртожиток по АДРЕСА_1
знаходиться на балансі, входить до статутного фонду підприємства як гуртожиток
і зареєстрований на праві колективної власності за ВАТ «Завод «Ленінська
кузня», тобто позивач є власником цього гуртожитку.

Відповідач був прописаний у гуртожитку в листопаді 1982 року тимчасово, а з
1993 року - постійно. Документи, на підставі яких він був прописаний, знищено
за закінченням строку зберігання (а.с. 72).

На час розгляду справи судами ОСОБА_1 продовжував працювати в позивача, його стаж роботи на
підприємстві складає 29 років, у гуртожитку він проживає 26 років.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові про виселення відповідача з
гуртожитку, апеляційний суд м. Києва правильно зазначив, що ОСОБА_1 вселився в
гуртожиток під час дії Примірного положення про гуртожитки, затвердженого
Міністерством комунального господарства УРСР 24 грудня 1971 року, відповідно до
якого на поселення в гуртожиток не вимагалося мати спеціальний ордер.

Вселення в гуртожиток проводилося комендантом гуртожитку на підставі
розпорядження, виданого адміністрацією підприємства, а також за наявності в
особи, яка поселялася, документів, необхідних для прописки.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача, також не врахував, що
на час прописки відповідача діяла постанова Ради Міністрів СРСР від 28 серпня
1974 року № 678 «Про деякі правила прописки громадян». У гуртожиток
підприємства прописували за клопотанням підприємства, на якому працював
робітник.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що прописка відповідача
не має правового значення в цьому випадку, є безпідставним.

Апеляційний суд м. Києва та апеляційний суд Донецької області, який
розглядав справу як суд касаційної інстанції, дійшли обґрунтованого висновку,
що ОСОБА_1 поселився в гуртожиток у встановленому на той час порядку.

Крім того, він не міг бути виселений відповідно до положень ст. ст. 125,
132 ЖК України без надання іншого жилого приміщення.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування
ухвали апеляційного суду Донецької області.

Керуючись ст.ст. 358, 359 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Скаргу відкритого акціонерного товариства
«Завод «Ленінська кузня» відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2006 року та ухвалу колегії суддів з розгляду цивільних
справ у касаційному порядку апеляційного
суду Донецької області від 18 січня 2008 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                      А.Г.
Ярема

Судді:                                   В.М.
Барсукова                                          Д.Д. Луспеник

М.І.
Балюк                                                  В.А. Мазурок

А.В.
Гнатенко                                            Л.І. Охрімчук

Л.І.
Григор'єва
М.П. Пшонка

В.І.
Гуменюк                                              М.В. Патрюк

В.Г.
Данчук
В.С. Перепічай

Т.Є.
Жайворонок                                                  Ю.В. Прокопчук

Є.Ф. Левченко
Я.М. Романюк

Н.П.
Лященко                                            Ю.Л. Сенін