Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

10 вересня 2008 року                                                                             м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України у складі:

Головуючого:                        Яреми А.Г.

Суддів: Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,
Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Управління обліку і контролю
за використанням комунального майна департаменту економіки Тернопільської міської
ради, суб'єкта
підприємницької діяльності (далі-СПД) ОСОБА_2, третя особа: “Міське бюро технічної інвентаризації”, ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування
реєстраційного посвідчення про право власності на нежиле приміщення,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2006 року ОСОБА_1 звернулася
у суд із позовом до Управління обліку і контролю за використанням комунального майна
департаменту економіки Тернопільської міської ради, СПД ОСОБА_2, третя особа: “Міське бюро технічної інвентаризації”, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування
реєстраційного посвідчення про право власності на нежиле приміщення площею 67,6 кв.м в будинку
АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що вона як власник квартири №1 в даному будинку згідно
із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» одночасно
являється співвласником допоміжних приміщень у будинку, а укладений
відповідачами договір порушує її права.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 3 листопада
2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від
15 березня 2007 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 67,6 кв.м, укладений між
управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна департаменту
економіки та ОСОБА_2, посвідчений 25 травня 2004 року та визнано недійсним
реєстраційне посвідчення на ім'я ОСОБА_2 на право власності на дане приміщення.

Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити
нежитлове приміщення площею 67,6 кв.м в будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування судом
норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає  задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Відповідно до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення
рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд вважав, що допоміжні приміщення у будинку внаслідок приватизації
квартир є у спільній власності власників квартир й Управління обліку і контролю
за використанням комунального майна департаменту економіки на момент укладення спірного
договору не вправі було розпоряджатися ними.

При цьому суд послався на порушення
сторонами положень ст. 369 ЦК України щодо згоди співвласників будинку на
відчужень спірного приміщення.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна. оскільки суд не звернув уваги на те, що договір купівлі-продажу
квартири був укладений пізніше, ніж укладено оскаржуваний договір.

Згідно зі ст. 369 ЦК України
розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Правочин щодо розпорядження
спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом  недійсним за позовом іншого співвласника у
разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Проте дана норма неправильно
застосована судом, оскільки допоміжні (підвальні) приміщення не перебували у
спільній сумісній власності співвласників будинку.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є двоквартирним і перебував у комунальній власності.

Квартира № 1 в процесі
приватизації перейшла у власність сім'ї ОСОБА_4 в складі
5 чоловік у 2003 році, а квартира № 2 у такий же спосіб у 2002 році перейшла у власність
ОСОБА_5

15 травня 2003 року відповідач уклав договір оренди із ОСОБА_2, а 25 травня 2004 року уклав договір купівлі-продажу підвальних
приміщень.

ОСОБА_1 придбала квартиру №1 у
попередніх власників на підставі договорів купівлі-продажу від 12 травня 2006
року та від 26 червня 2006 року.

Таким чином, позивач набула права власності тільки на конкретну квартиру, а не на підвальні приміщення.

Оскільки на той час, коли позивач
стала співвласником будинку, нежитлові (підвальні) приміщення не перебували у
спільній власності співвласників будинку, то вона не набула права власності чи
користування спірними нежитловими приміщеннями.

А тому підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу
нежитлових приміщень немає.

Враховуючи, що суди правильно встановили
фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального
права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про
відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 336, 341 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

в и р і ш  и
л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 3 листопада
2006 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 15 березня
2007 року скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні
позову до Управління обліку і контролю
за використанням комунального майна департаменту економіки Тернопільської міської
ради та суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування
реєстраційного посвідчення про право власності на нежиле приміщення

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                           Ярема А.Г.

Судді:                                                                                       Левченко
Є.Ф.

Лихута Л.М.

Охрімчук Л.І.

Романюк Я.М.