АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа
№22-980/08
у 1-й інстанції: Ярошенко А.Г.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 року                                                    м.  Запоріжжя

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області
у складі:

головуючого
судді      Боєвої В.В.

суддів                               Гончара О.С. ,  Ломейко В.О.

при
секретарі                  Тахтаул О.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Комунарського районного суду Запорізької області від 08 січня 2008 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації
вартості частки квартири

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні
2007 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової
компенсації вартості частки АДРЕСА_1. Зазначав,
що сторонам по справі спірна квартира належить на праві власності в
рівних частках. В теперішній час він у відповідності до  ст.
364 ЦК України бажає одержати від іншого співвласника грошову
компенсацію вартості своєї частки. Однак відповідач не погоджується у
добровільному порядку задовольнити вимоги позивача,  в зв'язку з чим останній змушений звернутись
до суду.

Рішенням
Комунарського районного суду Запорізької області від 08 січня 2008 року позов
задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 200 000 грн.
компенсації належної йому частки в спірній квартирі.

Із
зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 не згодна,
в зв'язку з чим звернулася до суду з апеляційною скаргою,  в якій,
посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і
матеріального права,  просила рішення
скасувати,  ухвалити нове рішення,  яким в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши
доповідача,  дослідивши обставини
справи,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно
до  ст.
308 ЦПК України апеляційний суд вправі відхилити апеляційну скаргу і
залишити рішення без змін,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено,  що сторонам по справі на праві спільної
часткової власності в рівних частках належитьАДРЕСА_1.

У
відповідності до положень  ст.  364 ЦК України,  якщо виділ у натурі частки із майна,  що є у спільній частковій власності,  не можливий,
співвласник,  який бажає
виділу,  має право на одержання від інших
співвласників грошової компенсації вартості його частки.

Отже за
таких обставин,  суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про наявність права позивача на отримання від іншого
співвласника грошової компенсації вартості належної позивачеві ідеальної частки
в квартирі,  оскільки провести поділ
квартири в натурі з влаштуванням окремих входів і службових приміщень
(кухня,  санвузол тощо) неможливо. Згідно
експертного висновку вартість всієї квартири,
визначена методом аналогічних продаж,
на день ухвалення рішення становила 406972 грн. Уточнивши свої позовні
вимоги,  позивач просив стягнути на його
користь 200 000 грн. і повністю припинити його право власності в спірній
квартири визнавши його повністю за відповідачем.  Суд. не маючи права виходити за межі позовних
вимог,  обґрунтовано задовольнив такі
вимоги.

ОСОБА_1
в своїй апеляційній скарзі зазначала на те,
що суд в мотивувальній частині рішення посилався на  ст.
370 ЦК України,  помилково
вважаючи що спірне майно є спільною сумісною власністю.

Проте,  погоджуючись із зазначеним доводом,  судова колегія вважає його таким,  що не вплинув па правильність прийнятого
судом рішення. Адже,  не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань. Більш того,  пославшись
на  ст.
370 ЦК України,  суд першої інстанції одночасно правильно
послався і на  ст.  364 ЦК
України,  яка передбачає порядок і
підстави стягнення компенсації.

На
переконання апелянта суд неправильно тлумачив положення  ст.
364 ЦК України,  оскільки на її думку такий поділ може мати
місце лише у випадку наявності трьох і більше співвласників.

Проте
незважаючи на те,  що у зазначеній статті
формально врегульовуються відносини за участю більше ніж двох
співвласників,  норми цієї статті можуть
бути застосовані у випадках,  коли
співвласників буди лише двоє.

Крім
того,  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
посилається на те,  що рішенням суду між
сторонами вже встановлений порядок користування спірною квартирою,  тому справа за даним позовом повинна бути
провадженням закрита; експертним шляхом не встановлено ознаки неподільності
квартири; з відповідача стягнуто компенсацію за завищену вартість квартири;
законом Не передбачена можливість "нав'язати" особі право власності
на річ,  при цьому апелянт посилалась на
ряд Постанов Пленуму Верховного Суду України.

Однак вказані
зауваження також не прийнято до уваги судовою колегією з наступних підстав.

Так,  рішенням Комунарського районного суду м.  Запоріжжя від 23 листопада 2000 року за
позивачем визнано право власності на Уг частку спірної квартири і йому було
виділено в користування кімнату площею 12, 5 кв.м.  Проте дана обставина не позбавляє позивача
звернутись до суду з позовом про стягнення компенсації за встановлену
зазначеним судовим рішенням Уг частку спірної квартири,  як це передбачено чинним ЦК України.

Експертним
шляхом дійсно не встановлювалась ознака неподільносте квартири,  однак зворотнього не довела й відповідач.
Більш того,  до того ж висновку,  що прийшов суд першої інстанції щодо
неможливості поділу квартири в натурі,
приходить і судова колегія. При цьому спеціальних знань для цього
непотрібно.

Заява
відповідача про те,  що невірно
встановлено вартість спірної квартири,  а
відтоді й розмір компенсації,  спростовується висновком експертизи. Інших
доказів в цій частині відповідачем не надано. Більш того,  з відповідача за погодження з позивачем
стягнуто значно менший розмір вартості належної позивачеві частки
квартири,  ніж встановлено висновком
експерта.

Думка
ОСОБА_1 про те,  що законом не
передбачена можливість визнати за нею право власності проти її волі,  спростовується положеннями  ст.
364 ЦК України,  на які посилався
суд першої інстанції ухвалюючи своє рішення. При цьому зазначена норма закону
передбачає необхідність згоди на отримання компенсації лише від особи,  у якої вилучається власність.

Посилання
апелянта на ряд Постанов Пленуму Верховного Суду України є недоречними,  оскільки лими тлумачилось законодавство,  яке є вже нечинним на день розгляду справи по
суті.

Таким
чином,  суд всебічно і повно дослідив
надані сторонами докази їх позиції і прийшов до вірного висновку.

Суд
навів обгрунтований аналіз такого висновку,
з яким погоджується й судова колегія. Доводи відповідача,  викладені в апеляційній скарзі,  не спростовують висновків суду першої
інстанції. Судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права
та прийнято рішення,  яким спір знайшов
своє належне вирішення.

За таких
обставин,  судова колегія не вбачає
передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж
направлення справи на новий розгляд.

На підставі
викладеного,  керуючись  ст.
ст.  307,  З І 4,
315,  317 ЦПК України,  колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Комунарського районного суду Запорізької області від 08 січня 2008 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.