АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
22-192/08                             Головуючий
у 1-й інстанції: Гончар М. С.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4
березня 2008 року                                                                                   м.  Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:      Приймака В.М.

суддів:                    Мануйлова Ю.С.

Подліянової
Г.С.  При секретарі:     Батарейній О.О.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Орджонікідзевського районного суду М. Запоріжжя від 1 листопада 2007року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення суми боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні
2006 р ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики. На
обгрунтування позову послався на те,  що
15 лютого 2003 р. між ним та відповідачем був укладений договір позики ,  за яким останній взяв у нього в борг гроші у
сумі 4 000 грн.,  які зобов'язався
повернути до 31 грудня 2003 p.,  що підтверджується письмовою розпискою відповідача від 15
лютого 2003 р. Встановлений сторонами строк повернення грошей сплив,  але відповідач,  не зважаючи на його неодноразові нагадування,  ухиляється від повернення боргу.

Посилаючись
на вказані обставини,  просив суд
стягнути з ОСОБА_1 на свою
користь борг у сумі 4 000 грн.,  313 грн.
32 коп.,  що складає 3 % річних від
простроченої суми боргу,  витрати на
інформаційно -технічне забезпечення розгляду цивільної справи , та витрати на
правову допомогу.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду М. Запоріжжя від 1 листопада 2007року позов
задоволено частково.

З ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 стягнено 4 000 грн. боргу за договором позики,  та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду цивільної справи і в дохід держави судовий збір.

В решті
позовних вимог,  а також у стягненні
витрат на правову допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,  посилаючись на порушення і неправильне

застосування сулам норм матеріального і процесуального права,  просить рішення суду першої

інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення сторін,  вивчивши матеріали справи,  обговоривши доводи апеляційної скарги ,  колегія судців встановила наступне.

У
відповідності до положень  ст. 374 ЦК УРСР (у редакції 1963
року),  який діяв на час виникнення
правовідносин між сторонами,  за
договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші,  або речі,
визначені родовими ознаками,  а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну
кількість речей того ж роду і якості.

Договір
позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Відповідно
до  ст.
375 ЦК УРСР( у редакції 1963
року) договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений
у письмовій формі.

Суд
першої інстанції встановив,  що 15 лютого
2003 року між сторонами було укладено в письмовій формі договір позики,  за яким ОСОБА_1
запозичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 4 000 грн.,
які зобов'язався повернути до 31 грудня 2003 р.

Доводи
апелянта про те,  що він повернув
позивачці суму боргу у присутності свідків,
не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки вони протирічать вимогам чинного законодавства.

Відповідно
до  ст. 216 ЦК УРСР (у редакції 1963
року) зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.  Якщо
боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ,  то кредитор,
приймаючи виконання,  повинен
повернути цей документ,  а при
неможливості повернення зазначити про це у розписці,  що ним видається. Факт знаходження боргового
документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання,  поки не доведено інше.

Зважаючи
на те,  що боргова розписка за договором
позики знаходилась у позивача,  який і
надав її суду,  районний суд прийшов
правильного висновку щодо необґрунтованості тверджень відповідача про
повернення боргу.

Згідно
зі  ст.
29 ЦПК України (у редакції 1963 року) обставини справи,  які за законом повинні бути підтверджені певними
засобами доказування,  не можуть
підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Оскільки
законодавцем визначено,  що виконання
зобов'язання боржником підтверджується борговим документом,  який на вимогу боржника кредитор повертає
боржнику,  або у разі неможливості
повернення кредитором боргового документа - розпискою кредитора,  тобто письмовим документом,  то посилання на показання свідків на
підтвердження вказаного факту є неприпустимим.

Не
приймаючи до уваги доводи відповідача,
що він повернув ОСОБА_2 борг із відсотками через свого родича -ОСОБА_3
,  що,
на думку відповідача,  також
підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6,
ОСОБА_7 ,  суд
послався на  ст. 375 ЦК УРСР (у редакції 1963
року),  згідно змісту якої: в цих
випадках ,  коли договір позики повинен
бути укладений в письмовій формі,
заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не
допускається.

Слід
зазначити,  що вказане питання
регулюється ч.2  ст. 376 ЦК УРСР (у редакції 1963
року).

Крім
того,  судом помилково застосовано
вказану вище норму закону,  оскільки
відповідач не заперечував договір позики за його безгрошовістю.

Вказана
помилка підлягає виправленню шляхом виключення з мотивувальної частини рішення
посилання суду на  ст. 375 ЦК УРСР (в редакції 1963
року) в частині недопущення заперечення договору позики,  укладеного у письмовій формі,  за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань.

Зважаючи
на те,  що відповідач у визначений
сторонами термін не повернув позивачу борг,
районний суд дійшов обгрунтованого висновку про те,  що ОСОБА_1,  порушивши прийняті на себе зобов'язання за
договором позики,  має повернути ОСОБА_2
4 000 грн.

Не
можуть бути також прийняті до уваги інші доводи апеляційної скарги,  які не містять інформацію щодо предмета
доказування.

Тим
самим,  доводи апелянта про незаконність
та необґрунтованість рішення суду першої інстанції не знайшли свого
підтвердження доказами,  у зв'язку з чим
не можуть бути прийняті до уваги.

Тим
самим рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Згідно  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає,  що суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального
права.

Керуючись  ст.
ст. 307, 308,  314, 317 ЦПК
України,  колегія судців

УХВАЛИЛА:

'
Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від
1-листопада 2007року у

цій справі залишити без змін. Виключити з мотивувальної
частини рішення посилання суду на  ст.
375 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року) в частині недопущення заперечення договору позики,  укладеного у письмовій формі,  за безгрошевістю шляхом свідоцьких показань.

Ухвала
набирає законної сили негайно,  проте може
бути оскаржена в касаційному порядку протягом двох місяців шляхом подачі скарги
безпосередньо до Верховного Суду України.