Головуючий у першій інстанції Сивоконь Т.І.                             Справа №
Доповідач Доценко Л.І.                                                                Категорія ЦП: 27
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2008 року                                                                                м.
Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Доценко Л.І.,

суддів - Мартинової К.П., Журавльова О.Г.,

при секретарі - Мазун І.А., розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2до ОСОБА_3,
ОСОБА_4про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди та за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4до ОСОБА_1, ОСОБА_2про захист честі, гідності та ділової
репутації і стягнення моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_1,
ОСОБА_2та ОСОБА_3, ОСОБА_4на рішення Татарбунарського районного суду Одеської
області від 28 листопада 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

20.10.2006р.
позивачі ОСОБА_1., ОСОБА_2. звернулися до суду з вказаним позовом, в якому
зазначали, що відповідачі ОСОБА_3. та ОСОБА_4. є їхніми сусідами і на протязі
декількох років вони вперто розповсюджують серед громадян міста чутки, які
принижують людську честь та гідність. Крім того, відповідачі почали звертатися
до органів місцевої влади та РВ УМВС з письмовими наклепами, в яких
звинувачують позивачів в незаконній торгівлі спиртними напоями, вирощуванні
опійного маку та продажу розчину макової соломки людям, які страждають на
наркоманію. У зв"язку з цим позивачів викликають на бесіди у різні
інстанції і вони повинні спростовувати ці відомості.

Посилаючись на
викладене, позивачі просили стягнути з відповідачів завдану їм моральну шкоду в
сумі по 1650грн. кожному, оскільки вони перебувають постійно у нервовому
напруженні так як викладені обставини принижують їх честь та гідність.

Відповідачі
ОСОБА_3. та ОСОБА_4. позов, заявлений до них, не визнали та звернулися до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_1. та ОСОБА_2. про захист честі, гідності та
ділової репутації і стягнення моральної шкоди, в якому просили стягнути з
ОСОБА_3., ОСОБА_2. моральну шкоду в сумі по 3380грн. кожному.

В судовому
засіданні ОСОБА_3. та ОСОБА_4. уточнили свої позовні вимоги та просили стягнути
з ОСОБА_1. та ОСОБА_2. моральну шкоду по 6000грн. кожному та зобов"язати
останніх розмістити в газеті "Татарбунарські вісті" замітку з
вибаченнями перед ними за неправдиві наклепи.

ОСОБА_2. та ОСОБА_1. заявлений до них позов не визнали.

2

Рішенням
Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 листопада 2007 року в
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2до ОСОБА_3, ОСОБА_4про стягнення моральної
шкоди за приниження честі і гідності відмовлено. Суд вирішив також відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4до ОСОБА_1, ОСОБА_2про захист честі,
гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди.

В апеляційних
скаргах ставиться питання про скасування судового рішення від 28.11.2007р. та постановления нового рішення,
оскільки апелянти вважають, що рішення суду постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Розглянувши   матеріали
справи,    заслухавши   суддю-
доповідача,       доводи
апеляційної скарги, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в
межах позовних вимог    і доводів
апеляційної    скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до
ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відмовляючи у
позові ОСОБА_1., ОСОБА_2. та ОСОБА_3., ОСОБА_4., суд першої інстанції виходив з
того, що ні одна із сторін не поширювала ніяких відомостей по відношенню до
іншої сторони в засобах масової інформації, серед жителів міста, які б
принижували їх честь та гідність. Тому спростування таких відомостей через
засоби масової інформації неможливе. Звернення сторін з письмовими заявами на
адресу органів міліції та органів місцевого самоврядування не може
розцінюватися як розповсюдження наклепницьких чуток серед громадськості міста.
Сторони мали право на звернення до державних органів із запитами, зверненями та
заявами. Заяви сторін були розглянуті компетентними органами і по результатах
їх перевірок були прийняті відповідні рішення. Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що заяви, з якими сторони зверталися до органів державної влади
викладені звичайною літературною мовою, образливі та нецензурні звороти в них
відсутні. Тому суд першої інстанції на підставі ст.23 ЦК України, ст.34
Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 « Про судову
практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди» прийшов до
висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи
спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив
і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апелянтів
ОСОБА_3.. ОСОБА_4. про те, що суд першої інстанції розглянув не всі їх вимоги
спростовуються матеріалами справи.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_3., ОСОБА_4. вказується, що суд першої інстанції не взяв до уваги
ті обставини, що ОСОБА_2., ОСОБА_1. написали 4 скарги та заяви: від
13.07.2006р. до Татарбунарського РОВД, від 12.09.2006р. до Татарбунарського
РОВД, від 03.08.2006р. до Татарбунарської міської ради, від 17.08.2006р. до
прокуратури і всюди вони розповсюджували відомості, які не відповідають
дійсності і цими діями супруги
ОСОБА_1   завдали їм моральну шкоду.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1., ОСОБА_2. вказується на те, що суд першої інстанції не взяв до
уваги, ті обставини, що ОСОБА_4. своєю хуліганською поведінкою спричиняє їм
моральну шкоду, в заявах до державних органів розповсюджуються неправдиві
відомості.

Колегія
суддів не приймає до уваги дані доводи апеляційних скарг з тих підстав, що до
відомостей , що порочать особу й можуть бути спростовані в передбаченому
законом

3

порядку, слід відносити, як це
роз;яснено в п. З постанови Пленуму Верховного Суду України " Про
застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової
репутації громадян та організації" від 28 вересня 1990року № 7, інформацію
про особу або певні факти, дані, які принижують честь, гідність і ділову
репутацію особи перед громадськістю чи окремими громадянами з точки зору
додержання законів, загальновизнаних правил співжиття, принципів людської
моралі та не відповідають дійсності чи непраильно викладені.

Проте звернення
до правоохоронного чи державного органу із заявою або скаргою про неправомірні
дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо
поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених
законом санкцій до правопорушника, не може розцінюватися як поширення
неправдивих відомостей.

Колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що право сторін
висловлювати судження, оцінки, думки, які вони виклали в своїх зверненнях на
адресу державних органів, гарантовано ст.34 Конституції України, закріплене в
ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., яка відповідно
до ст.9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства.

Враховуючи все вищевикладене,
колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин
апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись
ст.ст.307 ч.іп.1, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів у цивільних справах
Апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4відхилити.

Рішення
Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 листопада 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
суду набирає законної сили з моменту   її
проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.