Справа
№ 2-493/08
М Е Н Е М   У К РА Ї Н И
районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді:
В. М., народних засідателів Берелет Л. М., Солобутіної Л.Т., при
Демченко О. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
особи -  приватний нотаріус
Дніпропетровського міського нотаріального
ОСОБА_3, Шоста Дніпропетровська державна
контора, про  визнання громадянина
недієздатним та про визнання
та свідоцтва  недійсними,-
жовтні 2001 року  ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до
«Про визнання заповіту та свідоцтва про право на
недійсним» посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна
ОСОБА_4, після її смерті  відкрилася
- ОСОБА_1 відноситься до спадкоємців другої черги по закону.
Звернувшись  своєчасно, у період шести місяців з дня
відкриття спадщини, до
Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про  прийняття
але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, так
з`ясувалося, що померла ОСОБА_4 29 серпня 2000 року склала заповіт,
все своє майно заповідала  ОСОБА_2. Цей
приватним нотаріусом ОСОБА_3 та зареєстровано у реєстрі  за
№
2262. В заповіті було записано, що її сестра ОСОБА_4 зробила на ньому
підпис в присутні нотаріуса в 11 год. 05 хв. в приміщенні  нотаріальної
розташованої у м. Дніпропетровську, пров. Л.Мокієвської, 1. Цих дій
ОСОБА_4 зробити не мала можливості, так як
року їй було складно ходити  навіть по
квартирі. Крім того, померла
з 1946 року страждала психічним захворюванням - олігофренія В зв'
з чим, на її (ОСОБА_1) думку в заповіті
не може знаходитись підпис
ОСОБА_4 Позивачка просила визнати заповіт, посвідчений 29.08.2000
приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 у
реєстрі за № 2262,  а також свідоцтво про
право на спадщину майна
ОСОБА_4, наданого 12.10.2001 року Шостою Дніпропетровською
нотаріальною конторою ОСОБА_2 за реєстром №3-6536 -  недійсними.
проведення  судових почеркознавчої  та психіатричної експертиз позивачка
грудні 2005 року надала суду позовну заяву в порядку ст.31 ЦПК України в якій
свої позовні вимоги тим,  що  просила в судовому порядку визнати
у судове засідання з'явився. Позов не визнав в повному обсязі.
особа - приватний нотаріус ОСОБА_3 в судове засідання не
з`явилася,  Причини своєї явки суду не повідомила.
Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове
не з'явився, згідно листа просить слухати без їх участі.
Суд,
заслухавши показання сторін,  перевіривши
матеріали справи та дослідивши
сторонами докази, прийшов до наступного.
Судом
встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті
Кировоградської області. Її батько - ОСОБА_5,
року ОСОБА_1 була прийнята  на роботу у
Другу Дніпропетровську
лікарню у якості прибиральниці.
року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з гр.ОСОБА_7, та перейшла
11.05.1946 року вона була звільнена з роботи
на підставі захворювання.
олігофренія.(наказ № 49 від 10.05.1946 року.) Після цьогоОСОБА_4 офіційно не
Після розірвання шлюбу з гр.ОСОБА_7., вона
06.03.1984 року зареєструвала
з гр. ОСОБА_8, після реєстрації їй присвоєне
ОСОБА_4 була оглянута дільничним
лікарем психіатром ОСОБА_9 у 1985 році по місцю мешкання. З анамнезу - в
середню школу не ходила,
читати не вміє. Робила санітаркою у лікарні, прибиральницею, потім на
у охрані. З роботою  не справлялася,
внаслідок чого звільнялася. Психічний
у контакт вступає  неохоче, не знає ані
числа, ані місяця, ані  року.
примітивне. До медпрацівників налаштована недоброзичливо. Пам'ять,
різко знижені. Злоблива , схильна до агресії. Діагноз: «Олігофренія в
дебільності». У  послідуючому обдивлялася
у 1987 році, діагноз такий
В матеріалах цивільної справи мається мед.
карта амбулаторної хворої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканки будинку АДРЕСА_2, із
поліклінічного відділення Дніпропетровської міської лікарні №11
якій є запис огляду  невропатолога в
травні  1987 року з приводу скарг на
у попереку . Був визначений діагноз: «невралгія тройничного нерву 1-П
у хворої олігофренією».
Згідно повідомлення  зав. п/о МКЛ №11 від 15.08.2003 року, з якого
ОСОБА_8  А.Х. 18.05.1987 року зверталася  в поліклінічне відділення міської
лікарні  №11  за
допомогою до лікаря-невропатолога ОСОБА_10. При огляді та
був виставлений діагноз: олігофренія у стадії дебільності П
З таким діагнозом ОСОБА_4 - недієздатна. На
«Д» облік поставлена
була, так як мешкала не в районі обслуговування
МКЛ №11. Хворій ОСОБА_4була запропонована допомога лікаря
ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_4,
Дніпропетровськ, пр. Кірова,42 кв. 314.
04.10.1994 року ОСОБА_4, мешкаючи за
адресою:АДРЕСА_3, надала позивачці ОСОБА_1 нотаріально посвідчене доручення
в реєстрі №5-9131- Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна
на право управління та розпорядження усім її майном, з чого б воно не
складалося  і де б воно не знаходилося; укладати всі
дозволені законом угоди з
та розпорядженню майном;  купувати,
продавати, дарити, приймати в
обмінювати, заставляти і приймати у заставу будівлі та інше майно; робити
по укладеним  угодам;  приймати спадщину або відмовлятися від неї;
належне їй (ОСОБА_4) майно і гроші (вклади), цінні папери, а
документи від усіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі
відділення Державного банку і ощадкас, відділень зв'язку і  телеграфу з усіх
розпоряджуватися рахунками у Держбанку і Зовнішторгбанку; отримувати
телеграфну та усякого роду кореспонденцію, в тому числі грошову і
вести від її (ОСОБА_4) імені справи в усіх державних
кооперативних і громадських організаціях, а також -  її справи в
судових установах з усіма правами, які надані позивачу, відповідачу і
особі і потерпілому, в тому числі  з
правом повної або часткової відмови
позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладення мирової
оскарження рішення суду, подання виконавчого листа до стягнення,
присудженого майна  або грошей, строком
08.05.1996 року ОСОБА_4 надано свідоцтво про
право власності на житло,
якого двокімнатна квартира  АДРЕСА_3,
загальною житловою площею 50,67 кв. м. перейшла в її приватну
07.08.1996 року між ПРЖЄП Індустріального
району міста Дніпропетровська та
була укладена угода про участь у витратах на утримання будинку та
будинкової території. Яку замість ОСОБА_4 підписала позивачка ОСОБА_1 на
29.08.2000 року   ОСОБА_4 підписала  заповіт, в якому вказала, що на
своєї  смерті зробила розпорядження: усе
належне їй майно, де б воно не
і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на
смерті і на що вона  за законом матиме право,
посвідчений в приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_3 в
Через два місяці, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4
померла від ішемічної хвороби
07.11.2000 р. ОСОБА_2 звернувся у Шосту
Дніпропетровську державну
контору з заявою, в якій вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померлаОСОБА_4, яка залишила
на його ім'я заповіт від 29.08.2000 р., посвідченого
нотаріусом ОСОБА_3 Спадкове майно, вказав ОСОБА_2,
з грошових вкладів в ощадбанку та з квартири АДРЕСА_3. В заяві ОСОБА_2 також
передбачених ст.535 ЦК України немає , просив видати йому
на право спадщини за заповітом.
13.02.2001 року в Шосту  Дніпропетровську державну нотаріальну
заява від позивачки ОСОБА_1 про прийняття
видачі свідоцтва  про право на спадщину.
що крім неї інші спадкоємці  відсутні.
На адресу ОСОБА_1 державний нотаріус  направив листа з пропозицією з'
у нотаріальну контору з питання спадщини
після смерті ОСОБА_4 до
вересня або після 12 вересня 2001 року.
12.10.2001 року державним    нотаріусом Шостої Дніпропетровської
контори було складено свідоцтво  про
право на спадщину за
в якому вказано, що на підставі заповіту, посвідченого приватним
Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3
р. за реєстром № 2262 спадкоємцем майна ОСОБА_4, померлої
є ОСОБА_2, який проживає: АДРЕСА_3. Підставою для  цього
з'явилися надані ОСОБА_2 документи:
свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.03.2001 року
міської ради м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням №128 від
року, зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ в реєстровій книзі №811-
356;  довідка-характеристика на квартиру АДРЕСА_3
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
пояснила, що померла ОСОБА_4
була  її рідною сестрою. З дитинства вона страждала
розумовим слабоумством у
дебільності.  Вчилася 2 роки  в 1-ому класі, в 2 клас не перейшла, тому
школу не ходила, писати та читати не
вміла, не знала ані числа,
місяця, ані року. При житті ОСОБА_8 ніколи не афішувала той  факт, що вона
вміє читати. Навпроти, вона брала газету і робила вид, що читає. При цьому
газету вона мала держати текстом навпаки. В неї (ОСОБА_4) була
але ніякої уваги до її виховання не приймала, дитина погано вчилася у
Її сім'я вважалася не благополучною. Після 4 класу дочка почала
бродяжництвом, в зв'язку з чим пізніше нею (ОСОБА_1)  була
у інтернат. На роботу ОСОБА_4 приймали тільки у якості
або сторожа, але кожного разу її звільняли так як помічали її
Вона не розуміла своїх дій та не мала можливості керувати ними. У
зв'язку  з цим, вона (ОСОБА_4) надавала їй
довіреність, щоб вона (ОСОБА_1) мала можливість замісто неї виконувати всі
необхідні дії, так як сама не
змоги це робити. У 1994-1996 р.р. вона (ОСОБА_1) по цієї довіреності
квартиру ОСОБА_4 Надавала їй допомогу
пенсію 106 грн. На її (позивачки) думку , померла сестра ОСОБА_4 в
свого стану здоров'я (практично не ходила ногами)  не  мала
присутньою у приватного нотаріуса, а якщо і була  присутня, то текст
була не в змозі, а тільки зробила такий вид, що
з ним. З урахуванням наведеного, позивачка
в судовому порядку її померлу сестру ОСОБА_4 недієздатною, а
та видане ОСОБА_2 свідоцтво недійсними.
Відповідач ОСОБА_2, не визначаючи позовних
вимог, у попередньому
судовому  засіданні пояснив, що з ОСОБА_4 вони з мамою
так як їм ніде було жити, то вони поселилися на квартирі у ОСОБА_4,
надавали їй допомогу, ходили за покупками. ОСОБА_4 була нормальною
тільки скаржилася на біль в нозі, ходила с паличкою.  Його мати
квартирі ОСОБА_4  У ОСОБА_4 фактично не було
відношень з позивачкою
із сестрою. У 1998 році позивачка з'явилася у квартиру  ОСОБА_4,
її продати квартиру та переїхати до неї у Діївку міста
Про це позивачка наполягала неодноразово. У
ОСОБА_4  їй запропонувала, щоб вона більше не
виразила бажання зробити заповіт на нього (ОСОБА_2), що і
на прийомі у приватного нотаріуса
Оглядом трудової книжки ОСОБА_4, 1921 року
(дата заповнення 25.10.1943 р.) судом встановлено, що 11.05.1946
вона була звільнена з приводу захворювання (діагноз: олігофренія).
Згідно висновку  посмертної
судово-психіатричної експертизи, призначеної  по
справі,  ОСОБА_4 при житті страждала  слабоумством в ступені дебільності.
вказано у  висновку  комісії, про це свідчать дані матеріалів
справи,
медична документація про відставання ОСОБА_4 з дитинства у
психофізичному  розвитку від одноліток, в зв'язку з чим вона
Але визначити глибину та ступень наявності
час, який інтересує суд (29.08.2000 р.) не представляється можливим у зв'язку
відсутністю даних про її психічний стан на той період часу.
Згідно висновку судової почеркознавчої
експертизи підписи від імені ОСОБА_8 А.
на першому та другому  примірниках  заповіту виконані самою ОСОБА_4
З урахуванням наведеного, суд вважає, що
доводи позивачки ОСОБА_1 в
судовому
засіданні знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, та
бути покладені в основу прийняття рішення по справі;  доводи відповідача
в обґрунтування його  заперечень проти
позовних вимог свого
підтвердження   не знайшли, та не можуть бути прийняті до
уваги судом при
рішення з наступних підстав .

В
судовому засіданні встановлено, що призначена судово-психіатрична експертиза

внаслідок
відсутності даних про психічний  стан
ОСОБА_4 станом на

29.08.2000
року не зробила висновку по питанню суду: - чи розуміла ОСОБА_4

значення
своїх дій та чи могла керувати ними, хоча зробила висновок про те, що

при
житті страждала слабоумством в ступені дебільності, а саме олігофренією.

Згідно
зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім

переконанням,
що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та

безпосередньому  дослідженні наявних у справі доказів. Жоден
доказ не має для

суду  наперед встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,

достовірність
кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок

доказів
у їх сукупності.

Тому  суд, вважає, що висновок судово-психіатричної
експертизи про те, що

неможливо
зробити висновок з питання чи розуміла
померла ОСОБА_4 значення

своїх
дій та чи могла вона ними керувати на підставі відсутності  медичних

документів
не може мати для суду наперед встановленого значення, так як мається

достатньо
доказів тому, що і в момент складання
заповіту вона продовжувала

страждати
олігофренією.

В
судовому засіданні встановлено такі факти:

Померла
ОСОБА_4 з дитинства страждала слабоумством (олігофренією) в

ступені
дебільності. Це захворювання згідно показань лікарів-фахівців  не

піддається
лікуванню. На пропозицію лікарів пройти лікування в умовах

стаціонару
з визначенням групи інвалідності ОСОБА_4 відмовлялася. В зв'

язку
з цим, а також тому що вона  мешкала не в
районі обслуговування МКЛ №11,

не
була поставлена на “Д” облік.  Хворій
ОСОБА_8  А.Х. була запропонована

допомога
лікаря-психіатра. Із показань лікарів-фахівців вбачається, що ОСОБА_8

А.Х.
була недієздатною.

Також
судом встановлено що ОСОБА_4 у останні роки життя, була дуже хворою

жінкою,
в магазини не ходила, хтось за неї постійно скуплявся, чи приносив

продукти,
сиділа тільки з витягнутими уперед ногами, у ході бесіди вона

відклонялася
від теми, не мала можливості відповісти на нескладні запитання та

інше.

Факт,
що ОСОБА_4 не  скуплялася в магазинах
підтверджується поясненням

сторін   а також тим, що у жовтні 1994 року ОСОБА_4
надала позивачці

ОСОБА_1
довіреність на ведення   всіх її
справ  у тому числі і грошових.

По
цієї довіреності позивачка від імені ОСОБА_4 приватизувала її квартиру,

так
як померла сама  цього зробити не могла.

Такі
дії, як робота прибиральницею, отримання пенсії , вчинення особистого

підпису
померла  в силу свого стану здоров'я була
в змозі виконувати. Це

підтверджується  медичною документацією яка мається у справі,
а також

показаннями
лікарів-фахівців.

Із
анамнезу , який склала лікар-психіатр ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_8

А.Х.
в середню школу не ходила, писати, читати не вміла. У контакт вступала

неохоче,
не знала ані числа, ані місяця, ані року; пам'ять та інтелект

занижені;  злобна,
здібна до агресії.

З
урахуванням наведеного приватний нотаріус ОСОБА_3 за короткий час

спілкування
з ОСОБА_4, не будучи фахівцем в області психіатрії, також не

мала
можливості  встановити, а також
припустити  те, що перед нею знаходиться

хвора
в психічному відношенні людина.

Відповідно
до ст.16 ЦК України (в редакції 1963 р.) громадянин, який внаслідок

психічної  хвороби або слабоумства не може розуміти
своїх дій та керувати ними,

може
бути визнаний судом недієздатним в порядку передбаченим  ЦПК України. Від

імені
слабоумного, визнаного недієздатним, угоди складає його опікун.

Згідно
зі ст.237 ЦПК України (в редакції 2005 р.) позивачка ОСОБА_1 як

член
сім'ї  померлої ОСОБА_4  обґрунтовано звернулася до суду з заявою про

визнання
її недієздатною.

Згідно
ст.39 ЦК України(в редакції  2004 р.)
фізична особа  може бути визнана

судом
недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу

не
здатна усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

З
урахуванням наведеного, суд вважає, що станом на 29.08.2000 року померла

ОСОБА_4
продовжувала страждати психічним захворюванням у формі

олігофренії,
тому розуміти свої дії  при складанні
заповіту, та керувати ними,

не
мала  можливості, тобто була в той момент
недієздатною.

Згідно
ст.52 ЦК України (в редакції 1963 р.) угода, яка вчинена громадянином,

визнаним
недієздатним внаслідок психічного захворювання або слабоумства має

бути
визнаною недійсною.

Відповідно
до ст.534 ЦК України (в редакції 1963 р.) кожний громадянин має

залишити
по заповіту все своє майно. При цьому
слід приймати  до уваги, що ця

угода
повинна бути виконана дієздатною фізичною особою. Із постанови Пленуму

Верховного
Суду  України  від 24 червня 1983 року №4 із змінами,
внесеними

Постановою
Пленуму від 25 грудня 1992 року №13 «Про практику розгляду судами

України
справ про спадкування» (п.15)  вбачається
що право на розпорядження

майном
недієздатної особи має тільки його опікун.

п.8
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 28 березня 1972 року  №3 із

змінами,
внесеними постановами Пленуму від 29 листопада 1974 року №13,  від 24

квітня
1981 року №4, від 30 березня 1984 року № 3 та від 25 грудня 1992 року

№13
«Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним

чи
недієздатним» також передбачає, що брати участь в складанні угод  мають

право
тільки дієздатні фізичні особи.

Згідно
ст.226 ЦК України (в редакції 2004 р.) угода, яка  вчинена недієздатною

фізичною
особою, є  нікчемною. При цьому закон не
розмежовує, у якій ступені

захворювання
має бути знаходитись фізична особа, щоб вчинені у цей момент угоди

вважалися
нікчемними. Тобто достатньо просто страждати вказаною психічною

хворобою.

Згідно
зі ст.1234 ЦК України (в редакції 2004 р.) право на заповіт має фізична

особа
з повною цивільною  дієздатністю, яким в
силу своєї хвороби ОСОБА_4

не
володіла.

Відповідно
до ст. 1257 ЦК України (в редакції 2004 р.) заповіт, складений

особою,
яка не мала на це право, є  нікчемним.

Тобто,
суд визнає, що на час складання заповіту від 29 серпня 2000 року,

посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_3, померла ОСОБА_4 була

недієздатною,
тому заповіт, а також свідоцтво про право на спадщину на майно

померлої
ОСОБА_4,  складене  на підставі вказаного заповіту 12 жовтня 2001

року
Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою слід визнати

недійсними,
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Керуючись
ст.ст.3, 7, 10, 11, 14,31,57, 197, 198, 208, 209, 212, 214,

215,224,225,
226, 237 ЦПК України, ст.ст.16, 52, 534 ЦК України (в редакції

1963
г.), ст.ст.39, 226,  1234, 1257 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного

Суду
України від 24 червня 1983 року № 4 із змінами, внесеними постановою

Пленуму
від 25 грудня 1992 року №13 «Про практику розгляду судами України справ

про
спадкування», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28 березня

1972
року №3 із змінами, внесеними постановами Пленуму від 29 листопада 1974

року
№13, від 24 квітня 1981 року №4, від 30 березня 1984 року  №3 та від 25

грудня
1992 року №13 «Про судову практику в справах про визнання громадянина

обмежено
дієздатним чи недієздатним» суд, -

В
И Р І Ш И В :

Позовні
вимоги ОСОБА_1  задовольнити повністю.

Визнати
ОСОБА_4, 1921 року народження,  яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1  - недієздатною.

Визнати
заповіт № 686470 від 29 серпня 2000 року від імені ОСОБА_4, 1921 року
народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь

ОСОБА_2,
посвідчене приватним  нотаріусом

Дніпропетровського
міського округу ОСОБА_3., згідно якого ОСОБА_8

Анастасія
Харитонівна все своє майно  заповідала
ОСОБА_2

-  недійсним.

Визнати
свідоцтво про право на спадщину на майно померлої ОСОБА_4, складене 12 жовтня
2001 року Шостою Дніпропетровською державною

нотаріальною
конторою, та наданого  ОСОБА_2 -
недійсним.

Рішення
може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного

суду
Дніпропетровської області  через
Індустріальний районний суду м.

Дніпропетровська  шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення
рішення

апеляційної
скарги або шляхом подання в 10-ти денний строк з дня проголошення

рішення
заяви про апеляційне оскарження  і
поданням після цього протягом

двадцяти
днів апеляційної скарги.

Суддя:

В.М.
Грищенко