Справа № 2-1853/08
РІШЕННЯ

іменем України

25.06.2008 року Дніпровський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого

Решетова В.В.,

при секретарі

Довгій Л.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1
до Відкритого акціонерного товариства «Херсонський бавовняний комбінат» про оплату часу простою, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що з працювала на Херсонському бавовняному комбінаті (надалі ВАТ «ХБК») більше 33 років до 09.08.2005р. Стверджує, що на комбінаті на протязі останніх десяти років у зв'язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та інших виробничих причин в цеху мали місце простої і їй та іншим працівникам оплата часу простою не проводилася. Вважає, що з урахуванням вимог ст.113 КЗпП України, відповідачем не проведено їй оплату за період простою в 2003-2005 роки, на суму 4240,99 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь 4240,99 грн. за час простою з виробничих причин за 2003-2005 роки.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали розмір позовних вимог, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнала, просила застосувати позовну давність. Застосування позовної давності мотивувала тим, що виплата за час простою не є тотожними поняттям із визначеним законодавством поняттям заробітної плати.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

На підставі ст.113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третіх тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1
надавалась відпустка з ініціативи адміністрації із частковим збереженням її заробітної плати.

Суд вважає, що при врегулюванні цих відносин, повинен застосовуватись закон, що регулює саме такі відносини, а не який-небудь інший нормативний акт. Тому, якщо відповідач всупереч законодавству про працю і надав позивачеві на час призупинення робіт відпустку з ініціативи адміністрації, з частковим збереженням заробітної плати, частина перша ст.113 КЗпП України підлягає застосуванню до відносин, що виникають при цьому, за аналогією. На підставі викладеного, позивачу повинен оплачуватись час простою.

Крім цього, судом встановлено, що на підставі наказу генерального директора виробничого об'єднання
ОСОБА_2
від 06.09.1996 року №193 директорам фабрик, керівникам структурних підрозділів, головному бухгалтеру наказано було відмітку в табелях працівників при неповному робочому тижні (код оплати 13) провадити АІ (оплата тарифної ставки, діючої на 01.02.1996р.), тобто за час простою з виробничих причин за 2003-2007 рік, працівникам незайнятим працею, надавались відпустки з ініціативи адміністрації, а оплата провадилась згідно вищезазначеного наказу №193 від 06.09.1996 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Крім того, робота - певні завдання та обов'язки, що виконані, виконуються чи повинні бути виконані однією особою (Держстандарт, Наказ "Державний класифікатор України. Класифікатор професій ДК 003-95. Покажчик професійних назв робіт за кодами професій" від 27.07.95 N 257).

Теж саме передбачено в Наказі "Про Довідник типових професійних характеристик посад державних службовців (випуск 76)" від 01.09.1999 N 65 Головного управління державної служби України та Наказі "Класифікатор професій ДК 003:2005. Покажчик професійних назв робіт за кодами професій" від 26.12.2005 N 375 Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики де зазначено, що робота - певні завдання та обов'язки, що виконані, виконуються чи повинні бути виконані однією особою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України “Про оплату праці” заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 Кодексу законів про працю України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Кодексу законів про працю України, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.99 р., необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці: за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилась браком не з вини працівника; працівників молодше 18 років при скороченій тривалості їхньої щоденної роботи тощо; а також про гарантії для працівників на оплату: щорічних відпусток; за час виконання державних обов’язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; при переведенні за станом здоров’я на легшу нижчеоплачувану роботу або тимчасово на іншу роботу у зв’язку з виробничою необхідністю; для переведених на легшу роботу вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо; гарантії та компенсації в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи в польових умовах тощо.

Таким чином, суд вважає, що оплата часу простою проводиться саме в той час коли робота підприємства призупинена і особа безпосередньо не виконує свою роботу, а отже відповідно до вказаних вище норм законодавства України не є тотожним із визначеним законодавством поняттям заробітної плати, тому при задоволенні позову про оплату за час простою застосовується строк позовної давності і вимоги позивача підлягають задоволенню в межах загальної позовної давності, що становить період травень 2005 року – вересень 2005 року включно.

Крім того, суд вважає можливим обчислити донарахування позивачу, не оплачені відповідачем, як час простою, із розрахунку 2/3 тарифної ставки
ОСОБА_1
, яка діяла на той час.

З довідки, наданої відповідачем до суду сума оплати простою в період травень 2005 року – вересень 2005 року включно складає 115,28грн.+41,92грн.+31,44грн.=188,64грн.

Тому сума, яка підлягає виплаті позивачу за період травень 2005 року – вересень 2005 року включно складає 188,64х 2/3 – 15,33грн. (сума отримана позивачем в період травень 2005 року – вересень 2005 року включно) - податок та інші обов’язкові платежі, які становлять – 16,56грн.

Таким чином на підставі наведених розрахунків за час простою не з вини працівника в період травень 2005 року – вересень 2005 року з відповідача на користь
ОСОБА_1
суд вважає за необхідне стягнути суму, в розмірі 93,87 грн.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214-215 ЦПК України, ст.ст.3, 113 ч.1 КЗпП України, ст. 256 ЦК України, Законом України «Про оплату праці», суд, -

вирішив:

Позов
ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Херсонський бавовняний комбінат» на користь
ОСОБА_1
суму за час простою не з вини працівника з травня 2005 року – вересень 2005 року включно, в розмірі 93,87 грн., яка зазначена після утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Стягнути з ВАТ «Херсонський бавовняний комбінат» 51 грн. судових витрат у доход держави.

Стягнути з ВАТ
«Херсонський бавовняний комбінат»
30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення у доход держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя

В.В.Решетов