Справа
№ 2-979/08
А О Ч Н Е   Р І Ш Е Н Н Я
районний суд
у складі: головуючого: судді: Нощенка І.С.
у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Дніпропетровська
справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної
в особі виконкому Індустріальної районної у м.Дніпропетровську ради,
особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на
Позивач у березні 2008 року звернувся
з позовом до територіальної
в особі виконавчого комітету Індустріальної районної у м.
ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права
на самовільні побудови.
Позивач в позовній заяві зазначив, що
до 1984 року домоволодіння АДРЕСА_1, було єдиним домоволодінням та
ОСОБА_3. Рішенням виконкому Індустріальної районної ради м.
від 27.09.1984 року вказане домоволодіння розділене на два
згідно акту та схемами МБТІ від 16.07.1984 року. При цьому
будинок літ. А-1, який належав ОСОБА_3. виділений в самостійний з
Житловий будинок, який перебував у
користуванні ОСОБА_4, виділений
самостійний з площею земельної ділянки 421 кв.м. та йому присвоєна поштова
26.03.1985 року, за договором купівлі-продажу він
у ОСОБА_4 зазначене домоволодіння, яке складалося з житлового
А-1 шлакобетонного, житловою площею 17,9 кв.м., сараю шлакобетонного Б,
дощатої В, забору №1. Зазначений договір купівлі-продажу був ним
07 червня 1988 року у КП ДМБТІ в реєстровій книзі за №40293.
У 1989 році позивач на місці сараю Б
побудував житловий будинок Ж-2
Перший поверх складається з коридору, площею 2,8 кв.м.; кухні,
18,9 кв.м.; східної клітини, площею 6,6 кв.м.; житлової кімнати, площею
кв.м.; коридору, площею 3,9 кв.м.; санвузла, площею 3,7 кв.м.  Другий
житлового будинку складається зі східної клітини, площею 1,5 кв.м.;
кімнати, площею 19,5 кв.м.; житлової кімнати, площею 21,6 кв.м.
житлова площа будинку становить 54,2 кв.м., загальна площа - 91,6 кв.м.
цьому, житловий будинок А-1 позивач переобладнав у літню кухню А, зруйнував
В та побудував гараж В і сарай Д.
Роспорядженням міського голови
Дніпропетровської міської ради від
р. №640р, житловому будинку по вул.Балтійській присвоєно адресу -  АДРЕСА_3.
Актом фахівця КП ДМБТІ
Дніпропетровської обласної ради від 07.09.2007
при обстеженні було встановлено, що житловий будинок літ. А-1
Згідно технічного паспорту від
07.09.2007 року, самовільними являються
будинок Ж-2, гараж В, сарай Д та переобладнання житлового будинку А-1
літню кухню А.  Домоволодіння розташоване
на земельній ділянці площею 418 кв.
На даний момент у позивача виникла необхідність узаконити своє право
на самовільні побудови, так як зазначені побудови перебувають в
стані, відповідають архітектурно-будівельним нормам та придатні
подальшої експлуатації.
У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала,
суд їх задовольнити.
Представник відповідача, в судове
засідання не з'явився. Надійшла заява
розгляд справи за його відсутності (а.с.77). Зі згоди позивача суд ухвалює
рішення
при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК

України.

Третя особа у судове засідання
з'явилась. Позов визнала у повному

обсязі
та просила його задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, третьої особи,

вивчивши
матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не

підлягають
за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що до
1984 року домоволодіння АДРЕСА_1, було єдиним домоволодінням та

належало
ОСОБА_3. Рішенням виконкому Індустріальної районної ради м.

Дніпропетровська
від 27.09.1984 року вказане домоволодіння розділене на два

самостійних
(а.с.30), згідно акту та схемами МБТІ від 16.07.1984 року. При

цьому
житловий будинок літ. А-1, який належав ОСОБА_3. виділений в

самостійний
з поштовою АДРЕСА_2.

Житловий будинок, який перебував у
користуванні ОСОБА_4, виділений

в
самостійний з площею земельної ділянки 421 кв.м. та йому присвоєна поштова  АДРЕСА_2

26 березня 1985 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 було укладено

договір
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2, яке складалося з житлового будинку А-1
шлакобетонного,

житловою
площею 17,9 кв.м., сараю шлакобетонного Б, вбиральні дощатої В, забору

№1.
Зазначений договір купівлі-продажу був ним зареєстрований 07 червня 1988

року
у КП ДМБТІ в реєстровій книзі за №40293.

У 1989 році позивач на місці сараю Б
побудував житловий будинок Ж-2

двоповерховий.
Перший поверх складається з коридору, площею 2,8 кв.м.; кухні,

площею
18,9 кв.м.; східної клітини, площею 6,6 кв.м.; житлової кімнати, площею

13,1
кв.м.; коридору, площею 3,9 кв.м.; санвузла, площею 3,7 кв.м.  Другий

поверх
житлового будинку складається зі східної клітини, площею 1,5 кв.м.;

житлової
кімнати, площею 19,5 кв.м.; житлової кімнати, площею 21,6 кв.м.

Всього
житлова площа будинку становить 54,2 кв.м., загальна площа - 91,6 кв.м.

При
цьому, житловий будинок А-1 позивач переобладнав у літню кухню А, згідно з

актом
КП ДМБТІ від 07.09.2007 року (а.с.29), зруйнував вбиральню В та побудував

гараж
В і сарай Д.

Розпорядженням міського голови
Дніпропетровської міської ради від

09.07.2007
р. №640р, житловому будинку по вул. Балтійській присвоєно адресу - АДРЕСА_3.
(а.с.34).

Згідно технічного паспорту від
07.09.2007 року, самовільними являються

житловий
будинок Ж-2, гараж В, сарай Д та переобладнання житлового будинку А-1

у
літню кухню А.  Домоволодіння розташоване
на земельній ділянці площею 418 кв.

м.
(а.с.25-28).

З приводу введення в експлуатацію та
узаконення самочинного будівництва

(дачного
будинку) позивачка до Виконкому Індустріальної районної у м.

Дніпропетровську
ради не зверталася.

Виходячи з диспозиції ч. 1 ст. 125
Земельного кодексу України право

власності
та право постійного користування на земельну ділянку виникає після

одержання
її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності

чи
право постійного користування земельною ділянкою, та його державної

реєстрації.

Згідно ст. 375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити

на
ній будівлі та споруди.

Але право власника на забудову
здійснюється ним за умови додержання

архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а

також
за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно до ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме

майно
(житлові будинку, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення

будівництва
(створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття

нерухомого
майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його

прийняття
в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає

державній
реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 22.09.2004

року
№1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'

єктів»,
відповідно до якої прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'

ектів
полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до

експлуатації
об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації,

капітального
ремонту будівель і споруд, відповідно до затвердженої в

установленому
порядку проектної документації, нормативних вимог.

Відповідно до п. 1.6 Тимчасового
положення про порядок державної

реєстрації
прав власності на об'єкти нерухомого майна, затвердженого наказом

Міністерства
юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, зареєстрованого в

Міністерстві
юстиції України 18.02.2002 року за №157/6445 (зі змінами та

доповненнями
станом на 19.05.2005 року) реєстрації підлягають права власності

тільки
на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті

в
експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної

інвентаризації,
підготовлених БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на

ці
об'єкти.

Також, на виконання Законів України
«Про основи містобудування»,

«Про
відповідальність підприємств, їх об'єднань, установ та організацій за

правопорушення
у сфері містобудування», виконавчим комітетом Дніпропетровської

міської
ради за №1569 від 24.10.1996 року було прийнято рішення «Про порядок

прийняття
в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», згідно якого усі об'

єкти,
закінчені будівництвом, підлягають обов'язковому введенню в експлуатацію

затвердженими
актами державних приймальних (технічних) комісій.

Належного дозволу чи належно
затвердженого проекту на здійснення

будівництва
позивачка суду не надала. Також не надано позивачкою висновку

відповідних
контролюючих установ (ГлавАПУ) на предмет відсутності істотних

порушень
будівельних норм і правил при здійснені самочинного будівництва.

Відповідно до ст. 376 Цивільного
Кодексу України, особа, яка здійснила

самочинне
будівництво, не набуває право власності на нього.  Право власності на

самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за

особою,
яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй

відведена
для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому

порядку
особі під уже збудоване майно.

Крім того, позивачем не надано
документів, які підтверджують право

володіння,
користування та розпорядження нерухомим майном.

Суд критично відноситься до пояснень
позивачки з приводу того, що

самовільно
збудовані споруди прав інших осіб не порушують, оскільки суду не

надано
належних  доказів, які б підтверджували
цей факт. Клопотання з приводу

допиту
у якості свідків будь-кого із суміжних землекористувачів від позивачки

не
надходило.

Письмові копії розписок громадян
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відсутність претензій до межі земельної ділянки
та побудовам понад межею

до
будинку АДРЕСА_3 (а.с.14-16) не можуть прийматися до уваги як

належні
та допустимі докази, з огляду на принципи цивільного судочинства -

диспозитивність
та безпосередність.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті

обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи положення ст.ст.

58,
59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Таким чином суд приходить до висновку,
що вимоги позивачки не знайшли

обґрунтування
в судовому засіданні. Суд вважає за необхідне у задоволенні

позовних
вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Керуючись ст. ст. 375, 376 Цивільного
Кодексу України, ст. 125 ЗК

України,
ст.ст. 10, 11, 208-210, 212-215, 224 ЦПК України, суд, -

В
И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного суду

Дніпропетровської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -

денний
строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і

подання
після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або без подання заяви

про
апеляційне оскарження шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10-ти

днів
з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що  його ухвалив, за

письмовою
заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання

його
копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення

заочне
рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя

І.С.
Нощенко