У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К
Р А  Ї Н И

17 січня 2008 року
місто Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.

суддів Василевича В.С., Мельника
Ю.М.

з участю секретаря
судового засідання Колесової Л.В.,

сторін та
їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду
в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Рівненського районного суду від 11 жовтня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду від 11 жовтня 2007 року ОСОБА_1.
відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2. про стягнення 7117 грн. заборгованості
по заробітній платі та 2187 грн. середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач, не погодившись з таким
висновком місцевого суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить апеляційний суд його скасувати й ухвалити у
справі нове рішення про задоволення його вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного
судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів
держави.

Згідно з частиною 2 ст. 308 ЦПК України рішення суду
повинно бути не лише законним та обгрунтованим, а й справедливим.

Судом встановлено, що відповідачка у справі є приватним
підприємцем і займається в Рівненській області пасажирськими перевезеннями за
визначеними їй маршрутами. Помимо позивача у неї працюють ще 7 водіїв. З
показань останніх, допитаних судом в якості свідків, вбачається, що, зважаючи
на специфіку здійснення пасажирських перевезень, та відповідно до досягнутої
працівниками з працедавцем домовленості всі водії, включаючи позивача,
отримували свою заробітну плату щоденно шляхом відрахування 15 %  від щоденної виручки, отриманої ними на
маршруті пасажирських перевезень, за вирахуванням витрат на паливо, на платні
стоянки, ремонт і т.і. Про це позивачем та іншими водіями щоденно складалися
відповідні розрахункові звіти, чого не заперечив і сам ОСОБА_1. (а. с. 45-77).
Заборгованості з виплати зарплати водіям, згідно з їх показаннями, відповідачка
ніколи не допускала.

Таким чином, судом установлено, що на практиці між
працедавцем та працівниками склався порядок, згідно з яким всі водії
відповідачки кожного дня самі собі виплачували заробітну плату, відраховуючи її
зі щоденної виручки, яку вони отримували внаслідок здійснених пасажирських
перевезень. Решту коштів, що залишалися після сплати водіями витрат на паливо,
стоянки, ремонт та виплати заробітної плати для себе, позивач та інші водії
щодня передавали підприємцю.

Крім того, сторони у справі визнали, що за ОСОБА_1. за
весь період його роботи у відповідачки, тобто з жовтня 2005 по квітень 2007 р.,
повністю сплачені  внески за загальнообов*язковим
державним соціальним страхуванням, прибутковий податок та інші необхідні
платежі.

Згідно з розрахунковими звітами, складеними особисто
позивачем, за період роботи у відповідачки він насправді одержав заробітну
плату більшу від тієї, яку він мав би отримати згідно з укладеною з
відповідачкою трудовою угодою від 3 жовтня 2005 року та про стягнення якої
просив суд у своїй позовній заяві (а. с. 1-3, 45-77).

Відповідно до правил частини 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов*язана  довести ті  обставини,
на  які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

На переконання колегії суддів позивач, на відміну від
відповідачки, не надав суду достовірних і переконливих доказів, які б
підтверджували його позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач не зміг дати чіткої,
зрозумілої і переконливої відповіді на запитання суду, чому він, якщо
відповідачка дійсно не платила йому зарплати, і далі продовжував працювати у
неї задарма більше як півтора року.

Як встановлено судом, відомості про нарахування, видачу
заробітної плати та утримання з неї податків за спірний період, в яких
відсутній підпис позивача, складалися ОСОБА_2. без належного дотримання
нормативних вимог про бухгалтерський облік, а тому з урахуванням усіх
викладених вище обставин спору обґрунтовано були відхилені місцевим судом.

Тому виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку  про те, що, вирішуючи спір, суд першої
інстанції правильно встановив дійсні обставини даної справи, з”ясував характер
спірних правовідносин сторін, дав вірну оцінку здобутим у справі доказам та
постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Підстав для його скасування та задоволення поданої позивачкою апеляційної
скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 11 жовтня 2007 року залишити без
зміни.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її
проголошення  і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: