У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

26 березня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Київське
міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, сьома Київська державна нотаріальна контора, Київське міське
управління юстиції, про визнання права власності на Ѕ частку квартири та
вселення, визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2006 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2004 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2. про
визнання права власності на 12 частку квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
квартира придбана в період їх зареєстрованого шлюбу та за рахунок спільних
коштів, однак після розірвання шлюбу відповідач заперечує її право на частку
квартири та чинить їй перешкоди у користуванні нею.

В лютому 2005 року ОСОБА_1. доповнила свій позов вимогою до        ОСОБА_2., ОСОБА_3. та ОСОБА_4 про
визнання укладеного 9 листопада 2004 року ОСОБА_2. з ОСОБА_4 договору дарування
зазначеної вище квартири недійсним з тих підстав, що квартира є їх з        ОСОБА_2. спільною сумісною власністю, а
вона своєї згоди на її відчуження не давала.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2006 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2007 року,
позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1. право власності на Ѕ частку квартири     АДРЕСА_1 та постановлено вселити її у
зазначену квартиру. Визнано недійсним укладений 9 листопада 2004 року ОСОБА_2.
з ОСОБА_4 договір дарування квартири.

У касаційній скарзі ОСОБА_4. просить скасувати зазначені судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши
матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Правильно встановивши, що спірну квартиру придбано позивачкою
та відповідачем ОСОБА_2. в період
їх шлюбу та за спільні кошти, суд обґрунтовано задовольнив вимогу позивачки про
визнання за нею права власності на 12 частку квартири та про вселення її в квартиру,
що відповідає вимогам ч. 1  ст. 70 СК України,
а також ч. 2 ст. 370 та ст. 391 ЦК України.

В цій частині рішення ухвалено з додержанням норм матеріального
та процесуального права, а тому касаційну скаргу відповідно до ст. 337 ЦПК України
слід відхилити.

Ухвалюючи рішення про визнання укладеного відповідачами ОСОБА_2. та ОСОБА_4 договору дарування квартири
недійсним, суд виходив з того, що, оскільки квартира придбана в період зареєстрованого
шлюбу позивачки з відповідачем ОСОБА_2. та за їх спільні кошти, відтак, є їх спільною сумісною власністю,
то ОСОБА_2. не мав
права самостійно, без згоди позивачки розпоряджатися квартирою.

Однак, з таким висновком погодитися не можна.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має
право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Звертаючись до суду, позивачка просила визнати за нею право
власності на Ѕ частку квартири.

Обґрунтовано визнавши за позивачкою право власності на
12 частку квартири, суд разом з тим не встановив в чому полягає порушення її права
даруванням відповідачем ОСОБА_2. належної йому іншої 1/2 частки квартири ОСОБА_4 та не з'ясував чи був би укладений
відповідачами цей договір за умови, що предметом дарування є не вся квартира, а
лише належна ОСОБА_2. її 12
частка.

Наведене має значення для правильного вирішення справи, а
тому ухвалення судом рішення без з'ясування зазначених обставин є передчасним.

Таким чином, в частині вирішення вимоги про визнання угоди
недійсною судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного
вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування
рішення суду та передачі справи в цій частині на новий розгляд. Оскільки зазначене
порушення допущено судом першої інстанції і не було усунено апеляційним судом справу
слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 336, ст. 337, ч. 2 ст. 338, п.п. 1, 2 ст. 344
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2006 року в
частині визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 9 листопада
2004 року ОСОБА_2 з ОСОБА_4, та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 27 грудня 2007 року про залишення цієї частини рішення суду першої
інстанції без змін скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В решті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2006
року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Л.Сенін

Судді:
В.І.Гуменюк

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк