Справа № 2-439/
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20  серпня  2008
року                                                                                    м. Сімферополь

Київський    районний   суд
м. Сімферополя   в  складі:

Головуючого,   судді             Харченко        І.О.,

при   секретарі                        Мевлюдовій  Ф.І.

розглянувши
у   відкритому    судовому
засіданні   в   м. Сімферополі    цивільну  справу  за
позовом   ОСОБА_1  до
ОСОБА_2,  Сімферопольської   міської
ради,   КРП  СМ БРТІ
про   поновлення   строку,
визнання   дійсним  договору
купівлі-продажу,   визнання   права
власності   домоволодіння   та
права    користування    земельною
ділянкою,  -

В С Т А Н О В И В:

29.05.2007 року   ОСОБА_1 звернулась до суду  з
уточненим  та  доповненим позовом  до
ОСОБА_2,  Сімферопольської   міської
ради,  КРП  СМ БРТІ
про  поновлення  строку,
визнання   дійсним   договору
купівлі-продажу,   визнання   права
власності  на  домоволодіння    та
права   користування    земельною
ділянкою. Свої  вимоги  мотивувала
тим, що вона за договором купівлі-продажу 17.10.2001 року  придбала
у  ОСОБА_3 земельну   ділянку
АДРЕСА_1,  з  усіма
будівлями,  розташованими  на
цій  ділянці. ОСОБА_3  повинна
була  здійснити  продаж
їй  земельної  ділянки
і будівлі  через нотаріальну  контору,
але  оскільки  ОСОБА_3 зникла   і
22.03.2003 році  її   визнано судом безвісно   відсутньою,
то  позивачка    вимушена
звернутися  до  суду
за  захистом   свого права
(а.с. 5-8, 158-162, 168-172).

У
судовому  засіданні  позивачка
дала  пояснення  згідно
вищевказаному,   позовні   вимоги
підтримала,  додавши,  що
вона   з   кінця
2006 року  постійно  мешкає
у  домоволодінні  АДРЕСА_1.
До  того  часу вона
мешкала  у  чоловіка
в  селі Лозове.  Мешкаючи
у  спірному  домоволодінні,  вона
з  чоловіком   побудувала
додатково  ще  три
кімнати.  Вона  знає,
що  у  1991 році
її сестра  ОСОБА_3 отримала  рішення
міського виконкому  на  будівництво
дому  на  спірній
земельній   ділянці,  площею
420  квадратних  метра.
Позивачка  пояснила  суду, що
за  спірну   земельну
ділянку  за  договором
вона  сплатила  ОСОБА_3 2000 доларів США,  що
підтверджується  розпискою  та
довіреністю,  наданою  їй
ОСОБА_3   Позивачка  пояснила, що домоволодіння  на спірній
ділянці  не введено в  експлуатацію,
є самовільним,  на  нього
немає  документів,  підтверджуючих   право
власності   ОСОБА_3  чи
іншої   особи. Але  вона
не  заперечувала,  що
і  раніше, ще при  житті
бабусі,   на   ділянці
знаходилась   літня   кухня, у
який   бабуся  і
мешкала.

У судовому  засіданні  представник
позивача  дав  пояснення
згідно  вищевказаному,  позовні
вимоги   підтримав  та
просив  суд   позов
задовольнити.

У судовому  засіданні   відповідачка   ОСОБА_2 позов  не
визнала.  Вона   пояснила,
що   від   бабусі
її   матері - ОСОБА_3  досталася
земельна  ділянка, на  ділянці
знаходилась   літня   кухня.
Мати  дійсно  мала
намір  виїхати  за
кордон, але не змогла.   Мати  ніколи
не  мала  наміру
продавати  будинок,  бо
іншого  майна  вона
не  мала. У домі   був
водопровід,  газ.  Мати
з  новим   чоловіком
у  2001 році  мешкала
у  селі  Вири
у  Рівненської   області.
У   2002 році   мати
поїхала   до  Москви
продавати   проліски   і
там  у  неї   викрали
документи,  тому  її і визнали
безвісно  відсутньою.  ІНФОРМАЦІЯ_1 її  мати
померла.   Позивачка,  яка
є  її   тіткою,
вигнала  її (відповідачку)  з
будинку  АДРЕСА_1.  Відповідачка
вказувала,   що   розписка
від   17.10.2001 року  написана
не   рукою   її
матері.

Представник  відповідача   ОСОБА_2
-  ОСОБА_4,  в
судовому   засіданні   позов
не   визнав,  просив
у  задоволені  позову
відмовити,   оскільки  ОСОБА_3
не   була   власником
спірного  майна  та
земельної   ділянки,  а
тому  не   могла
бути   продавцем.

У  відгуку  на
позов  по  справі № 2-439/2008  представник Сімферопольської   міської
ради   просить   суд
у  позові   відмовити,
мотивуючи  це  тим,
що  спірна   земельна
ділянка не  могла  бути
предметом   купівлі-продажу,
оскільки  не  знаходилася
у   власності   ОСОБА_3
Крім  того,  спірний
будинок -  літня  кухня,
розташований   на    цій
ділянці,    також  не
належав   ОСОБА_3

Представник  відповідача  Сімферопольської   міської
ради  Воробйовою О.В. до суду  надано
заяву, у  який  вона
просить  розглянути   справу за
відсутністю  представника  (а.с. 118).

Представник
відповідача - КРП СМБРТІ,  в  судове засідання не з'явився, без
повідомлення   ним   про
причину  неприбуття,  був
належним   чином  повідомлений
про  дату,  час
і  місце   судового
розгляду.

Вислухавши позивачку та її представника, відповідачку і
представника відповідачки,
свідків,  дослідивши   матеріали
справи  та  докази,
надані   сторонами  на
підставі  ст. 60  ЦПК
України,   суд   дійшов
до  наступного.

Відповідно  до  ст.ст. 57-59
ЦПК  України   доказами
є  будь-які  фактичні
дані, на підставі  яких  суд
встановлює  наявність   або
відсутність   обставин,  що
обґрунтовують вимоги  і  заперечення
сторін,  та   інших
обставин,  які  мають
значення  для  справи. Ці дані  встановлюються  на
підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників,  допитаних
як   свідків,  пояснень
свідків,  письмових  доказів, речових  доказів, висновків   експертів. Кожна   сторона
зобов'язана  довести  ті
обставини,  на   які
вона   посилається   як
на   підставу  своїх
вимог і заперечень,  крім  випадків, встановлених ст. 61 ЦПК  України. Доказуванню  підлягають
обставини, які   мають значення   для
ухвалення   рішення  у
справі  і  щодо
яких  у  сторін
та   інших  осіб,
які  беруть   участь у
справі,    виникає   спір.

Статтями  10, 60
ЦПК України   встановлено, що   кожна
сторона   повинна    довести
ті   обставини,  на  які  вона   посилається,    як
на   підставу    своїх
вимог   або   заперечень.

Оскільки  спір  йде
про   взаємовідношення   між
сторонами  в  період
до  2003  року,
то  судом  при
розгляді   справи   застосовується    законодавство,  яке
діяло  на  той
час.

Судовим  розглядом   встановлено і  це
підтверджується  матеріалами
справи, що позивачка  ОСОБА_5  та
померла  ОСОБА_3    були
рідними  сестрами  і
онуками    померлої    ОСОБА_6 (а.с.10-20).

Рішенням  виконавчого комітету  Сімферопольської   міської
ради  депутатів  трудящих
№ 11 від 23.02.1957  року  ОСОБА_6 надано  право
індивідуального   житлового   будівництва
на  земельній   ділянці
площею  420  квадратних
метра  АДРЕСА_1 (а.с.31-34).

Рішенням    виконавчого   комітету
Сімферопольської   міської  ради народних депутатів № 1254 від 22.11.1991
року  відмінено  Рішення
виконавчого  комітету
Сімферопольської   міської  ради
депутатів  трудящих  № 11 від
23.02.1957 року  про надання   ОСОБА_6
права   індивідуального  житлового
будівництва  на  земельній ділянці   площею
420  квадратних   метра
АДРЕСА_1.  Ця   земельна
ділянка   закріплена   за
ОСОБА_3  (на   той
час   вона   була
ОСОБА_3),   для   ведення
індивідуального    житлового    будівництва.   На    ОСОБА_3  покладено
зобов'язання  заказати  проектну
документацію  на  будівництво
житлового   будинку,  узгодити
її  в  установленому
порядку,  укласти   договір
на   безстрокове  користування    ділянкою,
отримати   дозвіл   на
будівництво   житлового  будинку,
після   завершення   його
будівництва   пред'явити   будинок
держкомісії   для  здачі
в   експлуатацію  (а.с. 35).

Рішенням   виконавчого
комітету  Сімферопольської   міської
ради  народних  депутатів
№ 95  від  23.01.1998 року  ОСОБА_3
передана  у  власність
спірна  земельна   ділянка
з  покладенням  зобов'язання
на  неї   заказати
державний  акт  на
право   приватної    власності
на   землю (а.с. 36).

Згідно   довідки   БРТІ
від   11.09.2001 року   на
земельній   дільниці  площею
420 кв.м.  АДРЕСА_1 збудовані  -
літня  кухня  літера
«А»   4.0 х 5.8,  тамбур
літера  «а» 3.1 х 2.0.  тамбур
літера «а1» 2.9 х 4.8  (а.с. 37).

17.10.2001  року   ОСОБА_3
надала   позивачці   розписку,
згідно  якої  ОСОБА_3
отримала   від  позивачки
2000  доларів  США
за  продаж  спірної
земельної  ділянки   та
незавершений    будівництвом    будинок
(а.с. 39).

На  підставі   цієї
розписки   позивачка   просила
визнати   цей  правочин
дійсним  та  визнати
за  нею  право
власності  на  домоволодіння
та  право  користування    земельною
ділянкою.

Цей   правочин   купівлі - продажу  не
може  бути   визнаний
дійсним   виходячи  з
наступного.

Статтею 22
ЗК  передбачено, що право
власності на землю або право користування
наданою земельною ділянкою
виникає  після   встановлення
землевпорядними організаціями меж земельної  ділянки в
натурі (на місцевості) та
одержання  документа,  що посвідчує
це  право.

Відповідно  до   Декрету
Кабінету  Міністрів  України № 15-92  від
26.12.1992  року   право
приватної   власності   громадян
на  земельні  ділянки,
передані  їм для  цілей,
передбачених  статтею  1
цього  Декрету,  посвідчується
відповідною  Радою  народних
депутатів,   про   що
робиться   запис  у
земельно-кадастрових
документах,  з  наступною
видачею  державного  акту
на  право  приватної
власності  на землю  (п.3) Громадяни  України
мають   право  продавати
або  іншими   способами
відчужувати  земельні   ділянки,
передані   їм   для
цілей,   вказаних  у
статті  1  цього
Декрету,  без  зміни
їх   цільового  призначення.
Договір   купівлі-продажу  або
іншим  способами  відчужування земельної  ділянки
посвідчується  у  нотаріальному
порядку  і  реєструється
у  сільській,  селищній,
міській   Ради  народних
депутатів,  на  території
якої   розташована  земельна
ділянка.  Продаж  земельної
ділянки  провадиться  за
ціною,   встановленою  угодою
сторін,  але  ця
ціна  не  може
бути  меншою  за
нормативну  ціну  землі.
Ціна  земельної  ділянки
за  договором  купівлі-продажу  є
підставою   для   сплати
державного    мита… (п.4).

Відповідно  до ч.1  ст.
105  ЦК  України
(в  редакції  1963
року)  громадянин,    побудувавший   або
будуючий  житловий  будинок,
здійснивший  перебудову,  прибудову
без  встановленого   дозволу
або   без   належним
чином  затвердженого  проекту,
або  з  відступом
від  проекту,  або
з  грубим  порушенням
основних  будівельних   норм
і  правил   не
має  право   розпоряджатися    цим
будинком  або   його
часткою   (продавати,   дарувати,
здавати   в   найм
тощо).

Суд
вважає   за   необхідне
зазначити,  що   відповідно   до
діючого   зараз  законодавства   до
нерухомих  речей   (нерухоме
майно,  нерухомість)  належать
земельні  ділянки  (ч.1
ст.181   ЦК  України
в  редакції  2003
року).

Право  власності
та  інші   речові
права  на  нерухомі речі,  обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення  державної реєстрації  прав
на  нерухомість та підстави
відмови в ній встановлюються   законом
(ч.1  і
4 ст.182  ЦК  України).

Відповідно до ч.1 та 3  ст. 125  та
ч.1  ст. 126  ЗК України,
право   власності  та
право  постійного   користування  на
земельну  ділянку  виникає
після  одержання  її
власником   або  користувачем
документа,  що  посвідчує
право  власності чи право постійного
користування   земельною  ділянкою,
та  його   державної
реєстрації. Приступати   до   використання
земельної   ділянки
до  встановлення  її
меж  у  натурі (на місцевості), одержання   документа,
що посвідчує право на неї,
та  державної  реєстрації
забороняється.   Право  власності
на  земельну  ділянку і право  постійного користування   земельною
ділянкою посвідчується
державними  актами. Форми  державних
актів   затверджуються   Кабінетом
Міністрів  України.

Статтями  2  та  19
Закону  України  від
01.07.2004 року   № 1952-IV „Про
державну реєстрацію  речових   прав
на  нерухоме  майно
та   їх   обмежень” встановлено, державна реєстрація
це - офіційне визнання  і  підтвердження державою фактів   виникнення,
переходу  або  припинення
речових   прав  на
нерухоме  майно, а  підставою
для  державної реєстрації прав,
що  посвідчують  виникнення, перехід,  припинення
речових  прав  на
нерухоме   майно,   обмежень
цих    прав,  є у
тому числі  і  державний
акт   про  право
власності   на   земельну
ділянку.

Таким   чином,   суд
приходить   до  висновку,
законодавством,  що   діяло
в 2001  році   та
законодавством,   що  діє
зараз,   передбачена   обов'язкова
наявність  у   продавця
доказів   його   прав
власника   на   майно,
яке    він   продає.

ОСОБА_3  не  отримавши
державний  акт  про
право  власності  на
спірну  земельну   ділянку
і  не  здійснивши
його   державної   реєстрації,
не   придбала  право
власності  на  спірну
земельну   ділянку,  а  тому  земельна
ділянка  не  могла
бути  предметом  договору
купівлі-продажу.
Недобудований   будинок
не міг  бути  предметом
договору   купівлі-продажу   на
підставі    ст.  105
ЦК  України   (в
редакції  1963  року).
Тобто  відсутні   обов'язкові
умови  договору   купівлі-продажу  як
то   предмет    договору
та   його   ціна.

Крім   того,  суду
не  надано  доказів
того,   що  ціна
та   правочин   взагалі
відповідали   вимогам  Декрету
Кабінету  Міністрів   України
№ 15-92   від   26.12.1992
року,  що  є
значним   порушенням   діючого
законодавства.

Підтвердженням   тому,  що
позивачка   знала   про
відсутність у  ОСОБА_3  прав
власності   на   спірне
майно   підтверджено   поясненнями
у  судовому   засіданні
як  самої  позивачки,
так  і   свідка
ОСОБА_7.   Свідок    пояснив
суду,   що  зі  слів  позивачки,
яка  є   його
дружиною,  йому   відомо,
що   ОСОБА_3  та
його дружина  народилися   у спірному
будинку.  Також  він знає, що у 1991 році   ОСОБА_3 отримала  рішення Сімферопольської  міської
ради  виконкому  на
будівництво   дому  на
спірній  земельній   ділянці. У
2001  році   він
з  дружиною  продали
автомобіль   за  4000
доларів  США.  Позивачка
сказала  йому,  що
необхідно   віддати   2000
доларів США   її  сестрі
ОСОБА_3,  щоб   та
у   майбутньому  не
мала   претензій   до
них  відносно   спірного
будинку,   розташованого   на
земельній    ділянці  АДРЕСА_1.
Він  не  зважаючи
на  те,   що
земельна   ділянка   належала
державі, погодився   на   передачу
ОСОБА_3 2000  доларів   США.
Отримавши   гроші,   ОСОБА_3
написала     розписку.

Факт  отримання   ОСОБА_3
від    ОСОБА_1  грошей
в  розмірі  2000
доларів  США   в
суді   підтвердили    свідки ОСОБА_8 та    ОСОБА_9.

Відповідачка   заперечувала   проти
того,  що  ця
розписка   могла   бути
написана   її   матусею,
вважала,  що  розписка
могла   бути   написана
її  тіткою, тобто  позивачкою.

Ухвалою  Київського  районного
суду  м. Сімферополь  від
09.04.2008 року  по справі    було
призначено   судово-почеркознавську  експертизу, з
метою  встановлення - чи   виконана
розписка   від  17.10.2001 року  від
імені  ОСОБА_3 особисто
ОСОБА_3  (а.с. 215).

Експертною  установою
судово-почеркознавська  експертиза
не  виконана і повернута   до
суду (а.с. 230).

З   огляду   на
викладене  та   матеріали
справи,  суд   не
може   визнати   розписку
від   17.10.2001   року
(а.с. 101),  як   безперечний
доказ,   про  отримання
ОСОБА_3  грошей   від
позивачки   за   продаж
спірної   земельної    ділянки
та  за  незавершений    будівництвом    будинок.

Але  й  сам
факт  отримання   грошей
особою,  яка  не
є  належним   продавцем,
не  породжує  правових
підстав  для   визнання
правочину   купівлі-продажу  дійсним,
а  є  лише
підставою   для  пред'явлення    вимог,
в  межах  строку
позовної    давності,    про
повернення   цього   боргу.

Судовим  розглядом  встановлено,
що  17.10.2001 року  ОСОБА_3
надала  позивачці    ОСОБА_1
строком  на   три
роки   нотаріально  посвідчену
довіреність   на  право
догляду   та   керування
належним   їй   на
праві   власності   домоволодінням  АДРЕСА_1.

За  довіреністю  ( а.с 38)
позивачці   надано   право
керування   домоволодінням  АДРЕСА_1, а саме:   здійснювати
догляд  за будинком,  мати
вільний  доступ  до
нього,   вносити   необхідні
комунальні    платежі, ...,  слідкувати
за  ремонтом,  при
необхідності   його   проведення
у  будинку ...

В  судовому  засіданні
були    допитані   свідки,
які  пояснили  наступне.

Так,  свідок   ОСОБА_10 пояснив, що  позивачку
знає як сусідку, яка   мешкає
на  спірній   ділянці
з  2006 року. Сусідній  будинок, у
якому  мешкає  на
цей  час  позивачка,
стояв  на  ділянці
з  1963 року. В  будинку
з  1963 року    є
дві  кімнати. Позивачка та її
чоловік  здійснили  у  2006
року  ремонт даху,   водопроводу.
Відремонтували  огорожу,  яка
була  і  раніше. До 2006 року  у будинку
мешкали    квартиранти,  з
якими    спілкувалася    позивачка.

Свідок   ОСОБА_11  пояснила,
що  знає позивачку  з 2000 року,
яка  періодично з'являлася   у
спірному  будинку, а  з  2006
року  вона  мешкає
у будинку  постійно.  Мешкаючи
у  спірному   будинку, позивачка  вивезла сміття,  здійснила
ремонт даху  і огорожі, але  в
цілому   будинок  остався
в  первинному  стані.
Свідок   вказувала,   що
не  знає,   хто
раніше   мешкав  у
будинку.

У   судовому  засіданні
свідок   ОСОБА_12 пояснила,
що  знає
позивачку  з  2004 року,
тобто  з  того
часу,   як   свідок
став   мешкати  по
сусідству  з будинком
позивачки,   яка  оселилася у цьому  будинку з
чоловіком. Дітей позивачки вона не бачила. Свідок вказувала, що
позивачка поралась у городі, будівництва не вела, але ремонт   вікон
та   дверей   у
будинку  робила.

Таким  чином,  згідно
до   пояснень    свідків
та  позивачки,    вона
дійсно   до  2006
року  пускала   квартирантів,  а
з  2006  року
особисто  проживала  у
будинку АДРЕСА_1,   проводила   поточний
ремонт,  сплачувала  комунальні
платежі  та   інше,
і   цей  факт
ніхто   не  оспорює,
однак   все   це
вона     робила     від
імені   ОСОБА_3, яка    уповноважила   її
на   виконання  всіх
цих  дій   від
її  імені  саме
цією   довіреністю  від
17.10.2001 року.  Укладення  ж позивачкою
від  свого  імені
договору  с    водопостачальною  та
іншими   установами  тощо
є  перевищенням    її
повноважень.

Сам  по  собі
факт  надання   довіреність
не  є  доказом
укладення   між  сторонами
договору    купівлі-продажу    домоволодіння   та
земельної   ділянки.

За   таких   обставин,
у  суду  нема
законних   підстав  для
визнання   правочину  купівлі-продажу    від
17.10.2001 року    дійсним,  а
тому    він    не
породжує   тих  правових
наслідків,    настання     яких
бажали   сторони  (ст. 48
ЦК  України   в
редакції  1963  року).

Крім   того,   позивачкою
при  подачі   цього
позову   пропущено   строк
позовної  давності,    передбачений  ст.
71  ЦК  України
(в редакції  1963  року),
який   не   підлягає
поновленню   з   таких
підстав.

Згідно  матеріалів   справи,
розписка   датована  17
жовтня 2001  року, а  позивачка
подала    цей   позов
про   визнання   правочину
(угоди)   купівлі-продажу
дійсним  лише  29
травня   2007  року,
тобто   вже   після
визнання   ОСОБА_3  рішенням
суду   від   26.03.2007 року   померлою.
Суду  не зрозуміло,  а
позивачкою  цьому  не
надано   належних   доказів,
що    їй   перешкоджало   звернутися
до  суду   з
таким   позовом   за
життя   сестри  -
ОСОБА_3.

Нотаріально  посвідчена  довіреність
на  право   догляду
та   керування   домоволодінням  АДРЕСА_1
від  17.10.2001 року, яку  позивачка
розцінює   як  один
із  доказів   укладення
між   сторонами   правочину
купівлі-продажу   будинку,  була
видана  строком  на
три   роки  і
строк  її   дії
закінчився   17.10.2004   року,
однак   і   після
цього   позивачка  не
звернулася  до  суду
з   позовом.

Таким    чином,   розглянувши
дану   цивільну   справу
за участю усіх зацікавлених осіб, у рамках заявлених  вимог, на
основі дотримання  принципів
диспозитивності,   змагальності  і
справедливості  судочинства,  всебічного та повного дослідження    обставин
справи,  перевірки  їх
наданими  сторонами  доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши
вимоги  процесуального закону, суд дійшов
висновку,  що   позов
підлягає    залишенню    без
задоволення.

На   підставі   ст. 22
ЗК,  Декрету  Кабінету
Міністрів  України  № 15-92
від  26.12.1992  року ст.ст. 71, 105 ЦК України  (в
редакції 1963 року),  ст.ст. 2, 9
Закону України від 01.07.2004 р. №1952-IV
„Про   державну  реєстрацію
речових   прав на нерухоме майно
таїх обмежень”, ст.ст. 125, 126  ЗК  України,
ст.ст. 181, 182  ЦК  України (в
редакції  2003  року),
керуючись   ст. 10, 11,  60,
88,  209,  212,
214-215,  218   ЦПК
України,  суд -

В И Р І Ш И В :

Позов  ОСОБА_1   до
ОСОБА_2,  Сімферопольської   міської
ради,   КРП  СМ БРТІ
про   поновлення  строку,
визнання   дійсним  договору
купівлі-продажу,  визнання   права
власності  домоволодіння    та
права    користування    земельною
ділянкою  -  залишити
без   задоволення.

Рішення  може
бути  оскаржене  в
апеляційному  порядку  до
Апеляційного  Суду АР Крим   через
Київський   районний   суд
м. Сімферополя   шляхом  подачі
в 10-денний  строк  з
дня   проголошення   рішення
заяви   про   апеляційне
оскарження  і  поданням
після   цього   протягом
20  днів   апеляційної   скарги.

Суддя: