Справа
№ 2-366/2008 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

18
вересня 2008 року                                   Мурованокуриловецький
районний суд Вінницької області в складі:         головуючої
- судді     Тучинської Н.В.

при
секретарі             Хонькович Л.І.

з участю  позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за
позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про  визнання частково недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом та визнання права   власності на частину квартири, -

встановив:

Із 07 квітня
1964 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3. 02 березня
1993 року подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована за
ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, залишивши заповіт на користь сина ОСОБА_2.
Діючи від імені ОСОБА_2., позивач 21 січня 2003 року отримала в
Мурованокуриловецькій державній нотаріальній конторі на ім`я
відповідача свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в т.ч. на 100
відсотків квартири АДРЕСА_1. 12 квітня 2007 року на звернення позивача до
державного нотаріуса, було роз`яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на
частку у спільному майні подружжя, оскільки ОСОБА_1 не заявляла про це в момент
оформлення спадкових прав сина. Вважаючи, що порушено її право власності,
позивач звернулася до суду з вимогою про визнання за нею права власності на
7/12 частин квартири, з них 6/12 - частка у спільному майні подружжя і 1/12 -
обов`язкова доля у спадщині).

В судовому
засіданні  позивач підтримала позовну вимогу
частково, заявивши, що не претендує на обов`язкову
долю у спадщині, та  пояснила  суду: Її чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.
За його життя вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Після смерті чоловіка вона за
дорученням свого сина отримала на його користь свідоцтво про право на спадщину
за заповітом, в т.ч. на квартиру АДРЕСА_1, і при цьому підписала заяву про те,
що пережилого подружжя, тобто її, у померлого немає. При зверненні у 2007 році
за оформленням субсидій, їй стало відомо, що вона не має у власності квартири,
оскільки та повністю належить її сину. Державний нотаріус також відмовила їй у
видачі свідоцтва  про право на частку у
спільному майні подружжя, тому вона просить судового захисту та визнання за нею
права власності на 50 відсотків квартири.

Відповідач в
судове засідання не з`явився, подавши у попередньому судовому засіданні заяву
про слухання справи у його відсутності та про визнання позовної вимоги ОСОБА_1
в частині визнання за нею права власності на половину квартири АДРЕСА_1 (а.с.
20).

Суд, розглянувши
справу, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

07 квітня 1964
року позивач уклала шлюб із ОСОБА_3 (а.с. 5). 24 липня 1991 року подружжя
отримало ордер на квартиру АДРЕСА_1, а 02 березня 1993 року - за договором
купівлі-продажу ОСОБА_3 придбав її у власність.

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_3 помер (а.с. 6), залишивши по своїй смерті заповіт на користь свого сина
ОСОБА_2. - відповідача у цій справі (а.с. 14).

Як вбачається із
оглянутої в судовому засіданні  спадкової
справи № 22/2003 до майна померлого ОСОБА_3, 21 січня 2003 року до
Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори в інтересах відповідача у
справі ОСОБА_2. звернулася позивач ОСОБА_1 із заявою  про видачу на ім`я
довірителя свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У цій же заяві ОСОБА_1
ствердила, що спадкоємців, які мають право на обов`язкову
частку у спадщині чи пережилого подружжя у померлого немає. На підставі цієї
заяви та інших документів 21 січня 2003 року в.о. державного нотаріуса
Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори видала свідоцтво про право
на спадщину за заповітом на і`я ОСОБА_2., в т.ч. на 100 відсотків квартири АДРЕСА_1
(а.с. 12). 23 січня 2003 року це свідоцтво було зареєстроване  в КП Могилів-Подільське МРБТІ за № 1115
(зворот а.с. 12).

Із роз`яснень
державного нотаріуса (а.с. 13) вбачається, що позивач ОСОБА_1 лише 12 квітня
2007 року звернулася за видачею свідоцтва на частку в спільному майні подружжя,
однак їй в цьому було відмовлено із законних підстав.

Згідно ч. 1 ст.
60 та ст.ст. 63, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на підставі спільної сумісної власності і вони мають  рівні права
на володіння, користування і розпорядження ним і, у разі поділу такого
майна, частки дружини і чоловіка є рівними. Відповідно до ст. 1226 ЦК України
частка  у праві спільної сумісної
власності спадкується на загальних підставах, а суб`єкт
права спільної сумісної власності має право заповідати лише свою частку у праві
спільної сумісної власності.

Таким чином, з
врахуванням вищезгаданих норм сімейного та цивільного законодавства, суд
прийшов до висновку, що видачею державним нотаріусом на ім`я
відповідача свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спільне майно
подружжя, порушено право позивача як суб`єкта
права спільної сумісної власності, оскільки її майно фактично відчужене без
свідомої на те її особистої волі. Враховуючи, що на момент представлення
інтересів відповідача у Мурованокуриловецькій державній нотаріальній конторі
позивач уже була особою пенсійного віку, що вона в силу своєї юридичної
необізнаності не могла знати всіх тонкощів
сімейного та цивільного законодавства та розуміти наслідки вчиненого
правочину,  суд приймає за правдиві її
пояснення в тій частині, що вона, підписуючи заяву про видачу на ім`я
ОСОБА_2. свідоцтва про право на спадщину за заповітом, не розуміла, що
стверджує про те, що її не існує, і що таким чином вона втрачає право власності
на свою частку у спільній сумісній власності подружжя. За таких обставин суд
прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не мав права на спадкування 50
відсотків квартири, яка була спільною сумісною власністю його батьків, а тому
буде правильним визнати з цієї підстави свідоцтво про право на спадщину
частково недійсним.

Враховуючи
положення ст. 392 ЦК України, позивач правомірно пред`явила
позов про визнання за нею  права
власності на 50 відсотків квартири, оскільки воно не визнавалося відповідачем.
З цієї підстави та на підставі положень ст. 328 ЦК України і в цій частині
вимога позивача має бути задоволена.

-
2 -

Відповідач
визнав позовну вимогу в тому об`ємі, до якого зменшила її сама позивач і таке
визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб.

Із пояснень
позивача в судовому засіданні, а також роз`яснень
державного нотаріуса від 12 квітня 2007 року (а.с. 13) слідує, що до цієї дати
позивач не розуміла про порушення свого права через свою юридичну необізнаність
і через надмірну довіру особам і органам, які розглядали її заяви щодо
квартири, а тому суд визнає таке поважною причиною пропуску строку позовної
давності та вважає за можливе на підставі ст. 73 ЦПК України поновити цей
строк.

Керуючись ст.ст.
328, 392, 1226, 1268, 1301 ЦК України, ч. 1 ст. 60 та ст.ст. 63, 70, 73 СК
України, ст.ст.  10,  60,  ч.
4 ст. 174, ст.ст. 212,  213, 215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов
задоволити. Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із вимогою до ОСОБА_2
про  визнання частково недійсним
свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права   власності на частину квартири.

Визнати частково
недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 21 січня 2003
року державним нотаріусом Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори
на ім`я ОСОБА_2, в частині спадкової квартири АДРЕСА_1

Визнати за  ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 50
(п`ятдесят) відсотків квартири АДРЕСА_1  як частки у спільній сумісній власності
подружжя.

Рішення
направити для виконання до Мурованокуриловецької державної нотаріальної
контори.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з
дня проголошення рішення. Протягом двадцяти днів після подання заяви про  апеляційне оскарження сторони можуть подати
апеляційну скаргу на рішення суду  до
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області.

Суддя:
____________