Справа № 2-1763/2008
М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
грудня 2008 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Лівандовської-Кочури
при секретарі Петрусю А.В.
з участю представника позивача ОСОБА_5
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за
позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ ОСОБА_1 ” до ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3  про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та довіреностей,
26.04.2004 року Товариство з
обмеженою відповідальністю “
ОСОБА_1 ” (надалі-ТзОВ “ ОСОБА_1
звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу. Покликається на те, що 23.07.2002 року керівник виконавчого
органу ТзОВ “ ОСОБА_1 ”-
ОСОБА_2 , всупереч волі вищого органу власників
нерухомого майна-зборів учасників ТзОВ “
ОСОБА_1 ”, на підставі недійсних документів,
пред'явлених приватному нотаріусу Луцького районного нотаріального округу
ОСОБА_4 , від свого імені
вчинив по фіктивній довіреності на свою користь відчуження квартири АДРЕСА_1,
яка є власністю ТзОВ “ ОСОБА_1 ”. Означений договір купівлі-продажу вважає
недійсним з наступних підстав. Договір суперечить цілям діяльності юридичної
особи ст.50 ЦК України (в редакції 1963 року). Власником нерухомості-об'єкту
договору купівлі-продажу є ТзОВ “
ОСОБА_1 ”. За статутом товариства вищим органом
товариства є збори учасників. 18.06.2002 року збори учасників винесли на порядок
денний питання стосовно продажу належної ТзОВ “ ОСОБА_1 ” квартири АДРЕСА_1. Однак, остаточне
рішення щодо істотних умов продажу-ціни і покупця збори учасників не прийняли.
Поза зборами учасників, без наступного затвердження зборами учасників остаточного
рішення невідомою особою у протоколі зборів дописано, що ніби-то збори
учасників в той же день 18.06.2002 року, прийняли рішення собі на шкоду-продати
квартиру за балансовою вартістю. Також вказує на те, що угода не відповідає
вимогам закону ч.3 ст.62, ст.48 ЦК. Директор ТзОВ “ ОСОБА_1
”
ОСОБА_2 , який в силу
наданих статутом та наказом про призначення його директором повноважень
виступає представником ТзОВ “
ОСОБА_1 ”, не вправі укладати угоди від імені ТзОВ “ ОСОБА_1
” у
відношенні себе особисто, так само і передоручати своєму повіреному право
укладати угоду з довірителем в інтересах довірителя.

Довіреність
№2 від 20.07.2002 року, що видана громадянці ОСОБА_3  директором ОСОБА_2  без
зазначення правових підстав, на яких діє директор ОСОБА_2 , на вчинення угоди у відношенні особисто
ОСОБА_2  та в інтересах ОСОБА_2 , суперечить ст.62 ЦК України, свідчить про
перевищення директором ОСОБА_2
своїх повноважень, які в подальшому не
схвалені зборами учасників. Довіреність є недійсною, згідно ст.ст.62, 48 ЦК України.
Позивач також вказує на те, що договір укладений внаслідок помилки та всупереч
ст.56 ЦК України. Приватний нотаріус ОСОБА_4 ,
всупереч Закону України “Про нотаріат”
(ст.ст.2,4,5,7,39,42,44,46,47,49,51,54,55) нотаріально посвідчила угоду, що не
відповідала вимогам Закону. Неправильно прийняла для посвідчення угоди
довіреність №2 від 20.07.2002 року, протокол зборів учасників, що містив
незастережні дописки, не витребувала від продавця правовстановлюючих документів
на спірку квартиру, засвідчила повну сплату покупцем продавцю суми договору до
підписання договору, не перевіривши та не витребувавши жодних платіжних
документів. Також, нотаріус неправильно прийняла для посвідчення договору
довідку-характеристику, яка на день посвідчення договору не підлягала
застосуванню, згідно Наказу Мінюсту №7/5 від 07.02.2002 року та Наказу Мінюсту
№18/5 від 18.06.1994 року. Окрім того, на думку позивача, договір
купівлі-продажу квартири укладений внаслідок обману-ст.57 ЦК України.
Представивши нотарісу недійсні документи, ОСОБА_2  вдався до обманних дій та є удаваним-ст.58 ЦК
України. У п.3 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що продаж вчинено
за суму 124000 грн., які покупець сплатив повністю продавцю до підписання
договору. Проте, жодних документів про оплату ціни товару покупцем не
представлялось. На підставі наведеного, просить визнати недійсним та скасувати
як такий, що не відповідає вимогам закону-ст.48 ЦК України, суперечить цілям
юридичної особи-ст.50 ЦК України, укладений внаслідок обману-ст.57 ЦК України,
удаваним-ст.58 ЦК України договір купівлі-продажу квартири від 23.07.2002 року.
05.04.2004 року позивач ТзОВ “
ОСОБА_1 ” збільшив позовні вимоги, просив визнати
недійсними та скасувати як такі, ще не відповідають вимогам закону-ст.ст.48,62
ЦК України, суперечать цілям юридичної особи-ст.50 ЦК України довіреності №1
від 01.11.2000 року та довіреність №2 від 20.07.2002 року.

Представник позивача ОСОБА_5  в
судовому засіданні позовні вимоги, з підстав зазначених в позовній заяві,
підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2  та
ОСОБА_3  в судове засідання не з'явились, хоча належним
чином були повідомлені про час та місце слухання справи.

Третя особа ОСОБА_4  в
судове засідання не з'явилась, хоча
належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. А,
тому, суд ввжає можливим слухати справу у її відсутності на підставі наявних по
справі доказах.

17.12.2008 року про заочний розгляд справи суд
постановив ухвалу.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши представлені по справі докази, суд приходить до висновку,
що позов підлягає до частково задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ТзОВ “ ОСОБА_1
” в
особі головного бухгалтера ОСОБА_3
, що
діяла на підставі Статуиу товариства (а.с.124), протколу №12 від 18.06.2002
року (а.с.16) по довіреності за №2 від 20.07.2002 року (а.с.17) та ОСОБА_2 , який одночасно являвся директором даного
товариства, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.15).

Також встановлено, що власником
майна, який є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, на
підставі свідоцтва про право власності, виданого АДРЕСА_3  сільською радою 29.03.2001 року (а.с.21),
договору № НОМЕР_1  на
участь у пайовому будівництві від 04.11.1999 року (а.с.7) являється ТзОВ “ ОСОБА_1
”.

Відповідно до п.6.1 Статуту ТзОВ “ ОСОБА_1
” вищим
органом товариства є збори учасників (а.с.120).

18.06.2002 року збори учасників
товариства винесли на порядок денний питання стосовно продажу належної ТзОВ “ ОСОБА_1
” квартири
АДРЕСА_1. Однак, остаточне рішення щодо істотних умов продажу квартири прийняте
не було.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2  розпорядився об'єктом власності товариства,
тобто, спірною квартирою без згоди зборів учасників ТзОВ “ ОСОБА_1
”. Дана
обставина відповідачами спростована не була.

Згідно з ч.3 ст.62 ЦК України (в
редакції від 1963 року) представник не може укладати угоди від імені особи, яку
він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи,
представником якої він одночасно є.

Протоколом №1 від ІНФОРМАЦІЯ_1  року
загальних зборів ОСОБА_2
призначено директором ТзОВ “ ОСОБА_1
”(а.с.107)

Наказом №4 від 01.06.1997 року
директора ТзОВ “ ОСОБА_1 ” ОСОБА_2  прийнята на роботу за сумісництвом на посаду
головного бухгалтера відповідач ОСОБА_3
з 01.06.1997 року(а.с.160) .

З змісту довіреності №2 від 20.07.2002 року
ТзОВ “ ОСОБА_1 ” в особі директора ОСОБА_2  уповноважує ОСОБА_3  представляти інтереси товариства по оформленню
документів на реалізацію квартири АДРЕСА_1 Волинської області в органах
Волинського обласного бюро технічної інвентаризації, нотаріату та інших
органах, проводити усі необхідні дії, пов'язаного з продажем зазначеного
об'єкту нерухомості (а.с.17).

З спірного договорі купівлі-продажу
квартири від 23.07.2002 року вбачається, що він укладений між ТзОВ “ ОСОБА_1
” в
особі головного бухгалтера ОСОБА_3
, що
діє на підставі довіреності №2 від 20.07.2002 року з одного боку та
громадянином ОСОБА_2  з другого боку (а.с.15).

Тобто, фактично, всупереч ч.3 ст.62 ЦК
України (в редакції від 1963 року) спірний договір купівлі-продажу квартири
укладений ОСОБА_2  у відношенні себе особисто.

Згідно з ст.48 ЦК України (в редакції
від 1963 року) укладені угоди є недійсними, якщо вони не відповідають вимогам
закону.

Договір купівлі-продажу квартири від
23.07.2002 року не відповідає вимогам ч.3 ст.62 ЦК України (в редакції від 1963
року), а, тому, на підставі ст.48 ЦК України (в редакції від 1963 року) є
недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК України (в
редакції від 1963 року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода,
яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах
внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною.

Договір купівлі-продажу квартири від
23.07.2002 року слід визнати недійсним на підставі ст.57 ЦК України (в редакції
від 1963 року), оскільки, він був укладений директором товариства фактично
через підпорядкованого йому в адміністративному порядку представника товариства
ОСОБА_3

Вимога позивача про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, як такого, що суперечить цілям юридичної особи,
відповідно до ст.50 ЦК України (в редакції від 1963 року),  укладеного внаслідок помилки- ст.56 ЦК України
(в редакції від 1963 року), удаваним- ст.58 ЦК України (в редакції від 1963
року) не доведена, у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, а тому є
безпідставною та не підлягає до задоволення.

Разом з тим, суд не вбачає підстав
для визнання недійсними довіреностей “1 від 01.11.2000 року та №2 від
20.07.2002 року, як таких, що не відповідають вимогам ст.ст.48, 62 ЦК України
(в редакції від 1963 року), ст.50, 65, 227 ЦК України (в редакції від 1963
року), тому, в задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Стосовно пред'явлених позовних вимог
до ОСОБА_3  слід також відмовити, оскільки, спірний
договір купівлі-продажу квартири не зачіпає її інтереси.

З змісту ст.ст.48 ч.2, 57 ЦК України
(в редакції від 1963 року) вбачається, що у разі визнання договору недійсним,
сторони повертаються у попереднє положення.

Двостороння реституція щодо
повернення коштів в розмірі 124000 грн. за квартиру за спірним договором
купівлі-продажу не підлягає до застосування. Адже, зустрічний взаємозалік
коштів безпосередньо за договором не сплачувався, а проведено зарахування
зобов'язань позивача, які виникли на підставі договорів позики, угоди про
припинення зобов'язання зарахування (а.с.14).

Сторони можуть звернутись в суд з
самостійним позовом про повернення позичених коштів за договором позики.

Таким чином, оцінивши зібрані та
досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку
про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23.07.2002 року,
як такого, що не відповідає ч.3 ст.62 ЦК України (в редакції від 1963 року), а
також недійсним на підставі ст.48 ЦК України (в редакції від 1963 року). Також
оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.57 ЦК України (в
редакції від 1963 року), як аткий, що укладено внаслідок обману, зловмисної
угоди представника однієї сторони з другою стороною.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК
України, на підставі ст.ст.48, 57, ч.3 ст.62 ЦК України (в редакції від 1963
року), суд,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири від 23.07.2002 року (квартири АДРЕСА_1), укладений між
Товариством з обмеженою відповідальністю “
ОСОБА_1 ” та ОСОБА_2 .

Зобов'язати ОСОБА_2  повернути у власність Товариства з обмеженою
відповідальністю “ ОСОБА_1 ” квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2  в
користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ ОСОБА_1 ” 1240 (одну тисячу двісті сорок) гривень
сплаченого судового збору.

В решті вимог відмовити за
безпідставністю.

Заочне рішення може бути переглянуте
Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного
суду Волинської області шляхом подання заяви про апеляційне оскарження рішення
суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про
апеляційне оскарження не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не буде подана в строк, встановлений статтею
294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього
строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано
набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя                                                                               Т.В.   Лівандовська-Кочура