Справа № 2-544/2008 року
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 квітня 2008 року
місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі : головуючого - судді Поповича
С.С.

з участю секретаря Черкес У.О.

адвоката ОСОБА_1

сторін : позивача ОСОБА_2, відповідачки
ОСОБА_3, представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Івано-Франківську цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 згідно з яким позивач просить постановити рішення,
яким визнати недійсним свідоцтво на право власності від 11 червня 1988 року
видане Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім”я ОСОБА_7 на &frac12; частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 як
одному з подружжя,  визнати недійсним
свідоцтво про  право на спадщину по
закону від 11 червня 1988 року видане Івано-Франківською державною нотаріальною
конторою на ім”я ОСОБА_7 на &frac12; частину житлового
будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1, визнати недійсним договір
довічного утриманння від 02 червня 1993 року укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
на це ж домоволодіння, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового
будинку по АДРЕСА_1 від 13 вересня 2003 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
визнати за ним право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 згідно з яким позивач просить постановити рішення
яким визнати недійсним договір дарування будинковолодіння та земельної ділянки,
що розташовані в АДРЕСА_1, укладений та нотаріально посвідчений 08 листопада
2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, мотивуючи свою позицію по суті спору тим, що
21 січня 1969 року Івано-Франківський міськвиконком на ім”я його дідуся ОСОБА_2
видав свідоцтво про право власності на вказаний будинок в якому він був
прописаний з 1975 року. Будинок був старий, в аварійному стані і за спільною
домовленістю з дідом і бабою будовою мав займатись він. У ІНФОРМАЦІЯ_1 дідусь
помер. 24 липня 1979 року бабуся подала у міськвиконком заяву про дачу дозволу
на капітальний ремонт будинку з прибудовою веранди. В будинку на той час було
53% зносу. Будівництвом займався він, його батьки та брат. Але його рідні не
претендували на будинок, який за домовленістю з дідусем та бабусею мав перейти
після їх смерті йому, на його ім”я бабуся написала заповіт. А так йому стало
відомо про укладення бабусею договору довічного утримання з його колишньою
дружиною ОСОБА_3 яка впослідуючому продала будинок своєму зятеві ОСОБА_6, без
будь-якого наміру створити юридичні наслідки, тобто правочин є фіктивним, а той
у свою чергу подарував будинок ОСОБА_4. І, виходячи з того, що будинок фактично
будував він, що старий будинок було фактично знесено, відповідачка ОСОБА_3
бабусею не опікувалась, договір довічного утримання бабуся не підписувала,
доручень на це не видавала, ОСОБА_3 будинок продала зятеві щоб позбавити його
права власності на нього, тому він звернувся до суду з першим позовом. А коли
йому стало відомо про договір дарування будинку, то оскаржив і цей договір, -

у с т а н о в и в :

Відповідач
ОСОБА_6 в судове засідання не прибув, хоч про день та час слухання судом справи
був повідомлений під розписку, про відкладення справи  з тих чи інших поважних причин клопотань не
заявив, а тому, виходячи з того, що неявка його в судові засідання мала місце і
раніше, суд вважав за можливе вирішувати спір по суті і без його особистої
участі.

Відповідачка
ОСОБА_3 Заявлені вимоги визнала частково, визнає що слід визнати недійсним
договір купівлі-продажу будинку та дарування, всі інші вимоги заперечує.

Представник
відповідачки ОСОБА_4 позову не визнав та по суті спору вважає, що при укладенні
оскаржуваного договору дарування порушень чинного законодавства не було.

Вислухавши
сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у
задоволенні заявлених вимог слід відмовити виходячи з наступного.

Як
вбачається з наданих самим позивачем документів, зокрема з оскаржуваних
свідоцтв про право власності ( а.с. 41 ) та про право на спадщину по закону (
а.с. 42 ), власником спірного домовоодіння відповідно до свідоцтва про право
власності на спірний будинок виданого 21 січня 1969 року був покійний дід
позивача ОСОБА_2. Свідоцтво про власність 1969 року не оскаржується. А якщо не
оскаржується, то після смерті дідуся позивача власником правомірно стала його
дружина, а бабуся позивача ОСОБА_7.

Саме
по собі пояснення позивача про те, що у будівництві будинку ( його капітальному
ремонті ) фактично приймали участь він, його батьки, брат котрі не мали
претензій на цей будинок оскільки будинок після смерті діда та бабці повинен
був перейти йому, дають підстави прийти до висновку про те, що він не вправі
претендувати на спірне будинковолодіння ( та ще й в цілому ), так як він
заявляє вимогу. При цьому він навіть не вказує на ті чи інші обставини виходячи
зі змісту яких слід було б прийти до висновку, що за позивачем слід визнавати
право власності на вказане будинковолодіння ( як виходячи зі змісту чинного на
той час Цивільного Кодексу України, Закону України “Про власність” чи інших
нормативних актів. Жодних посилань на домовленість про створення спільної
сумісної власності ( що максимум могло б бути в такому випадку ). Визнання ж
права власності на весь будинок так як про це просить позивач чинним на той час
законодавством взагалі не передбачалось. Посилка по тексту позову на ст. 48
Закону України “Про власність” нічим не обгрунтована. Аналогічно посилка на
ст.ст. 391, 392 Цивільного Кодексу України нині чинного не може братись до
уваги як виходячи з суті змісту цих статтей так і вихоячи з того, що Цивільний
Кодкс України, що діє з 2004 року не може застосовуватись до правовідносин
котрі виникли і припинили свою дію ще до вступу цього Кодексу в силу.

Крім
того, між сторонами вже мали місце судові спори, приймались судові рішення. Так,
рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2001 року, залишеним в
силі ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду області від 09 листопада 2001 року, ОСОБА_2 вже було відмовлено у визнанні
недійсним оспорюваного договору довічного утримання та у визнанні за ОСОБА_2
права власності на вказаний будинок. Тоді ОСОБА_2 не оспорював права власності
своєї бабусі ОСОБА_7 на будинок, визнавав, що саме вона ( бабуся ) була його
власником ( а.с. 80-81 ).

Рішенням
Івано-Франківського міського суду від 07 квітня 2003 року було вирішено позов
ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного
утримання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права
на спадкове майно, але у вирішенні цих вимог було відмовлено на пропуском
строку на звернення до суду ( а.с. 82-84 ).

Рішенням
Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2007 року, залишеним в силі
ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
області від 05 лютого 2008 року, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання незаконними договору купівлі-продажу
спірного домоволодіння від 30 вересня 2003 року ( котрий в даний час оспорює і
ОСОБА_2 ) та договору дарування цього ж будинку від 08 листопада 2004 року (
теж оспорюється і в даний час ).

Тобто,
вимоги заявлені в даний час, уже були предметом судового розгляду, по них
винесено відповідні судові рішення котрі відповідно до ст. 61 ЦПК України в
певній мірі мають преюдиціне значення і при вирішенні даного спору. У всякому
випадку позивач не навів суду обставин та не надав доказів котрі свідчили б про
те, що його вимоги заявлені в даний час є іншими і підлягають до задоволення. В
той же час відповідно до змісту ст.ст. 10,11,60 ЦПК України суд слухавє
цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів наданих сторонами.

На
підставі викладеного, ст.ст. 3,4,10,11,57-61 ЦПК України, ст. 48 Закону України
“Про власність”, ст.ст. 391,392 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст.
208-218 ЦПК України, суд ,

в и р і ш и в :

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 згідно з яким позивач
просить постановити рішення яким визнати недійсним свідоцтво на право власності
від 11 червня 1988 року видане Івано-Франківською державною нотаріальною
конторою на ім”я ОСОБА_7 на &frac12; частину житлового
будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 як одному з подружжя,  визнати недійсним свідоцтво про  право на спадщину по закону від 11 червня
1988 року видане Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім”я
ОСОБА_7 на &frac12;
частину житлового будинку з господарськими будівлями
по АДРЕСА_1, визнати недійсним договір довічного утриманння від 02 червня 1993
року укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на це ж домоволодіння, визнати недійсним
договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 від 13 вересня 2003 року
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, визнанні за ним права власності на житловий
будинок по АДРЕСА_1- відмовити.

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 згідно з
яким позивач просить постановити рішення яким визнати недійсним договір
дарування будинковолодіння та земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1, що
укладений та нотаріально посвідчений 08 листопада 2004 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 - відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення
суду до апеляційного суду Івано-Франківської області може бути подано протягом
десяти днів з дня проголошення рішення, апеляційна скарга на рішення подається
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження через суд
першої інстанції.

Рішення
набирає законної сили після закінчення строку подачі заяви на апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

У
разі подання заяви про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього
строку.

Суддя
С.С.
Попович