26 листопада   2008 року                                                                м.
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
розглянувши у  судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності та за зустрічним
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Восьма Донецька державна
нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 27 вересня 2007
року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2008 року,
в с т а н о в и л а:
У лютому  2005 року ОСОБА_1звернулася до суду з позовом
про оголошення особи померлою, визнання права власності на частину
квартири  в порядку спадкування за
заповітом, посилаючись на те, що ОСОБА_6, з яким вона проживала однією сім'єю
без реєстрації шлюбу, набув право власності на &frac14;
частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право
власності від 10 жовтня 1995 року та на &frac14; частину цієї ж квартири у порядку спадкування за законом
після смерті  ОСОБА_7. на підставі
відповідного свідоцтва від 6 лютого 1998 року.
У грудні 1997 року ОСОБА_6 склав на
її ім'я заповіт, згідно з яким він заповідав їй належну йому частину зазначеної
У листопаді 2001 року ОСОБА_6 зник,
місце його знаходження  не відомо. Після
оголошення розшуку органами внутрішніх справ його місце знаходження не було
Просила визнати ОСОБА_6. померлим,
визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на &frac12; частину спірної квартири.
ОСОБА_3 і ОСОБА_2. подали
зустрічний позов, в якому зазначали, що при складанні їх батьком - ОСОБА_6.,
заповіту від  13 грудня 1997 року,
останній не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, перебував у
хворобливому стані - алкогольній залежності, його волевиявлення не було
Вважаючи, що ОСОБА_6 при складенні й
посвідченні вказаного заповіту  не міг
усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, просили  визнати заповіт недійсним.
Позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_6.
померлим виділено в окреме самостійне провадження.
Рішенням Калінінського районного
суду м. Донецька від 27 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2008 року,  позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано за
нею право власності на &frac14; частину спірної квартири, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_2
відмовлено.

У
обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1
посилається на  неправильне
застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права та
ставить питання про скасування судових рішень в частині розміру частини спірної
квартири, на яку за нею визнано право власності, й ухвалення нового рішення в
цій частині, яким  визнати  за нею право власності на &frac12; частину квартири.

Касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно
до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно
бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи основний позов та
визнаючи право власності позивачки на &frac14; частину спірної квартири в порядку спадкування за
заповітом,  суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що на момент складання заповіту ОСОБА_6 був
власником лише &frac14; частини
спірної квартири, а іншу - &frac14; частину зазначеного приміщення він отримав лише 6 лютого
1998 року, а тому він міг розпорядитися лише &frac14;
частиною квартири.

Проте
повністю з такими висновками судів погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК Української
РСР, який діяв при складанні спірного заповіту, прийнята спадщина визнається
належною спадкоємцеві з  моменту
відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу
визнається день смерті  спадкодавця.

За
змістом розділу VІІ вказаного Кодексу прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі
об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на
спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті
права, які в цей час ще не були відомі.

Як
убачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності від 10 жовтня 1995 року ОСОБА_6 на праві
власності належала &frac14; частина квартири АДРЕСА_1

13
грудня 1997 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповів належну йому частину
квартири АДРЕСА_1  ОСОБА_1. (а.с. 11)

6
лютого 1998 року ОСОБА_6  отримав
свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті  своєї матері -            ОСОБА_7., що може свідчити про
прийняття ним у встановленому законодавством порядку спадщини після померлої
ОСОБА_7.

Проте,
враховуючи, що ОСОБА_7. померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а також ураховуючи вимоги
указаних положень ЦК Української РСР,               &frac14;
частина квартири, належна померлій ОСОБА_7., визнається
належною ОСОБА_6 з моменту відкриття спадщини, тобто з                 ІНФОРМАЦІЯ_1

Суди вказаних положень законодавства й обставин справи не врахували і помилково
визначили частку, на яку ОСОБА_1має право в порядку спадкування за заповітом
після смерті ОСОБА_6., як &frac14;.

Разом з тим, відповідно до ст. 1297
ЦК України, чинного на момент відкриття спадщини
внаслідок   смерті ОСОБА_6., спадкоємець,
який  прийняв  спадщину,
у  складі  якої  є
нерухоме  майно,  зобов'язаний
звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину
на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців,  свідоцтво
про право на спадщину видається на ім'я кожного з них,  із зазначенням імені та частки у спадщині
інших спадкоємців.

За змістом ст. 1301 ЦК
України в судовому порядку вирішується питання про визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину,  якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане, не
мала  права  на
спадкування,  а  також
в   інших   випадках, встановлених законом.

Також, згідно з
вимогами ст. 1256 ЦК України, в судовому порядку може здійснюватися тлумачення
заповіту, яке  у разі  спору
між   спадкоємцями   здійснюється
відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Як вбачається з
матеріалів справи, рішенням Калінінського районного
суду м. Донецька від 11 січня 2006 року ОСОБА_6. оголошено померлим. ОСОБА_1звернулася до державної нотаріальної контори з
відповідною  заявою  про прийняття спадщини             (а.с. 78).

Однак, суди у порушення вимог ст.ст. 214,
215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, у достатньому
обсязі не визначилися з правовою нормою, що їх регулює, і, з урахуванням того,
що позовних вимог про тлумачення заповіту ОСОБА_1не пред'являла - підставами для
часткового задоволення позову,  та не
встановили і не зазначили у рішенні, чи видавалося нотаріусом свідоцтво про
право на спадщину та чи порушені цим свідоцтвом права позивачки.

За таких обставин судові рішення в
частині  задоволення позовних вимог ОСОБА_1
підлягають скасуванню з підстав, визначених ч. 2 ст. 338  ЦПК України, з передачею справи в цій частині
на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення ухвалені з
дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись
ст. ст.  336, 338 ЦПК України, колегія
суддів Судової  палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у
х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Калінінського районного
суду м. Донецька від 27 вересня   2007
року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10 січня         2008 року в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1  скасувати, справу
в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, в решті
судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.  Ярема

Судді Верховного Суду України:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук   Я.М. Романюк