Справа №22ц-1612/2008                                                                   Головуючий у 1-й
інстанції    Ковальчук Л.М.
Категорія   19, 20                                                                               Доповідач
у ІІ інстанції Яворський М.А..
У Х В А Л А

іменем України

21 квітня 2008 року                                                                                     м.
Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді :
Яворського М.А..

суддів                                Приходька К.П.,
Данілова О.М.

при секретарі :                   Колесник Н.І..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду
Київської області матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою
представників позивачки по справі ОСОБА_1- ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду від 04
лютого 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
недійсними довіреності, договору купівлі-продажу земельної ділянки та
витребування земельної ділянки,

встановила :

У вересні  2007
року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсною
довіреність, видану нею 18 вересня 2004 року ОСОБА_4. на продаж та обмін
земельної ділянки, а також укладений 13 грудня 2004 року від її імені між
відповідачами ОСОБА_4. та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки, а
також витребування вказаної земельної ділянки від ОСОБА_5

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що  їй на підставі сертифікату на право на
земельну частку (пай) належала земельна ділянка розміром 3,07 умовних
кадастрових гектарів із земель, переданих у колективну власність КСП Агрофірма
«Рубежівська», що складалися із трьох видів сільськогосподарських угідь :
ріллі, пойми та багаторічних насаджень.

Відповідач ОСОБА_4., користуючись свої авторитетом голови
КСП та необізнаністю громадян переконав власників земельних часток (паїв), у
тому числі і її, продати земельні ділянки, видавши йому або названим ним особам
довіреності на відчуження земельних ділянок.

18 вересня 2004 року вона видала відповідачу ОСОБА_4.
довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного
нотаріального округу на приватизацію земельної ділянки розміром 3,07 умовних
кадастрових гектарів та виділення її в натурі, отримання державного акта та
продаж чи обмін цієї ділянки за ціною і на умовах, визначених на його власний
розсуд.

31 січня 2005 року
вона скасувала довіреність, повідомивши про це відповідача письмовим
листом через нотаріуса.

Згодом дізналася, що ОСОБА_4. 13 жовтня 2004 року отримав
на її ім'я  Державний акт на право
власності на земельну ділянку розміром 1,9149 га., у якому цільове призначення
земельної ділянки зазначено - для ведення особистого селянського господарства,
а 13.12.2004 року  продав вказану земельну
ділянку від її імені відповідачу ОСОБА_5.

Оскільки вона не уповноважувала відповідача ОСОБА_4. на
зміну цільового призначення земельної ділянки, а також те, що на день видачі
довіреності та укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки діяв
встановлений п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України мораторій  на продаж та інші способи відчуження  земельних ділянок сільськогосподарського
призначення, позивачка вважала, що зміст довіреності суперечить вимогам закону
- ст. 1003 ЦК України, а тому просила визнати довіреність в частині надання
відповідачу права на відчуження земельної ділянки недійсною з підстав,
передбачених ч.1 ст. 215 ЦК України та ч.1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, договір доручення між сторонами та видана на
його підставі довіреність порушують публічний порядок, а тому є нікчемними
відповідно до ч.1 ст. 228 ЦК України.

Враховуючи викладене, позивач вважала, що відповідач не
отримав повноважень на відчуження належної їй земельної ділянки, діяв з
перевищенням наданих йому повноважень.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки між відповідачами та відповідно повернути земельну ділянку із
володіння ОСОБА_5у її володіння.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської
області від 04 лютого 2008 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представники позивачки з підстав
порушення норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення
суду першої інстанції, а справу передати на новий розгляд.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши  матеріали
справи в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апелянта вважає,
що  апеляційна скарга  не підлягає до  задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи позивачці у задоволенні позовних вимог, суд
виходив з того, що ОСОБА_4. діяв у межах наданих йому повноважень. На підставі
довіреності ОСОБА_1.  вчиняв необхідні
дії в органах державної влади для отримання державного акта на право власності
на земельну ділянку на її ім'я, а також дії щодо продажу (обміну) зазначеної земельної
ділянки.

13 грудня 2004 року ОСОБА_4., діючи відповідно до наданих
повноважень та цілей, зазначених у довіреності, продав належну позивачці
земельну ділянку від її імені відповідачці ОСОБА_5.

Договір купівлі-продажу відповідає вимогам закону та належним
чином посвідчений державним нотаріусом.

Колегія суддів вважає даний висновок суду обґрунтованим.

У відповідності до ст. 239 ЦК України укладений ОСОБА_4.
договір купівлі-продажу земельної ділянки, що належала ОСОБА_1, припинив право
власності позивачки на дану земельну ділянку а відповідне право власності
набула ОСОБА_5.

Висновок суду про відсутність підстав для визнання
недійсними довіреності, якою позивачка уповноважила відповідача на відчуження
земельної ділянки, договору
купівлі-продажу спірної земельної ділянки та на відсутність підстав
для  витребування земельної ділянки від
власниці ОСОБА_5, колегія вважає правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що довіреність та
договір купівлі-продажу  земельної
ділянки вчинено з порушенням п.15 Перехідних положень Земельного кодексу
України у зв'язку з тим, що діяв мораторій на відчуження земель
сільськогосподарського призначення, зокрема, земельних часток (паїв) , колегія
вважає необґрунтованими.

Пунктом 15
розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України  встановлено заборону до 1 січня 2005 року на
відчуження земельних ділянок, наданих для ведення селянського (фермерського)
господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також земельних
часток (паїв).

Законом України від „Про внесення зміни до Земельного
кодексу України” від 9 лютого 2006 року
№ 3415-ІV доповнено п. 15 розділу Х Перехідних положень Земельного
кодексу України  абзацом такого змісту:
угоди (в тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження
земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього
пункту, в частині відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), а
так само в частині передачі прав на відчуження земельних ділянок та земельних
часток (паїв) на майбутнє, є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Даний Закон набрав чинності з часу його опублікування,
тобто з  2 березня 2006 року.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закон або інші
нормативні акти не мають зворотної сили.

Таким чином, на час укладання договору купівлі-продажу
земельної ділянки, яка належала ОСОБА_1., заборони на продаж земельної ділянки
з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства не
було.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачами було
укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з цільовим призначенням -
для ведення особистого селянського господарства.

Посилання ОСОБА_1.
на те, що вона скасувала довіреність, а тому договір купівлі-продажу
земельної ділянки є недійсним, колегія вважає необґрунтованими.

Встановлено, що довіреність на ім'я ОСОБА_4. позивачка
скасувала через чотири місяці після надання даної довіреності останньому та
через два місяці після укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Доводи апелянта про порушення судом норм процесуального
права спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що сторони та їх
представники про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином
(а.с.114-116), протягом тривалого часу брали участь у судових засіданнях,
надавали усні та письмові пояснення та заперечення. За клопотанням позивачки та
її представників суд неодноразово відкладав розгляд справи та оголошував
перерви у судовому засіданні.

Безпідставними на думку колегії суддів є доводи апелянтів
щодо розгляду вказаної справи у їх відсутність чим вони як представники
позивачки були позбавлені права змінити,
уточнити  позовні вимоги.

Так з матеріалів справи,
з журналу судового засідання (а.с.110 ) вбачається, що суд першої
інстанції за участю апелянтів провів 25 січня 2008 року судове засідання,
та  за їх згодою в порядку передбаченому
ст. 192 ЦПК України  судом було закінчено
з'ясування обставин  та перевірку їх
доказами  і проведено судові дебати в
яких проголосили свої промови - представник позивачки ОСОБА_1. - ОСОБА_2., та
представник відповідача ОСОБА_4. - ОСОБА_6., а
04 лютого 2008 року суд лише вислухав в дебатах промову  представника ОСОБА_5- ОСОБА_7. та видалився
до нарадчої кімнати із якої  повернувся
та проголосив рішення, а тому підстав для відкладення розгляду вказаної справи
в тому числі із врахування телеграми представників позивачки у суду не було.

Посилання
представників позивачки на поважність відсутності в судовому засіданні 04
лютого 2008 року у зв'язку з перебуванням у службовому відрядженні у м.Одеса,
колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в наданих останніми
„посвідченнях про відрядження” на ім'я
ОСОБА_2. та ОСОБА_3.   відсутні
взагалі відмітки із зазначенням дати  про
прибуття в пункт призначення та вибуття з пункту призначення до Києва (
а.с.   134-135    ).

З урахуванням викладеного, колегія вважає, що проведення
судових дебатів ( промова лише відповідача по справі ОСОБА_5- ОСОБА_7.) у
відсутності представників позивачки, які не з'явилися у судове засідання 04
лютого 2008 року,  не позбавило суд
можливості вирішити справу на наявних у ній даних та доказах.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Рішення суду ґрунтується на матеріалах справи та
відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що
підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303,
307, 308, 313-315  ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А  :

Апеляційну скаргу
представників ОСОБА_1- ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської
області 04 лютого 2008 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та
може бути оскаржена в касаційному порядку протягом   двох місяців
шляхом подання касаційної скарги до
Верховного  Суду України .

Головуючий -

Судді -