У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2008
року                                                                        м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі :

головуючого

Яреми  А.Г.,

суддів:

Григор'євої Л.І.,

Косенка В.Й.,

Берднік І.С.,

Барсукової В.М.,

Лихути Л.М.,

Гуменюка В.І.,

Данчука В.Г.,

Прокопчука Ю.В.,

Костенка А.В.,

Левченка Є.Ф.,

Сеніна Ю.Л.,

Охрімчук Л.І.,

Патрюка М.В.,

Гнатенка А.В.,

Пшонки М.П.,

Романюка Я.М.,

Шабуніна В.М., -

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до державного підприємства “Донецька
обласна дирекція з ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних
підприємств” державного підприємства “Донвуглереструктуризація” та відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в Центрально-Міському районі м.
Горлівки (далі - Відділення) про відшкодування шкоди, за скаргою відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в Центрально-Міському районі м.
Горлівки  про перегляд у зв'язку з
винятковими обставинами  ухвали  апеляційного
суду м. Києва від 13 листопада 2007 року, постановленої відповідно до
Закону України від 22 лютого  2007
року  № 697-V “Про внесення змін до
Закону України “Про судоустрій України” щодо забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ”,

в  с
т  а  н
о  в  и
л  а :

У серпні 2004 року ОСОБА_1. звернувся в суд із зазначеним позовом,
мотивуючи вимоги тим, що з 10 лютого 1994 року до 19 липня 2002 року перебував
у трудових відносинах із державним підприємством “Донецька обласна дирекція з
ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств” державного
підприємства “Донвуглереструктуризація” (далі - Підприємство) і 28 січня 1994
року під час виконання трудових обов'язків отримав виробничу травму, що
стверджується актом про нещасний випадок на виробництві.

Висновком МСЕК від 2 червня 1994 року ОСОБА_1 встановлено 60%  втрати професійної працездатності.

Крім того, під час роботи на Підприємстві позивач одержав професійне
захворювання, що стверджується актом розслідування професійного захворювання
від 8 грудня 1995 року.

Висновком МСЕК від 29 січня 1996 року йому встановлено 80%  втрати професійної працездатності за
сукупністю: 60% - у зв'язку з травмою та 20% у зв'язку з професійним
захворюванням.

Посилаючись на те, що в результаті неправильного застосування відповідачем
коефіцієнтів підвищення тарифних ставок і окладів йому невірно визначено
середній заробіток і розмір щомісячного відшкодування шкоди та розмір
одноразової допомоги, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з Підприємства
13 706 грн. 27 коп. недоплати сум одноразової допомоги, 34 048 грн. 87 коп.
недоплати щомісячних платежів із відшкодування шкоди, 15 444 грн. 37 коп.
компенсації втрати частини платежів у зв'язку з несвоєчасною їх виплатою, 250
грн. витрат на правову допомогу, а також з Відділення 756 грн. 06 коп.
страхових виплат щомісячно, починаючи з 1 квітня 2001 року.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області
від 19 травня 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 14 жовтня 2005 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Підприємства на користь ОСОБА_1 13 706 грн. 27 коп. недоплати сум одноразової допомоги, 34 048 грн. 87 коп.
недоплати щомісячних платежів з відшкодування шкоди, 15 375 грн. 63 коп.
компенсації втрати частини платежів у зв'язку з несвоєчасною їх виплатою, 250
грн. витрат на правову допомогу;
стягнуто  з   Відділення
на  користь  ОСОБА_1 756 грн. 06 коп. страхових виплат щомісячно, починаючи з 1 квітня 2001
року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2007 року,
постановленою відповідно до Закону України від 22 лютого 2007 року № 697-V  “Про внесення змін до Закону України “Про судоустрій
України” щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ”, касаційну скаргу
Відділення   відхилено,   рішення    Центрально-Міського   районного
суду м. Горлівки Донецької області від 19 травня 2005 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області від 14 жовтня 2005 року залишено без змін.

Не погоджуючись з указаною ухвалою апеляційного суду м. Києва, Відділення
подало скаргу про перегляд цієї ухвали у зв'язку з винятковими обставинами з
мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одного й того
самого положення матеріального права - ст. 71 ЦК Української РСР, та п. 6
Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо застосування позовної
давності до позовів про відшкодування шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Прикладом іншого, ніж у цій справі, застосування зазначених норм права
зазначає ухвалу Верховного Суду України від 9 лютого 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_2. до шахтопрохідного управління № 10 ДП ВАТ “Трест
“Горлівськвуглебуд”, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Центрально-Міському районі м. Горлівки про перерахування суми
відшкодування шкоди та стягнення грошових коштів.

У
зазначеній справі касаційний суд прийшов до висновку, що вимоги потерпілого про
перерахунок та стягнення сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або
роботодавцем, у зв'язку з неправильним застосуванням коефіцієнтів підвищення
тарифних ставок підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

З врахуванням зазначеної обставини ухвалою Верховного Суду України від 25
січня 2008 року скаргу Відділення, в якій ставиться питання про скасування
ухвали апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2007 року та направлення
справи на новий розгляд, допущено до провадження у зв'язку з винятковими
обставинами.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах дійшла висновку, що скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 354 ЦПК України підставою оскарження у зв'язку
з винятковими обставинами судових рішень у цивільних справах після їх перегляду
у касаційному порядку є неоднакове застосування судом касаційної інстанції
одного і того самого положення закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суди виходили з того, що при
встановленні розміру суми одноразової допомоги й щомісячних виплат було
неправильно визначено середній заробіток позивача, не враховано коефіцієнти
підвищення тарифних ставок і окладів, у зв'язку з чим Підприємство повинно
сплатити позивачу заборговані за період з 1 січня 1996 року до 1 квітня 2001
року суми: 34 048 грн. 87 коп. недоплати із щомісячних страхових виплат, у тому
числі за 2001 рік - 1 598 грн. 70 коп., 15 375 грн., 63 коп. компенсації втрати
частини платежів у зв'язку з несвоєчасною їх виплатою, у тому числі за 2001 рік
- 408 грн. 20 коп., та 13 706 грн. 27 коп. недоплати сум одноразової допомоги,
а з квітня 2001 року Відділення зобов'язане сплачувати щомісячні страхові
виплати в розмірі 756 грн. 06 коп.

Стягуючи з Підприємства суми щомісячних платежів за період з 1994 року та
дійшовши висновку про необхідність стягнення цих виплат за весь період без
обмеження строком позовної давності, суд першої інстанції не врахував норми ст.
71 ЦК Української РСР 1963 року (з урахуванням правила п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України) і роз'яснення, викладені в пп. 1, 11,
12, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від                            27 березня 1992
року № 6 “Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди” (з наступними змінами), згідно з якими загальний строк, у
межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права
(позовна давність), встановлюється тривалістю у три роки. У тому випадку, коли
вимоги потерпілого стосуються перерахунку сум щомісячних платежів, раніше визначених
судом або роботодавцем (у тому числі і в разі неправильного обчислення суми
щомісячних платежів) при задоволенні позову, кошти стягуються за час, що не
перевищує трьох останніх років, які передували моменту звернення особи до суду.

Як убачається, ОСОБА_1. звернувся до суду 4 серпня 2004 року з позовом про
стягнення платежів, починаючи з 1996 року.

Відповідно до п. 6. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила
ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення
яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання
чинності цим Кодексом.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, права якої порушено,
ст. 71 ЦК Української РСР (який діяв до введення в дію ЦК України - 1 січня 2004
року) встановлювався у три роки, а тому суду слід було обговорити питання про
застосування до правовідносин сторін положень ст. ст. 71, 75-78 ЦК Української
РСР та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Крім того, суд не врахував, що відповідно до Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”
особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року,  Фонд сплачує страхові виплати та надає
соціальні послуги з моменту передачі відповідними підприємствами в
установленому порядку документів, що підтверджують право цих працівників на
такі послуги.

Стягуючи з Відділення щомісячні страхові платежі за період з                       1 квітня 2001 року до 20 травня
2005 року, суд першої інстанції  не
застосував і до цих вимог не встановив правила
позовної  давності,  враховуючи
факт   звернення  позивача
до   суду 4 серпня 2004 року.

Зазначені порушення залишилися поза увагою апеляційного суду та суду
касаційної інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 358 ЦПК України, розглядаючи справу в порядку
провадження у зв'язку з винятковими обставинами, Верховний Суд України має
право постановити ухвалу про повне або часткове скасування судового рішення і
направити справу відповідно на новий розгляд у суд першої, апеляційної або
касаційної інстанції.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Скаргу
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в
Центрально-Міському районі м. Горлівки задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької
області від 19 травня 2005 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від
14 жовтня 2005 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від                               13 листопада
2007 року скасувати, направити справу на новий розгляд у
суд першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

головуючий

А.Г. Ярема

судді:

Л.І. Григор'єва

А.В. Костенко

В.М. Барсукова

В.Й. Косенко

І.С. Берднік

Є.Ф. Левченко

В.І. Гуменюк

Л.М. Лихута

В.Г. Данчук

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

М.В. Патрюк

Ю.Л. Сенін

Ю.В. Прокопчук

А.В.Гнатенко

М.П. Пшонка

В.М. Шабунін