УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

1 жовтня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Лященко  Н.П.,

суддів:

Мазурка В.А.,

Прокопчука Ю.В.,

Перепічая В.С.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства
охорони здоров'я України, третя особа: медичний центр “Медики-Чорнобилю”, про
поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 28 січня                 2008 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2007 року ОСОБА_1. пред'явив в суді позов до
Міністерства охорони здоров'я України про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Зазначав, що відповідно до наказу Міністерства охорони
здоров'я України (далі - МОЗ України) від 15 вересня 1997 року № 278 на базі
міжнародного дитячого медичного центру “Євпаторія”, який розміщувався в
Республіканському лікувально-діагностичному центрі “Медики - Чорнобилю” з 1
січня 1999 року було створено медичний центр “Медики - Чорнобилю”.

Згідно з п. 3 зазначеного наказу він був переведений з
посади директора міжнародного дитячого медичного центру “Євпаторія” на посаду
директора медичного центру.

Наказом МОЗ України від 26 квітня 2007 року № 90-0 його
було звільнено з посади директора медичного центру “Медики - Чорнобилю” у
зв'язку з порушеннями, встановленими ст.ст. 16, 74 Основ законодавства про
охорону здоров'я, наказами МОЗ України від 25 грудня 1992 року № 195 та від 28
жовтня 2002 року № 385, Правил прийняття на роботу згідно зі ст. 7 КЗпП
України.

Посилаючись на те, що його безпідставно звільнено з
роботи, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ МОЗ України від 26
квітня               2007 року № 90-0,
поновити його на роботі на посаді  директора
медичного центру “Медики-Чорнобилю”, стягнути на його користь з МОЗ України
середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 квітня 2007 року до
26 червня 2007 року в розмірі 3 986 грн. 92 коп. та 50 000 грн. моральної
шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 липня
2007 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано незаконним та скасовано
наказ Міністерства охорони здоров'я України від 26 квітня 2007 року № 90-0 про
звільнення його з посади директора медичного центру “Медики-Чорнобилю”,
поновлено його на роботі, стягнуто на його користь з Міністерства охорони
здоров'я України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26
квітня 2007 року до 26 червня 2007 року в розмірі                 5 980 грн. 38 коп. та 5 000
грн. моральної шкоди, стягнуто з Міністерства охорони здоров'я України 59 грн.
80 коп. судового збору на користь держави.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2008
року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить
скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування
судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і
залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд виходив із того, що при
прийнятті позивача на роботу на посаду директора медичного центру “Медики -
Чорнобилю” було порушено встановлені спеціальним законодавством правила
прийняття на роботу, оскільки наявність диплому про вищу медичну освіту є
обов'язковою умовою для виконання роботи на вказаній посаді.

Проте погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального й
процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом,
відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я України (далі - МОЗ України)
від                    15 вересня 1997
року № 278 на базі міжнародного дитячого медичного центру “Євпаторія”, який
розміщувався в Республіканському лікувально-діагностичному центрі “Медики -
Чорнобилю” з 1 січня 1999 року було створено медичний центр “Медики -
Чорнобилю”.

Згідно з п. 3 зазначеного наказу ОСОБА_1. був переведений
з посади директора міжнародного дитячого медичного центру “Євпаторія” на посаду
директора медичного центру.

Відмовляючи
позивачу в задоволенні його вимог, апеляційний суд виходив з того, що
спеціальною нормою законодавства України, яка обмежувала прийняття позивача на
роботу у зв'язку з відсутністю у нього медичної освіти є ч. 4 ст.16,                 ст. 74 Закону України  “Основи законодавства України про охорону
здоров'я ” (далі - Закон).

Проте
відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону незалежно від юридичного статусу закладу
охорони здоров'я керівництво ним може здійснювати тільки особа, яка відповідає
встановленим державою єдиним кваліфікаційним вимогам.

При
цьому апеляційний суд послався на розділ І Довідника кваліфікаційних
характеристик професій працівників, який
затверджено наказом МОЗ України від 29 березня 2002 року № 177, в той
час як позивача прийнято на роботу задовго до його затвердження.

Відповідно до
п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами
трудових спорів від 6 листопада 1992 року №9”, вирішуючи питання про припинення
трудового договору у зв'язку з порушенням правил прийняття на роботу, суди
повинні враховувати, що звільнення з цих підстав, може мати місце у випадках,
коли відповідно до                ст. 7 КЗпП України спеціальною
нормою законодавства України передбачено обмеження на прийняття на роботу за
певних умов.

Однак вищезазначені
роз'яснення  Пленуму залишилося поза
увагою суду.

Суд
належним чином не з'ясував чи було передбачено спеціальною нормою законодавства
України обмеження на прийняття на роботу на час прийняття позивача на роботу на
зазначену посаду 1 січня 1999 року.

З
огляду на викладене, рішення апеляційного суду не можна визнати законним і
обґрунтованим й воно підлягає скасуванню.

Не
може залишитися без змін і рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, суд виходив з того, що
звільнено його з порушенням вимог закону, оскільки наказ не містить правових
підстав для розірвання трудового договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу передбачених ст. 40 КЗпП України, а ст. 7 цього
кодексу, на яку послався відповідач у своєму наказі, не є підставою для
припинення трудового договору.

Проте такі висновки суду не
ґрунтуються на законі.

Спеціальне застереження в ст. 7
КЗпП України зроблено щодо можливості встановлення законодавством такої
додаткової підстави для припинення трудового договору, як порушення
встановлених правил прийняття на роботу. Таке порушення назване як приклад
додаткової підстави для припинення трудового договору деяких категорій
працівників за певних умов, що може встановлюватися законодавством.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2008 року та рішення
Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2007 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Н.П. Лященко

Судді:

В.А. Мазурок

В.С. Перепічай

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка