У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

5 березня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду

України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання договору дарування квартири недійсним та
визнання права власності на квартиру, за касаційною ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2006 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської області від               24 квітня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2006 року позивачі звернулися в суд із названим позовом.

Зазначали, що 2 липня 2005 року ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_4 нотаріально   посвідчений
попередній  договір  купівлі-продажу  квартири
АДРЕСА_1.

За умовами попереднього договору ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання
продати  їм свою квартиру до 30 липня
2005 року за 27500 доларів США, а ОСОБА_1 в рахунок майбутніх платежів передав
ОСОБА_4 аванс в сумі 51000 грн., що дорівнювало 10000 доларам США.

Однак ОСОБА_4 всупереч умовам попереднього договору квартиру їм не продав і
договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі з ними не уклав.

В подальшому їм стало відомо, що 10 травня 2006 року відповідач подарував
квартиру своїй матері ОСОБА_5.

Посилаючись на те, що між ними і відповідачем було досягнуто домовленості
щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири, а відповідач
ухилився від нотаріального посвідчення договору, позивачі просили суд визнати
дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладену між ними та ОСОБА_4 2
липня 2005 року; визнати за кожним з них право власності на Ѕ частину спірної
квартири, стягнувши з них на користь відповідача 88375 грн.; визнати недійсним
договір дарування квартири, укладений 10 травня 2006 року  між ОСОБА_4 і ОСОБА_5., та зобов'язати
ОСОБА_5. повернути їм цю квартиру.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15
грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської
області від                    24 квітня
2007 року, позов задоволено: договір купівлі-продажу квартири, укладений між
ОСОБА_4 і ОСОБА_3, ОСОБА_2, визнано дійсним; договір дарування цієї квартири
від 10 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано недійсним; за
позивачами в рівних частках визнано право спільної часткової  власності
на спірну квартиру та стягнуто з них на користь ОСОБА_4 88375 грн. -
решти обумовленої суми вартості придбаної квартири.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_4 посилаються на
неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим ставлять питання про скасування судових
рішень та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками, якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того, що після укладення між сторонами
попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири частково відбулося його
виконання, а відповідач безпідставно ухилився від виконання попереднього
договору і уклав з матір'ю фіктивний договір дарування квартири без наміру
створити юридичні наслідки.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього Кодексу - під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку  позовної давності
тощо),  які мають значення для вирішення
справи,  та  докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка   правова   норма
підлягає   застосуванню   до
цих  правовідносин.

При вирішенні справи суди виходили з того, що 2 липня 2005 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений попередній договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами якого сторони домовилися про всі
істотні умови основного договору, ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання продати
квартиру за 27500 доларів США в строк до 30 липня 2005 року позивачам на
встановлених у договорі умовах. На підтвердження дійсності цих намірів ОСОБА_1
передав ОСОБА_4 51000 грн., що дорівнювало 10000 доларів США. Проте в
обумовлений сторонами строк договір купівлі-продажу укладено не було, оскільки
спірна квартира знаходилась під забороною відчуження.

Відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов'язання, встановлене
попереднім     договором, припиняється,
якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого
попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні
пропозицію про його укладення.

В порушення вимог ст. 214 ЦПК України місцевий суд не встановив часу, коли
з квартири було знято заборону відчуження; не з'ясував, чи направлялась
будь-ким із сторін пропозиція про укладення основного договору купівлі-продажу
квартири другій стороні, та чи не припинилося встановлене попереднім договором
зобов'язання, в зв'язку зі спливом строку, визначеного сторонами для укладення
основного договору.

Крім того, вирішуючи питання про визнання недійсним договору дарування,
місцевий суд не взяв до уваги, що позивачі не були стороною цього договору та
не з'ясував, чи належить їм  право вимоги
щодо визнання цього договору недійсним.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
обставини уваги не звернув та належним чином не перевірив доводів апеляційної
скарги.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2  ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2006
року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 квітня 2007 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф.
Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін