Справа
№ 22 - ц - 93/2008р.
Головуючий у 1 інст. -Кобилецький І.Ф.                                                                           Доповідач -
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28 січня 2008 року апеляційний суд Чернігівської області у складі:

Головуючого -
судді Бойко О.В.

Суддів - Мельниченка
Ю.В., Мамонової О.Є.

При секретарі -
Пільгуй Н.В.

З участю -
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою представника позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_1 на рішення
Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2007 року в
справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого
житлового приміщення, -

в с т а н о в и в :

У липні 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про його виселення без надання іншого
житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовують тим, що відповідач ОСОБА_2
(співмешканець колишньої дружини позивача - ОСОБА_3) самовільно поселився в
квартиру позивачів, добровільно виселятися з спірного житла не бажає, чим
порушуються їхні права як співвласників квартири та робить неможливим
проживання в квартирі.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду
Чернігівської області  від 29 жовтня 2007
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5
просять скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської
області  від 29 жовтня 2007 року та
ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог, посилаючись на те, що
рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що винесено з порушенням
норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що суд безпідставно
застосував ст.65 ЖК України, оскільки спірна квартира перебуває у спільній
частковій власності, а вказана стаття регулює порядок користування житловими
приміщеннями в будинках громадського житлового фонду. Крім того, зазначає, що
посилання суду на ст.4 Закону України “Про власність” неправомірне, оскільки
даний закон втратив чинність, тобто судом застосовано закон, який не підлягає
застосуванню. Також, відмовляючи в задоволенні позову, суд керується ст. 116 ЖК
України, яка регулює не норми закону, згідно яких відповідач має право на
користування спірною квартирою, а вказує підстави виселення.

В засіданні апеляційного суду
представник позивачів просив апеляційну скаргу задовольнити, відповідач та
третя особа ОСОБА_3 просили відмовити в задоволенні скарги, залишити без змін
рішення суду 1 інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення  учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний
суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню
з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4
та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірна квартира
належить позивачам та третій особі на праві спільної часткової власності, то
відповідно до ст. 4 Закону України “Про власність” власник на свій розсуд
володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, тому ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 мали право на вселення відповідача в квартиру.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.358 ЦК України право
спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що
є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та
розпорядженням своїм майном.

По справі встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 1998 року квартира
АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 (позивачам по
справі) та ОСОБА_3, ОСОБА_6    (третім
особам по справі) по ј частці  кожному
(а.с.7).

Домовленості між співвласниками стосовно
порядку користування спірним житлом досягнуто не було, не було і виділу частки
ОСОБА_3 із спільної часткової власності.

Співвласники ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулись до суду за захистом свого права власності, а саме права користування
житлом, оскільки в квартирі з 2004 року проживає  ОСОБА_2, на вселення якого вони згоди не
давали.

Зареєстрований ОСОБА_2 за іншою адресою
в м. Ніжині.

Оскільки спірна квартира належить на праві
спільної часткової власності як позивачам, так і третім особам по справі, і за
твердженням відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3,  відповідач заселився в спірну квартиру тільки
за згоди ОСОБА_3, з якою він перебуває в зареєстрованому шлюбі з 18.08.2006
року, інші співвласники такої згоди на його вселення в квартиру не давали, то
позивачі мають право ставити питання про захист свого права власності, а саме
шляхом виселення відповідача з квартири.

За таких обставин рішення суду 1
інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, оскільки висновки суду не
відповідають обставинам справи та судом невірно застосовано норми матеріального
права.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.  303, 307, пп. 3,4 ст. 309, 313,
314,  316, 317, 319 ЦПК України,
ст.ст.319,358, 386, 391 ЦК України,
апеляційний суд,

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду
Чернігівської області від 29 жовтня 2007 року - скасувати.

Позовні вимоги задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1
без надання іншого житлового приміщення.

Рішення набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржене до Верховного Суду України в касаційному
порядку протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: