Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28 травня 2008 року

м. Київ

Колегія  суддів Судової палати у

цивільних  справах Верховного Суду
України в складі:

Головуючого

Григор'євої Л.І.,

Суддів:

Балюка М.І.,

Барсукової В.М.,

Данчука В.Г.,

Косенка В.Й.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Київського міського бюро технічної
інвентаризації, треті особи : Перша Київська державна нотаріальна контора,
приватний нотаріус ОСОБА_8, головне управління земельних ресурсів Київської
міської державної адміністрації, про визнання свідоцтва про право власності,
договорів купівлі-продажу недійсними та скасування державної реєстрації права
власності на  нерухоме  майно,

в с т а н о в и л а :

Позивачка звернулася до суду із позовом, посилаючись на те, що у квітні
2006 року їй стало відомо про існування свідоцтва про право на спадщину за
законом та низку договорів купівлі-продажу на частину  будинку, розташовану на земельній ділянці
площею 0,0993 га по АДРЕСА_1, яка належить їй на праві  власності на підставі державного акту на
право  приватної власності на землю.
Договори купівлі-продажу будинку, розташованого на спірній земельній ділянці є
мнимими правочинами, оскільки будинок, який
купувався відповідачами, був майже повністю зруйнованим і не міг
використовуватися для проживання та бути об'єктом спадкування і
купівлі-продажу.

Крім того, попередні власники отримали від держави житло за  непридатний
для  проживання будинок,
розташований на спірній  ділянці.

Свідоцтво про право на спадщину  за
законом, отримане ОСОБА_2 є недійсним, оскільки отримане на підставі довідки
ДКП по утриманню  будівель, споруд та
прибудинкової території Печерського району м. Києва           № 47 від 12 січня 1996 року , яка
цим  органом не видавалася.

За таких обставин позивачка вважає, що свідоцтво про право на спадщину  за
законом  не відповідає вимогам
ст.549 ЦК УРСР, ст.13 Закону України “Про власність” та ст.ст. 4 та 6 ЖК
України, а тому на підставі ст.48 ЦК УРСР його слід визнати недійсним. Договори
купівлі-продажу підлягаю визнанню недійсними, оскільки є мнимими угодами.

Рішенням Шевченківського районного суду
м. Києва  від 23 серпня          2007 року позов задоволено та визнано
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 20 січня 1997 року видане на ім'я ОСОБА_2Першою
Київською державною нотаріальною конторою, яке зареєстровано в реєстрі за №
22-156, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 22 січня
1997 року між  ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на &frac12; частину жилого будинку із
господарськими будівлями по АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом
Першої Київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. та
зареєстрований в реєстрі за №22-242, з моменту його укладення.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 27 січня                1997 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 на жилий будинок із господарськими будівлями по АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та  зареєстрований в реєстрі  за № 1-259, з моменту його  укладення.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 30 травня             1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на жилий будинок із господарськими будівлями по АДРЕСА_1 з
моменту його укладення.

Скасовано державну реєстрацію права власності на  спірний
будинок, яка проводилася за ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7
та ОСОБА_6, а також зобов'язано Київське міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна Київської державної
адміністрації внести відповідні зміни до
Державного реєстру права власності.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2008 року рішення
Шевченківського районного суду  м. Києва
від 23 серпня 2007 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 ставиться питання про скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій, у зв'язку з порушенням норм матеріального та
процесуального права та закрити провадження в справі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанції виходили
із того, що  свідоцтво про право на
спадщину за  законом від 20 січня 1997
року, видане на ім'я ОСОБА_2 Першою Київською нотаріальною конторою видано на
підставі неіснуючого документу та відсутні докази про прийняття спадщини, тому
воно не відповідає вимогам ст.549 ЦК УРСР, ст. 13 Закону України “Про
власність” та ст.ст.4 та 6 ЖК України та відповідно до  вимог
ст. 48 ЦК УРСР є недійсним. А оскільки відповідно до вимог ст.225 ЦК
України право продажу майна належить тільки власнику, а ОСОБА_2 власником
спірного майна не була, як і не існувало і самого майна, оскільки  спірний жилий будинок не був жилим, був
зруйнований та у ньому неможливо було проживати та використовувати його під
житло, та сторонам у спірних договорах купівлі-продажу та дарування про це
було  відомо, вони не можуть бути визнані
дійними.

Проте погодитися з такими висновками
судів  не  можна.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,  встановлені судовим рішенням у цивільній,
господарській  або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у
яких  беруть участь ті самі  особи або особа, щодо якої  встановлено
ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, а також встановлено рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 8 грудня 2003 року та ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 5 березня 2004 року, які
ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах  Верховного Суду України  від 16 червня 2004 року та ухвалою Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 червня 2006 року при
перегляді у зв'язку з винятковими обставинами залишені без змін, свідоцтво про
право на  спадщину  за
законом  від 20  січня 1997 року  на &frac12; частину
АДРЕСА_1видане на ім'я ОСОБА_2 та послідуючі договори купівлі-продажу та
дарування вказаного будинку визнані дійсними. Крім того, при отриманні ОСОБА_2
та ОСОБА_11. квартир з державного житлового фонду, частина домоволодіння, яка  належала їм на праві власності не  вибула
з їх  володіння, оскільки  відчуження та знищення будинку ними за правилами
ст. 33 ЖК УРСР та п.66 “Правил  обліку
громадян, які потребують  поліпшення
житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР”, які діяли на
той час, не відбулося, крім того решта частина будинку знаходилася у власності
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по &frac14; частині, що
унеможливлювало знесення  всього будинку.

Печерським районним судом м. Києва також вірно встановлено, що
домоволодіння ОСОБА_6 фактично існувало до квітня 2001 року, про що  свідчать довідки-характеристики видані БТІ м.
Києва 20 грудня 1996 року  ОСОБА_12 і
ОСОБА_13, 15 січня 1997 року ОСОБА_2,21 січня 1997 року ОСОБА_3, а також
відмітка БТІ м. Києва в інвентаризаційній справі АДРЕСА_4про погашення
документів з приводу знесення  вказаного
будинку від 24 квітня 2001 року. Тому висновки
судів щодо фактичної відсутності предмету договору, у зв'язку із його
знесенням, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 не відповідають встановленим судами
у їх судових рішеннях від 8 грудня 2003 року та 5 березня 2004 року обставинам
справи, які в силу положень  ч. 3 ст. 61
ЦПК України не доказуються заново.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 30 ЗК України в редакції, що  діяла на момент виникнення спірних правовідносин,  при переході права власності на будівлю і
споруду разом з цими об'єктами
переходить і право  власності або
право користування земельною ділянкою без зміни
її цільового призначення, якщо інше не передбачено в договорі  відчуження. Оскільки перехід права власності
на спірний будинок до ОСОБА_6 відбувся на підставі договору купівлі-продажу, то
з моменту укладення договору до них перейшло і право користування земельною
ділянкою розміром 1820 кв.м. по АДРЕСА_1. Відомості про  те, що
право ОСОБА_6 на користування земельною ділянкою у встановленому законом
порядку було припинено, у матеріалах справи відсутні та не були доведені
позивачкою у встановленому  законом  порядку.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 17 ЗК України передача у власність земельних ділянок,
що перебувають у власності або користуванні інших  громадян провадиться лише шляхом вилучення
(викупу) їх в порядку  встановленому
законом.

Оскільки за встановленим чинним законодавством порядком не було  вилучено у землекористувачів ОСОБА_6 спірна
земельна ділянка, їх права видачею ОСОБА_1 державного акта порушені, тому вони
підлягають  захисту.

За таких обставин, рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають
скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні  позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 336, 341 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня             2007 року та ухвалу апеляційного суду
м. Києва від 20 лютого 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Рішення  оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    Л.І.Григор'єва

Судді:                                                                                 М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г.Данчук

В.Й.Косенко