Справа № 22 ц-113/08                        Головуюча суду
1   інстанції   Селіщева Л.І.
Категорія  32                                         Доповідач  апеляційного суду   Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

23 січня 2008 року колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого - Галу щенка О. І.,

судців - Колосовського С.
Ю.,    Шолох З.Л.,

при секретарі
судового засідання - Фірсовій
Т.В.,  за участю:

· позивачки
ОСОБА_1,

· відповідачки
ОСОБА_2

розглянувши у
відкритому    судовому    засіданні
у м.  Миколаєві    цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на   рішення
Корабельного   районного   суду
м.  Миколаєва   від   28 вересня 2007 року у справі за

позовом
ОСОБА_3,     ОСОБА_1     до
ОСОБА_2 про визнання осіб такими,
що втратили право користування жилим приміщенням,

встановила:

В серпні
2006 року
ОСОБА_3  та ОСОБА_1 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання її та її неповнолітнього сина ОСОБА_4
такими,  що втратили право користування
жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Позивачі
вказували,  що є співвласниками вказаного
житлового будинку,  де ОСОБА_3  належить 3/4 частини,  а ОСОБА_1 - 1/4 частина на підставі свідоцтв про право власності,  виданих 29
листопада 1988 року
державною нотаріальною конторою після смерті спадкодавця ОСОБА_5,  померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачі
зазначали,  що відповідачка разом з
неповнолітнім сином була прописана та проживала в будинку,  проте понад два роки в ньому не
проживає,  родинних стосунків не
підтримує,  комунальні послуги ніколи не
сплачувала. З 2002 року відповідачка одружена і проживає своєю сім'єю в будинку
чоловіка.

Посилаючись
на викладене,  позивачі просили
задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням
Корабельного районного суду м.  Миколаєва
від 28 Еересня 2007 року позов
задоволено. Відповідачку разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 визнані
такими,  що втратили право користування
жилим приміщенням в спірному будинку.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2,  посилаючись
на незаконність та необґрунтованість рішення районного суду,  просила його скасувати та справу направити на
новий розгляд.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши законність   та
обгрутованість   рішення   місцевого
суду   в   межах
доводів

2

апеляційної
скарги та вимог,  заявлених в суді першої
інстанції,   колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга   задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд
повно,  всебічно дослідив обставини
спору,  дав належну оцінку доказам по
справі та прийшов до вірного висновку про те,
що відповідачка разом зі своїм неповнолітнім сином втратила право
користування спірним будинком,  оскільки
вийшов із складу сім'ї власника будинку і перейшла проживати на інше постійне
місце. У зв'язку з чим правомірно задовольнив позовні вимоги.

Встановлено,  що позивачі є співвласниками вказаного
житлового будинку з 1988
року. Відповідачка є внучкою ОСОБА_3
та племінницею ОСОБА_1 в зв'язку з чим прописана та проживала в цьому
будинку на правах члена сім'ї ОСОБА_3  з
дитинства. В 2002 році відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_6,  вийшла із складу сім'ї співвласників будинку.
З листопада 2005 року в
будинку не проживає,  оскільки вибула на
інше постійне місце проживання до свого чоловіка - в будинок АДРЕСА_2,  де і проживає по теперішній час.  Там народилися та проживають і її троє дітей.
Відповідачка не підтримує стосунків з бабусею,
а також ніколи не приймала участі у витратах на комунальні послуги чи по
утриманню будинку.

Так,  відповідно до
ст.  156 ЖК України,  право члена сім'ї власника будинку,  який не є її співвласником,  на користування цим будинком обумовлено
наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному
будинку. Таке ж правило має застосовуватися і до колишнього члена сім'ї
власника будинку,  яким є відповідачка.

До
житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються норми гл .2 розділу III
ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках державного і
громадського житлового фонду у випадках,
коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами гл. 6 і застосування
до них норм гл. 2 не
суперечить їх змісту.

Враховуючи
вищевикладене,  особа може бути визнана
такою,  що втратила право користування
жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку,  якщо вона вийшла зі складу сім'ї останнього і
перейшла проживати в  інше місце.

Однак,  місцевий суд правильно встановивши обставини
спору,  які є підставою для задоволення
вимог позивачів,  помилково послався на  ст.  71 ЖК України
замість  ст.  107
ЖК України,  якій відповідають
висновки суду. Відповідно до ч. 2
ст.
308 ЦПК
України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що
ОСОБА_3  хворіє і не могла подати
зазначений позов необгрунтовані,
оскільки спростовуються матеріалами справи із яких вбачається,  що позов від імені ОСОБА_3  подав її представник на підставі
доручення,  виданого нотаріальною
конторою (а. с.  36).

Таким
чином підстав для скасування рішення місцевого суду колегія судців не вбачає.

Керуючись  ст.
ст.  303,
308,  315 ЦПК
України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити,  а рішення
Корабельного районного суду м.  Миколаєва
від 28 вересня 2007 року залишити
без змін.

3

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців.