У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

1 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного

Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.
Луганську про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м. Луганську на рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 19 квітня  2007
року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 11 жовтня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2002 року ОСОБА_1 звернулася до суду
з названим позовом.

Уточнивши позовні вимоги зазначала, що
рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 13 листопада 2001 року на
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Луганську (далі
- ВВД ФСС) покладено обов'язок
щомісячно  виплачувати  їй
страхове  відшкодування  в  сумі  112 грн. 10 коп.  з урахуванням ступеня втрати нею
працездатності - 95 % і мінімальної заробітної плати, що становила на той час
118 грн.

Оскільки з часу ухвалення рішення суду
мінімальна заробітна плата в Україні декілька разів підвищувалася, ВВД ФСС
повинен був здійснювати перерахунок належних їй платежів, але цього не робив.
Її неодноразові звернення до відповідача щодо перерахування розміру
відшкодування неправомірно відхилені.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила суд
стягнути з ВВД ФСС на її користь 6146 грн. 77 коп. заборгованості зі страхових
виплат за період з 1 липня 2002 року до 1 лютого 2007 року одноразово;
стягувати, починаючи з 1 лютого 2007 року, страхові виплати на відшкодування
шкоди в розмірі 380 грн. щомісяця; 4000 грн. компенсації моральної шкоди;
231  грн. 33 коп. витрат на лікування;
1200 грн. витрат на правову допомогу, а також зобов'язати відповідача проводити
перерахунок страхових платежів у разі збільшення розміру мінімальної заробітної
плати.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням  Ленінського районного суду м. Луганська від
19 квітня  2007 року  позов
задоволено  частково:  стягнуто
з  ВВД ФСС  на користь ОСОБА_1 6146 грн. 77 коп.  заборгованості  зі
страхових  виплат  за
період   з 1 січня 2002 року до 1
лютого 2007 року, 231 грн. 33 коп. витрат на ліки; 1200 грн. витрат на правову
допомогу та 4000 грн. компенсації моральної шкоди, зобов'язано відповідача
виплачувати ОСОБА_1 з 1 лютого 2007 року страхові виплати в сумі 380 грн.  щомісячно з подальшим перерахунком, а в решті
вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області
від 11 жовтня 2007 року рішення місцевого суду в частині стягнення моральної
шкоди й витрат на правову допомогу скасовано та ухвалено в цій частині нове
рішення, яким у відшкодуванні моральної
шкоди  відмовлено,  а  суму  витрат
на правову допомогу зменшено до 960 грн. У решті - рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

В обґрунтування касаційної скарги ВВД ФСС
посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про
скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК
України  рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під
час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до спірних правовідносин.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд виходив із
того, що відомості про розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 відсутні, отримати їх неможливо; зробити
висновок, чи перевищує сума щомісячної страхової виплати й пенсії по
інвалідності середньомісячний заробіток позивачки, який вона мала до ушкодження
здоров'я,  неможливо, тому ВВД ФСС
у порушення вимог закону після підвищення розміру
мінімальної заробітної плати не проводив перерахунок призначених позивачці
страхових виплат і не компенсував їй понесених витрат на придбання ліків.

Ухвалюючи нове рішення щодо вимог про відшкодування
моральної шкоди та відмовляючи в цій вимозі, а також зменшуючи розмір витрат на
правову допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не доведено факту заподіяння їй моральної
шкоди, а понесені нею витрати на правову допомогу підтверджені належними
доказами лише на суму 960 грн.

Однак повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Пленум Верховного суду України в п. 13 своєї
постанови  від 27 березня 1992 року № 6
«Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування
шкоди»  роз'яснив,   що
відповідно  до  ч. 10
ст. 34  Закону України № 1105-XIV
«Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV) втрачений потерпілим у зв'язку з
ушкодженням здоров'я заробіток (відповідна його частина) визначається із
середньомісячного заробітку, обчисленого згідно із затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 Порядком обчислення
середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за
загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням (далі - Порядок).

Згідно з п. 12 Порядку в разі, коли на час
звернення за страховою виплатою
документи про  заробітну плату
застрахованої особи до ушкодження здоров'я не збереглися, середня заробітна
плата обчислюється виходячи з розміру середньої заробітної плати за відповідною
професією (посадою). За відсутності на підприємстві відповідної професії
(посади) середня заробітна плата обчислюється виходячи з розміру середньої
заробітної плати за аналогічною професією (посадою) на підприємстві, на якому
працювала застрахована особа, але не менше розміру мінімальної заробітної
плати, визначеного законом на дату встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності. Відсутність документів про заробітну плату
підтверджується довідкою роботодавця або відповідного архіву.

У
разі відсутності в потерпілого на час звернення за страховою виплатою довідки
про його заробітну плату у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи чи
організації середня заробітна плата обчислюється виходячи з діючої місячної
тарифної ставки (посадового окладу) за відповідною або аналогічною професією
(посадою) в галузі, але не менше розміру мінімальної заробітної плати, визначеного
законом на дату встановлення потерпілому МСЕК ступеня втрати професійної
працездатності.

При вирішенні справи суди виходили з того, що 1 січня 1997 року висновком МСЕК позивачці встановлено 95 % стійкої втрати
професійної працездатності  безстроково
та визнано її інвалідом І групи. Рішенням Ленінського районного суду                   м. Луганська від 13 липня
2001 року ВВД ФСС зобов'язано проводити позивачці страхові виплати в сумі 112
грн. 10 коп. щомісячно виходячи з мінімальної заробітної плати на той час у
сумі 118 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону № 1105-XIV сума щомісячної страхової виплати встановлюється
відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного
заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Сума щомісячної страхової
виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав
до ушкодження здоров'я. У разі коли потерпілому одночасно із щомісячною
страховою виплатою призначено пенсію по інвалідності у зв'язку з одним і тим
самим нещасним випадком, їх сума не повинна перевищувати середньомісячний
заробіток, який потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Визначені раніше сума
щомісячної страхової виплати та пенсія по інвалідності зменшенню не підлягають.

Задовольняючи частково позов, місцевий суд не
звернув уваги на зазначені положення Закону № 1105-XIV та в порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України  не перевірив правильність перерахунку ВВД ФСС страхових виплат ОСОБА_1 з урахуванням отримуваної нею пенсії по
інвалідності, призначеної одночасно із щомісячною
страховою виплатою.

Вирішуючи питання компенсації позивачці понесених витрат на забезпечення ліками, місцевий суд
не звернув уваги, що порядок вирішення цього питання врегульовано Положенням
про порядок забезпечення потерпілих лікарськими засобами, виробами медичного
призначення, постільною та натільною білизною, перуками, затвердженим
постановою Фонду соціального страхування від
нещасних  випадків  на
виробництві  та  професійних
захворювань  України  від 27 березня 2003 року № 26.

Згідно з п. 5 цього Положення для одержання лікарських
засобів, ВМП, постільної та натільної білизни, перук потерпілі подають до
відділень виконавчої дирекції Фонду у районах та містах обласного значення:
заяву; рішення МСЕК про потребу у забезпеченні лікарськими засобами, ВМП,
постільною та натільною білизною, перуками; перелік необхідних лікарських
засобів, ВМП відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії,
затверджений МСЕК.

За результатами розгляду цієї заяви відділенням фонду
приймається рішення, яким задовольняється заява потерпілого або відмовляється у
страховій виплаті.

При розгляді
справи  місцевий  суд
не  вирішив  питання,
чи  приймалося щодо ОСОБА_1
рішення МСЕК про потребу в забезпеченні лікарськими засобами, чи визначався
перелік необхідних для неї лікарських засобів.

Апеляційний суд, переглядаючи ухвалене рішення, не виконав вимог ст. 303
ЦПК України, не звернув уваги на зазначені порушення та не перевірив належним
чином доводів апеляційної скарги.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в  м. Луганську задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 19 квітня  2007 року та рішення Апеляційного суду
Луганської області від 11 жовтня 2007 року скасувати,
а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін