У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

26 листопада 2008 року                                                                                          м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Гнатенка А.В.,

суддів:                       Косенка
В.Й.,                                 Данчука В.Г.,

Барсукової В.М.,                                    Луспеника Д.Д., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ясні зорі» про стягнення
орендної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Балтського районного суду Одеської області від 2 квітня 2008
року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 4 липня 2008 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у жовтні 2002 року між ним
та відповідачем був укладений договір оренди земельної долі (паю). Орендна
плата за 2005 рік та 2006 рік відповідачем не сплачена. Відповідно до Указу
Президента України від 2 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо
соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток
(паїв)» орендна плата повинна бути виплачена за цей термін у розмірі 1,5 % від
вартості земельної частки, з урахуванням пені за прострочення виплати, рівня
інфляції та 3% річних за несвоєчасну виплату, у загальному розмірі - 1775
грн.              77 коп.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 2
квітня 2008 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 4 липня 2008 року, у позові відмовлено.

Не погодившись із
зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду України
касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані
судові рішення скасувати.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову з чим погодився й
апеляційний суд, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що після
отримання позивачем у 2004 році Державного акту на право приватної власності на
землю договірні відносини сторін за договором оренди земельної долі (частки)
від 1 жовтня 2001 року припинилися.

З матеріалів справи вбачається, що 1 жовтня 2001 року між
позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної частки (паю)
(а.с. 5-7). Строк дії договору 15 років: з 1 жовтня 2001 року по 1 жовтня 2015
року. Земельна ділянка була виділена в натурі і 26 квітня 2004 року позивач
отримав Державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 41). Після
отримання позивачем Державного акту на право приватної власності на землю
договір оренди землі з ним укладено не було. Після виділення земельної ділянки
в натурі й одержання державного акта на право приватної власності на землю
згідно п. 2.3 Типового договору оренди земельної долі (частки), затвердженого
Наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 17 січня 2000
року № 5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 р. за №
101/4322, зобов'язання сторін за укладеним договором припиняється відповідно до
чинного законодавства. П. 4 укладеного між сторонами договору оренди земельної
частки (паю) передбачено, що у випадках, які не передбачені цим договором,
сторони керуються чинним законодавством України.

Згідно з п. 17 розд. X “Перехідні положення” Земельного
Кодексу України (далі -  ЗК) сертифікати
на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються
правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення
земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до  законодавства. Сертифікати на право на
земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв)
у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на
право приватної власності на землю.

Особа з часу
отримання державного акта на право приватної власності на землю набуває статусу
власника земельної ділянки. Оскільки змінюється предмет оренди та статус
орендодавця, договір оренди слід вважати припиненим.

Положення п. 8 розд. X «Перехідні положення» ЗК України
та розд. IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» щодо
переукладення договору оренди земельної частки (паю) передбачають право на
переукладення договору оренди і не можуть бути примусом для власника земельної
ділянки.

З огляду на викладене апеляційний суд правомірно
погодився з рішенням суду першої інстанції та залишив його без змін.

Установлено, що судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не
спростовують.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги та матеріали
справи не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального або
процесуального права, а отже, відсутні підстави для скасування постановлених судових
рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 2
квітня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 4 липня 2008
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                        В.Й. Косенко

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук

Д.Д.  Луспеник