УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 грудня  2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Жайворонок Т.Є.,

Перепічая В.С.,

Лященко  Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Білогірського районного
нотаріального округу Автономної Республіки Крим
Рубаненко Т.А., про визнання договору дарування &frac14;
частки квартири й договору купівлі-продажу автомобіля
недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білогірського
районного суду Автономної Республіки Крим від 28 листопада 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 7 березня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2006 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до
ОСОБА_2 про визнання договору дарування &frac14; частки квартири й договору купівлі-продажу автомобіля
недійсними.

Зазначав, що 30 квітня 2005 року о 12 годині в с. Яблучне
Білогірського району Автономної Республіки Крим на автошляху Яблучне -
Білогірськ відповідач, керуючи автомобілем ВАЗ-2101, номерний знак
НОМЕР_1,                 1980 року
випуску, виїхав на смугу зустрічного руху та здійснив зіткнення з автомобілем
ВАЗ-2106, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням позивача, чим заподіяв йому
матеріальну та моральну шкоду.

Постановою
Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим від 3 червня
2005 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (далі
- ДТП) та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відшкодувати добровільно завдану шкоду відповідач
відмовився, що змусило його звертатись із відповідним позовом до суду.

Рішенням Білогірського районного суду Автономної Республіки
Крим від 12 січня 2006 року із ОСОБА_2 на користь позивача було стягнуто 9 391
грн. 84 коп. матеріальної шкоди, завданої ДТП, 241 грн. 77 коп. витрат на
лікування, 210 грн. 60 коп. витрат на проведення експертизи, 1 тис. грн.
моральної шкоди, а всього 9 835 грн. 21 коп.

Бажаючи уникнути відшкодування та не допустити
примусового стягнення з нього певної суми, у тому числі шляхом накладення
арешту на належне йому на підставі власності майно та його реалізацію в
подальшому, відповідач 4 листопада 2005 року подарував належну йому на праві
власності      &frac14;
частку квартири АДРЕСА_1 дочці - ОСОБА_4, а 22 листопада
2005 року продав автомобіль ВАЗ-2101, номерний знак НОМЕР_1, 1980 року випуску,
ОСОБА_3

Посилаючись на те, що зазначені угоди укладені
відповідачем без мети створити правові наслідки, а лише з метою укриття майна
від відшкодування завданої ним унаслідок ДТП шкоди, позивач з підстав ст. ст.
215, 216 ЦК України  просив визнати
договір дарування &frac14; частки квартири й договір купівлі-продажу автомобіля недійсними.

Рішенням Білогірського районного суду Автономної
Республіки Крим від 28 листопада 2006 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 7 березня 2007 року, у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що при укладанні
договору дарування &frac14; частки квартири від 4 листопада 2005 року та договору купівлі-продажу автомобіля
від 22 листопада 2005 року з боку відповідача мало
місце ухиляння від виконання рішення
суду від 12 січня 2006 року.

Проте погодитись із такими висновками суду не можна,
оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин,  який вчинено
без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим
правочином.    Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач
посилався на те, що зазначені договори укладені
відповідачем без мети створити правові наслідки, а лише з метою укриття майна
від відшкодування завданої ним у унаслідок ДТП шкоди.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України підставами позову, які
відповідно до ст. ст. 10, 31, 213 цього Кодексу суд не може змінити без згоди
позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі
посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму
закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм
відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

У порушення вимог ст. ст. 60, 212, 213 ЦПК України суд належним чином
доводів позивача не перевірив та не дав належної правової оцінки зібраним
доказам.

Так, згідно зі ст. ст. 717, 722 ЦК України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Право власності обдарованого на дарунок виникає з
моменту його прийняття.

У порушення зазначених вимог закону суд не встановив, чи була передана
спірна частина квартири обдарованій та чи був фактично укладений договір
дарування.

Належним чином суд не перевірив, чи продовжує відповідач проживати в
спірній квартирі, де зареєстрований, хто й за кого із членів сім'ї сплачує комунальні послуги.

Не з'ясовані судом і обставини укладання договору купівлі-продажу належного
відповідачу автомобіля.

Протокол судового засідання (а.с. 47-48) свідчить про те, що його проведено
формально, без з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в
даних правовідносинах.

Розгляд справи проведено з грубим порушенням вимог ст. 173, 176, 177, 179
ЦПК України, сторони, треті особи взагалі не давали пояснень по суті заявлених
вимог.

На порушення вимог ст. 33 ЦПК України судом не обговорювалися питання про
залучення до участі у справі в якості співвідповідачів учасників оспорюваних
угод.

Зазначені порушення закону залишилися поза
увагою апеляційного суду.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білогірського районного суду Автономної
Республіки Крим від 28 листопада 2006 року та ухвалу Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 7 березня 2007 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

Т.Є. Жайворонок

Н.П. Лященко

В.С. Перепічай

Ю.В. Прокопчук