Справа № 22-ц-346/2008
першій інстанції КАРАПУТА Л.В.
Доповідач    губар в.с.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 березня  2008
року

м. Чернігів

Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді:

іваненко
л.в.,

суддів:

губар
в.с.,  Страшного М.М.,

при секретарі:

сетченко
н.м.,

з участю:

ОСОБА_1., ОСОБА_3., ОСОБА_2., ОСОБА_4., ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 22 листопада 2007 р. у справі за позовом відкритого
акціонерного товариства „Чернігівавтодеталь”, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ВАТ „Чернігівавтодеталь”,  ОСОБА_2 про визнання втратившим право на
житло та про визнання права користування житлом,  -

в с т а н о в и в:

У червні 2007 року
ВАТ”Чернігівавтодеталь” та ОСОБА_2. звернулись в суд з позовом до
ОСОБА_1. та просили  виселити її з
кімнати АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
ОСОБА_1. отримала у власність, внаслідок укладання у липні 2006 року
договору довічного утримання, будинок по АДРЕСА_2, де  зареєструвалась і поселилась та  добровільно
знялась з реєстрації у гуртожитку, належному ВАТ”Чернігівавтодеталь”.

Восени 2006 року позивачка
знялась з реєстрації у належному їй будинку, самовільно вселилась у
спірну кімнату,  тому ОСОБА_2. позбавлений
можливості цим житлом  користуватись, чим
порушуються  його  житлові права.  Шлюб між подружжям ОСОБА_2 розірваний у 2007
році.  Позивачі вважають, що оскільки
відповідачка  добровільно виїхала із
спірного жилого приміщення на інше постійне місце проживання, вона, відповідно
до ст.107 ЖК України, втратила право  на
проживання у кімнаті гуртожитку, тому просили виселити її із зазначеної
кімнати.

У серпні 2007 року ОСОБА_1. звернулась із
зустрічноим позовом до ВАТ”Чернігівавтодеталь” та до  ОСОБА_2., мотивуючи свої вимоги тим, що  вона, відповідач та їх дитина  з 1998 року проживали у гуртожитку  ВАТ”Чернігівавтодеталь” по АДРЕСА_1, а  з квітня 2001 року - у кімнаті  № 932. Рішенням Чернігівського міськвиконкому
№ 313 від 29.12.2003 року  зазначеному
гуртожитку наданий статус житлового будинку.

Позивачка стверджує, що з часу поселення у гуртожиток і дотепер вона та
її син 1997 року народження,   постійно
проживають у спірній кімнаті, не змінювали місце проживання  і ніколи не поселялись у будинок АДРЕСА_2.

Проживаючи  у спірній
кімнаті,   вона оплачує  житлово-комунальні послуги,  за місцем проживання отримує поштову
кореспонденцію.  Її син, ОСОБА_6,  навчається у школі № 33, яка знаходиться  поблизу
їх місця проживання і  у школі в
особовій справі сина вказана адреса проживання - АДРЕСА_1 За місцем проживання вона
та син перебувають на обліку і в лікувальних установах.

ОСОБА_1. стверджує, що  сімейні
стосунки між нею та ОСОБА_2. припинені в серпні 2006 року, у 2007 році шлюб між
ними розірваний.  ОСОБА_2.  04.09.06. добровільно залишив спірне
житло,  забрав всі свої особисті речі,
документи, частину спільного майна і поселився разом зі своїми батьками у
квартирі АДРЕСА_3, частина якої йому належить йому  на праві власності після приватизації. Оплату
за спірне житлоОСОБА_2. з часу вибуття не здійснює. Жодних перешкод ОСОБА_2. в
користуванні спірним житлом вона не створювала, бажала зберегти сім”ю та
просила його повернутись.  Проте
ОСОБА_2.  одружився з ОСОБА_7., створив  нову сім”ю.
Оскільки ОСОБА_2.  без поважних
причин залишив  спірну кімнату,
переселився на  постійне проживання у
АДРЕСА_3.   Тому  просила суд
визнати  за нею та сином право
користування спірним житлом АДРЕСА_1, аОСОБА_2. на підставі ст.107 ЖК України
визнати   таким, що втратив право
користування спірним жилим приміщенням з дня вибуття.

Рішенням Деснянського районного
суду м. Чернігова від 22 листопада 2007 року
ОСОБА_2. та ВАТ „Чернігівавтодеталь”, а також ОСОБА_1. у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить
рішення суду в частині відмови їй у позові скасувати та задовольнити її
вимоги.  Доводи апеляційної скарги
зводяться до того, що    висновки  суду не відповідають обставинам справи,
неправильно застосовані норми матеріального права.  Апелянт стверджує, що суд необгрунтовано
посилається на ст.72 ЖК України та безпідставно вважає позивачку такою, що не
вправі  ставити перед судом питання  щодо визнання ОСОБА_2. втратившим право  користування житлом. На думку апелянта, суд,
не взявши  до уваги наявні у справі
докази,   неправомірно не визнав за нею
та сином право користування жилою площею у спірній кімнаті та не врахував, що
зазначене жиле приміщення вони з сином ніколи не покидали.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2  просить апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а  оскаржуване рішення  - без зміни. Посилається на те, що він ніколи
не покидав спірне житло,  а ОСОБА_1. має
інше постійне місце проживання -  у належній  їй
частині будинку поАДРЕСА_2.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу,
перевіривши матеріали справи,  та
обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд  вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому  задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2.,
ОСОБА_1. та їх неповнолітній син ОСОБА_6, 1997 р.н.,  з 1998 року
проживали у кімнаті № 930, а з квітня 2001 року - у кімнаті № 932
гуртожитку ВАТ”Чернігівавтодеталь” по АДРЕСА_1.
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради  від 29 грудня 2003 року № 313  зазначеному гуртожитку  надано статус житлового  будинку (а.с.24).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1.  з сином не змінювали вищевказаного  місця проживання і дотепер продовжують
мешкати у спірній кімнаті АДРЕСА_1. Зокрема, факт постійного проживання
ОСОБА_1. та її сина у зазначеному помешканні безспірно підтверджується показами
у суді першої інстанції  свідків   ОСОБА_8.,
ОСОБА_9, ОСОБА_10., ОСОБА_11., (а.с.93-96 протоколу судового засідання),
квитанціями по оплаті за житлово-комунальні послуги, які здійснювала ОСОБА_1. і
чого не заперечував у апеляційному суді і ОСОБА_2., (а.с.30-35, 37-42),
довідкою ВАТ”Чернігівавтодеталь” від 12.02.07. (а.с.36),  довідкою
школи № 33 (а.с.43),
медичними  авбулаторними  картками ОСОБА_1. та   ОСОБА_6 (а.с. 45,46), актами (а.с.51,52)  та наявною у справі поштовою кореспонденцією,
яку ОСОБА_1. отримувала за місцем знаходження спірного житла. Зазначені докази
жодним чином не спростовані
ВАТ”Чернігівавтодеталь” та ОСОБА_2.

По справі встановлено, що
ОСОБА_1.,  за умовами укладеного
договору довічного утримання,
отримала  від ОСОБА_12. у
власність 13/20 частин будинку
поАДРЕСА_2.     ОСОБА_1.
21.07.2005 року, ще  перебуваючи у шлюбі
з ОСОБА_2.,  знялась з реєстрації  у кімнаті АДРЕСА_1,  04.08.05. зареєструвалась у будинку АДРЕСА_2,
а 25.10.06. знялась з реєстрації  у цьому
будинку і на даний час ніде не зареєстрована (а.с.25-28). Докази  проживання ОСОБА_1. у зазначеному будинку у
матеріалах справи відсутні.

Зважаючи на сукупність наявних у справі доказів, апеляційний суд
приходить до переконання, що ОСОБА_1. та її син не втратили право  користування жилим приміщенням  - кімнатою АДРЕСА_1, оскільки
відсутність  реєстрації сама по собі,
зважаючи на обставини даної конкретної справи, не свідчить про зміну місця
проживання ОСОБА_1., а отже  не може
бути  підставою  для відмови
у визнанні права користування спірним житлом.

Як встановлено судом, ОСОБА_2. з вересня 2006 року добровільно залишив
спірне житлове приміщення та переселився на постійне місце проживання у
трикімнатну  квартиру АДРЕСА_3, створивши
нову сім”ю та зареєструвавши шлюб з ОСОБА_7. Частина зазначеної квартири
належить  ОСОБА_2.  на праві власності  внаслідок приватизації. ОСОБА_2. не надав
суду першої інстанції і не представив апеляційному суду, хоча у слуханні даної
справи оголошувалась перерва, жодного доказу на
спростування  зазначених обставин.

Апеляційний суд критично оцінює твердження ОСОБА_2. про те,   що зі сторони ОСОБА_1.  були створені йому перешкоди у користуванні
спірним житлом, оскільки  до правоохоронних
органів чи до суду з  метою усунення
таких перешкод  ОСОБА_2. не звертався і
наявність таких перешкод ним суду не доведено.

Факт непроживання ОСОБА_2. у спірному
житловому приміщенні   з вересня 2006
року  підтверджується наявними у справі   актами (а.с.51,52), показами свідків  ОСОБА_8., ОСОБА_9,  ОСОБА_11. (а.с.93,94,96). Зазначені докази
ОСОБА_2  жодним чином не спростовані. Крім
того,  з пояснень в апеляційному суді
ОСОБА_2 вбачається, що
житлово-комунальні послуги за спірне житло він не сплачує, оскільки там
не проживає.

Разом з тим, у матеріалах справи
наявні  письмові докази, які свідчать про
те, що ОСОБА_2. постійно проживає саме по АДРЕСА_3. Так, у позовній заяві до
суду (а.с.5), у квитанції про сплату витрат на ІТЗ (а.с2),  особистих заявах (а.с. 109, 110,111, 126), у
запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2. вказує адресу саме АДРЕСА_3 і за цією
ж адресою отримує  поштові повідомлення
(а.с.10, 68). Разом з тим, ОСОБА_2 суду не надано жодних доказів на
підтвердження  тих обставин, що  він не проживає у квартирі АДРЕСА_3, і його
твердження про те, що ця квартира  не є
його постійним місцем проживання, а проживає він начебто за іншими адресами - є
голослівними і бездоказовими.

Проте, вищевикладені обставини  не були враховані судом першої інстанції, що
призвело до невірного визначення існуючих між сторонами правовідносин,  їм дана неправильна юридична оцінка  та неправильно застосовані  норми матеріального права,  що призвело до постановлення незаконного
рішення.

Тому оскаржуване рішення  підлягає скасуванню   з постановленням нового рішення.  ВАТ”Чернігівавтодеталь” та ОСОБА_2. у
задоволенні позову слід відмовити за відсутністю передбачених ст.107 ЖК України
підстав, оскільки ними не доведено, що ОСОБА_1. зі спірної квартири виїхала на
постійне місце проживання у будинок по АДРЕСА_2, а отже не доведено факту зміни
ОСОБА_1. місця проживання.

Позов ОСОБА_1.  необхідно задовольнити,  оскільки вона, знявшись  з реєстрації у спірній квартирі, продовжувала
постійно у ній проживати, а тому  не
втратила права користування цим житлом. Проте ОСОБА_2., будучи зареєстрованим у
спірній квартирі, з вересня 2006 року припинив у ній проживати,  та
вибув на інше постійне місце проживання - у квартируАДРЕСА_3, тому  право користування спірним житлом ним
втрачено.

Керуючись ст. ст.209, 218,
303,307,309,313,314,316,317,318,319 ЦПК України, ст.ст.63,64,107 ЖК
України,  апеляційний суд, -

В И Р І Ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду
м.Чернігова від 22 листопада 2007 року скасувати.

В задоволенні позову ВАТ”Чернігівавтодеталь” та  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з квартири
АДРЕСА_1  - відмовити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та її  неповнолітнім
сином ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1,      право
користування житлом  у квартирі  АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом у  квартирі
АДРЕСА_1.

Рішення  набирає законної сили з
моменту проголошення та  може бути
оскаржено  до Верховного Суду України в
касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання ним  законної сили.

Головуючий:                                          Судді: