Справа № 2-62/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2008р.                                                                                                                     м. Одеса

Суворовський
районний суд м. Одеси, у складі:

Головуючого -  судді
Малиновського О.М.,

при секретарі                 Стояновій І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в м. Одеса,
цивільну справу за позовом відкритого акціонерного товариства “Одеессільмаш” до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради -
про виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 - про зобов'язання укладання
договору найму житлового приміщення, визнання недійсним наказу, стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ

ВАТ “Одессільмаш” в липні 2004року звернулось до суду з позовними вимогами
в яких просить виселити відповідачів з їх неповнолітніми дітьми з гуртожитку
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що родина ОСОБА_1 без будь-яких правових
підстав вселилась в гуртожиток. В трудових відносинах з ВАТ “Одессільмаш”
ОСОБА_1., ОСОБА_2 не знаходились та не знаходяться. Спільного рішення
адміністрації та профспілкового комітету підприємства щодо вселення в
гуртожиток родини ОСОБА_1 не приймалось. Ордер на вселення в гуртожиток не
видавався.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав просив
задовольнити.

ОСОБА_1. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пред'явивши зустрічні
позовні вимоги, пояснила, що її чоловіку ОСОБА_2, який працював та продовжує
працювати в податковій інспекції, в 1999 році, за його заявою, за згодою
директора підприємства було надано для проживання кімнати в спірному
гуртожитку. На її погляд їх вселення в гуртожиток було проведено правомірно
відповідальними посадовими особами підприємства. З того часу вона проводить
квартирну плату за чотирьох осіб, постійно зареєстрована за адресою.  Вважала, що між нею та ВАТ “Одессільмаш”
фактично існують правовідносини найму житла. Вона зверталась до керівництва
підприємства з проханням укласти договір найму житла, однак отримувала лише
відмови. Посилаючись на зазначені обставини просила зобов'язати  ВАТ “Одессільмаш” укласти з нею безстроковий
договір найму житла на кімнати АДРЕСА_2.

Відповідачка в зустрічному позові просила визнати недійсним наказ голови
правління ВАТ “Одессільмаш” № 50 від 02.04.2004року, яким було прийнято рішення
про виселення мешканців, посилаючись на те, що даний наказ порушує її права та
особисті майнові інтересі, є фіктивним, оскільки направлений на виселення
мешканців гуртожитку. На її думку у голови правління не було підстав видавати
наказ, щодо проведення капітального ремонту в гуртожитку.

Додатково
ОСОБА_1. просила стягнути з ВАТ “Одессільмаш” заподіяну   моральну шкоду в розмірі 3400 гривень
посилаючись на те, що влітку 2004 року на вході у будинок охоронці не пускали
її додому, забороняли мешканцям вносити в будинок будівельні матеріали. Їх
залякували,  у зимній період вечором
вимикали світло, не було можливості готувати їжу. Все це призвело до моральних
страждань, постійні стреси, були порушені нормальні життєві  зв'язки, що змушено її докладати додаткових
зусиль для збереження душевної рівноваги, життєвого ладу та спокою.

В
судовому засіданні ОСОБА_1. та її представник зустрічний позов підтримали
просили задовольнити. Додатково представник ОСОБА_1. просив застосувати до
первісного позову наслідки пропущення строку позовної давності.

ОСОБА_2
у судове засідання не явився без поважних на те причин. Про день, час та місце
розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідність до ч.5 ст. 74
ЦПК України (а.с.55).

Представник
служби у справах дітей Одеської міської ради вважала, що у первісному позові
слідує  відмовити задовольнивши зустрічну
позовну заяву.

Суд,
заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні
до них правовідносини, прийшов до наступного.

Гуртожиток
АДРЕСА_1 знаходиться на балансі ВАТ “Одессільмаш”  та є їх власністю. Згідно відповіді
Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 25.12.2007 року,
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 має статус  гуртожитку для одиноких робітниць ВАТ
“Одессільмаш”.

Судом
встановлено, що в жовтні місяці 1999 році ОСОБА_2, ОСОБА_1. зі своєю дитиною
вселилися в зазначений вище гуртожиток №8. На даний час в гуртожитку
продовжують проживати ОСОБА_2, ОСОБА_1. та їх неповнолітні діти: ОСОБА_3 та
ОСОБА_4.

Згідно зі ст.ст. 128,129 ЖК України, жила площа в гуртожитку  надається за спільним рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої
громадської організації та відповідного профспілкового комітету, і на його
підставі громадянинові  видається
спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Відповідно до ст.127 ЖК України, для проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть
використовуватись гуртожитки.  Тобто,
зазначені норми визначають єдиний порядок та підстави вселення робітників,
службовців, студентів тощо, в гуртожитки підприємства.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана  довести ті обставини на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК
України.

Судом встановлено, що сторони не оспорювали, що ОСОБА_2, ОСОБА_1. в
трудових відносинах з ВАТ “Одессільмаш” ні коли не перебували  та не перебувають.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.44 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого
Постановою  Ради Міністрів Української
РСР  № 208 від 03.06.1986р., громадян,
які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого
жилого приміщення.

Посилання на те, що родині ОСОБА_1 було видано ордер на вселення в
гуртожиток, а потім ордер було замінено на довідку від 22.10.1999р. є
неспроможні, та судом до уваги не приймається, оскільки  представлена довідка лише визначає факт
заняття родиною ОСОБА_1 кімнат в гуртожитку № 8, та не може розцінюватися судом
як правомірне вселення в гуртожиток. Зазначена довідка посадовими особами
підприємства не підписана та не завірена. Крім того спільне рішення
адміністрації та профспілкового комітету підприємства щодо вселення родини
ОСОБА_1 в гуртожиток  у ВАТ “Одессільмаш”
не приймалось, в зв'язку з чим дана обставина виключає можливість видачі ордеру
на вселення родини ОСОБА_1 в гуртожиток.

Судом відхиляється представлена копія листу від начальника управління ДААК
ДПА України в Одеській області направленого на адресу голови ВАТ “Одессільмаш”,
в якому ставиться клопотання про виділення житлового приміщення з правом викупу
працівнику управління ОСОБА_2, так як з зазначеного листу не вбачається, що він
був отриманий ВАТ “Одессільмаш”. Крім того, само по собі звернення начальника
управління ДААК ДПА України в Одеській області не може розцінюватися як
належний доказ правомірного вселення родини ОСОБА_1 в гуртожиток.

З боку ОСОБА_1. не доведено та об'єктивно не підтверджено належними
доказами правомірність вселення її родини в гуртожиток № 8. Вселення родини
ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_2 погодженої з директором, як на це посилалась в
судовому засіданні  ОСОБА_1., не
відповідає вимогам Закону зазначеного вище, щодо порядку вселення осіб в
гуртожиток.

На підставі викладеного, оцінюючі представлені сторонами докази в їх
сукупності, враховуючи ту обставин, що родина ОСОБА_1 вселилась в гуртожиток №
8 без достатніх правових підстав, суд дійшов до висновку, що первісні позовні
вимоги підлягають задоволенню, шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_1. з їх
неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3., ОСОБА_4. зі спірного  гуртожитку № 8 без надання іншого житла.

Задовольняючі первісні позовні вимоги суд вважає, що зустрічні позовні
вимоги щодо зобов'язання ВАТ “Одессільмаш” укласти з ОСОБА_1. безстроковий
договір найму житла, задоволенню не підлягають, оскільки доводи ОСОБА_1. з
посиланням на норми ЦК України (в ред.2003р.), а саме на ст.ст.205,759 ЦК
України, як на підставу зустрічного позову,
судом не приймаються, оскільки правовідносини яки виникли між сторонами
регулюються ЖК України, главою 4 “користування гуртожитками”, та Примірним
положенням про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від
03.06.1986р. № 208. Крім того, слідує звернути увагу на ту обставину, що ст.ст.
205,759 ЦК України, набули законної сили 01.01.2004 році, в той час коли сім'я
ОСОБА_1 вселилась в гуртожиток в жовтні 1999 році, та діяв  ЦК УРСР
в редакції 1963року. Само по собі проведення оплати за користування
житлом, як обставина на яку посилалась ОСОБА_1., не може бути підставою
правомірного проживання в гуртожитку.

Посилання представника ОСОБА_1. на те, що підприємством пропущений строк
позовної давності на звернення до суду щодо виселення родини ОСОБА_1 є
безпідставні, оскільки правовідносини між сторонами є триваючими на яки не
розповсюджується строк позовної давності.

Голова правління ВАТ “Одессільмаш” при здійснені господарської діяльності
підприємства вправі у відповідність до статуту підприємства та ст. 48 Закону
України “Про господарську діяльність”
видавати накази, розпорядження, тощо.

Як було встановлено судом, голова правління ВАТ “Одессільмаш”
02.04.2004році видав наказ № 50 яким визначив проведення капітального ремонту
будівлі гуртожитку АДРЕСА_1, оскільки прийшли у негідність електропроводка,
порушені гідроізоляція в санвузлах, потрібно змінити 85% стояків системи
опалення та інше.

На думку суду, зазначений наказ голови правління був виданий в межах його
компетенції з метою здійснення господарської діяльності підприємства та
стосується майнових інтересів самого підприємства.  ОСОБА_1., яка оспорює даний наказ, не є
робітником підприємства ні є його акціонером, а тому позбавлена права
оспорювати накази голови правління. Крім того, враховуючи, що підстави її
виселення з гуртожитку не пов'язані з проведення капітального ремонту, даний
наказ не яким чином не порушує її права, свободи чи інтереси пов'язані з її
проживанням в гуртожитку. Внаслідок чого заявлені позовні вимоги в цієї частині
є безпідставні та задоволенню  не
підлягають.

Не підлягають задоволенню і зустрічні позовні вимоги щодо стягнення
моральної шкоди, оскільки вони є похідними від зустрічних позовних вимог, в
задоволені яких судом було відмовлено.

Керуючись ст.ст. 47, 48  Закону
України „Про господарські товариства”;
ст. 127-132 Житлового кодексу України; п.п.9,10,44„ Примірного положення
про гуртожитки”, затвердженого Постановою Ради Міністрів України  № 208 від 03.06.1986р.; ст.ст.10,11,57,
61,64, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні
вимоги відкритого акціонерного товариства “Одеессільмаш” задовольнити.

Виселити
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 з гуртожитку №
8  розташованого за адресою:АДРЕСА_1, без
надання іншого житла.

Відмовити
в повному обсязі в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до відкритого
акціонерного товариства “Одеессільмаш”  -
про зобов'язання укладання договору найму житлового приміщення, визнання
недійсним наказу, стягнення моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення
і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4
ст. 295 ЦПК України.

Суддя -