РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

28 липня 2008р. Артемівський районний суд м. Луганська

в
особі судді Селезньової Т.В.,

при
секретарі Шуваєвій Г.В.,

за
участю сторін,

розглянувши у судовому засіданні в м. Луганську цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про розподіл сумісного майна, визнання права власності, стягнення суми,

встановив:

Позивачка просить стягнути з відповідача на її користь 12 частку вартості
гаражу в ГК «Зарічний» - 8774грн., мотивуючи тим, що гараж набуто у шлюбі, він
є спільною власністю, але гараж продано відповідачем без її згоди; крім того
просить визнати за нею право власності на шифоньєр, дзеркало трельяж ,
письмовий стіл, мотивуючи тим, що дані меблі їй подарувала мати і вони є її
особистою власністю, а не сумісною з відповідачем.

Відповідач  позов про визнання за
позивачкою права власності на вказані нею меблі визнав, не оспорює того факту,
що дані меблі були подаровані позивачці її матір»ю і не є спільною власністю;

Позовні вимоги про стягнення половини вартості за гараж не визнав, вважає,
що гараж не є спільною власністю, оскільки куплений ним вже після припинення
сімейних стосунків з позивачкою за його власні кошти, коли він виплачував
дружині аліменти на утримання дитини і не вів з нею спільного господарства;
11.01.2006 року продав гараж Уткіній за 1000 гривень; вважає, що вартість
гаражу в висновку експертизи є завищеною, і що підстав для стягнення з нього
вказаної позивачкою суми нема.

В судовому засіданні встановлено наступне:

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.06.1988р.

Шлюб розірвано за рішенням Артемівського райсуду м. Луганська від
27.06.2002р., розірвання шлюбу в відділі РАГС зареєстровано 6.08.2002р.  З рішення суду про розірвання шлюбу
встановлено, що сімейні стосунки припинено остаточно з вересня 2001 року.
Сторони мають сина, який на час розірвання шлюбу був неповнолітній, на даний
час досяг повноліття.

Спірний гараж куплено ОСОБА_2 в 1995 році, тобто під час зареєстрованого
шлюбу з позивачкою, чого відповідач не оспорює.

Відповідач не довів, що гараж куплений ним у особисту власність, а так само
не довів того факту, що на час купівлі гаражу сімейні стосунки між подружжям
були остаточно припинені. Зокрема, таке ствердження відповідача суперечить
встановленому у судовому рішенні факту про припинення сімейних стосунків в
2001році. Той факт, що з відповідача були стягнуті аліменти на користь
позивачки на утримання неповнолітньої дитини до 1995 року, не доказує
припинення сімейних стосунків на час купівлі гаражу.

Відповідно до ст.22 КЗШС УРСР, що
діяв на час купівлі гаражу, все майно, набуте у шлюбі, є спільною сумісною
власністю подружжя. Доказів того, що при купівлі гаражу існувала інша
домовленість між подружжям, відповідач не представив. Таким чином, суд вважає
доведеним, що спірний гараж набутий у шлюбі і є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_2 (сторін).

Відповідно до ст.22-28 КЗШС УРСР у
разі розподілу сумісного майна між подружжям їх частки визнаються рівними.
Таким чином, позивачка довела наявність у неї права власності на 12 частку
спірного гаражу.

Відповідачем не доведено, що між подружжям мав місце інший розподіл
сумісного майна, за яким би вказаний гараж відійшов йому.

Позов про розподіл спільного майна,
в тому числі гаражу, позивачкою заявлено в межах три річного строку після
розірвання шлюбу, 14.06.2005р.

З договору купівлі- продажу від
11.01.2006р., показань свідка ОСОБА_3, довідки ГК «Зарічний», встановлено, що
вказаний гараж ОСОБА_2 продав Уткіній 11.01.2006р. за 1000гривень. Згоди на
продаж спільного майна, в тому числі своєї частки, позивачка не давала, і її
волевиявлення стосовно відчуження вказаного майна не було.

Враховуючи, що на час продажу гаражу він перебував у судовому спорі, що
спільним майном відповідач розпорядився ще до його розподілу в судовому
порядку, під час спору у суді, тобто в той час, коли позивачка мала на нього
право власності і такого права не втратила, а також враховуючи, що сам договір
купівлі- продажу і право власності ОСОБА_3 на гараж в даний час позивачка не
оспорює, суд дійшов висновку, що доцільним є розділити вказане спільне майно
між подружжям у такий спосіб, як залишення майна відповідачу зі стягненням з
нього на користь позивачки компенсації половини його вартості. Оскільки у разі
розподілу спільного майна судом, суд виходив би з вартості майна на час
розподілу, то вартість спірного гаражу на даний час слід визначити в сумі,
вказаній позивачкою - за висновком експертизи. Суд не вбачає підстав для
визначення вартості спірного майна станом на час розірвання шлюбу з наведених
вище підстав. Крім того, жодних поліпшень за час після розірвання шлюбу, які б
могли підвищити вартість спірного майна за рахунок відповідача,  відповідач не довів. Посилання відповідача на
ту обставину, що гараж в дійсності продано ним значно дешевше, не може бути
прийнятий судом до уваги, оскільки відповідач розпорядився спільним майном у
такий спосіб без згоди позивачки. Доказів на підтвердження меншої вартості
спірного майна відповідач не представив, і у суду нема підстав не вірити оцінці
експерта.

Згідно висновку експертизи вартість гаражу станом на момент дослідження
(24.01.2007р.) становить 16746грн. Враховуючи, що з даною оцінкою позивачка
згодна і доказів на підтвердження більшої ціни (на даний час) не представила,
так само таких доказів не представив відповідач, суд виходить з даної
оцінки.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає половина вартості гаражу у
розмірі 8373грн.

Крім того, підлягають відшкодуванню понесені позивачкою витрати на
експертизу по визначенню вартості спірного майна 401грн.

Встановлено, що шифоньєр, дзеркало - трельяж, письмовий стіл, були набуті
під час шлюбу. Але як встановлено в судовому засіданні, дані меблі були
подаровані позивачці її матір»ю. Дану обставину відповідач не оспорює, тому
даний факт вважається доведеним.

Відповідно до вимог КЗШС УРСР майно, набуте у шлюбі, є сумісним, крім
подарованого та успадкованого. Таким чином, позивачка довела, що вказані
предмети меблів є її особистою власністю.

Оскільки між сторонами є майновий спір, то суд вважає можливим задовольнити
дані позовні вимоги, і визнати за позивачкою право приватної власності на
вказане майно.

Справа розглянута за нормами закону, що діяв на час надбання майна. Разом з
тим, такі з норми сімейного законодавства, що регулюють майнові відносини
подружжя, встановлені і новим СК України, ст.60,62,70.

Керуючись викладеним, ст.22-28 КЗПШ України, ст.60, 62, 70 СК України,
ст.328, 368, 372 ЦК України, ст. 213, 214, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити;

визнати за ОСОБА_1 право власності на шифоньєр з антресоллю, письмовий стіл
і дзеркало- трельяж.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8373грн. - компенсацію за її частку у
гаражі, 401 грн. судових витрат, всього стягнути 8774 грн.

Заява про оскарження рішення може бути подана протягом 10 днів з дня його
оголошення, апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Суддя:
Т.В.Селезньова