Справа
№2-32/08
08 жовтня 2008 року. Індустріальний
районний суд міста Дніпропетровська у
судді
при секретарі      -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
цивільну справу за  цивільну справу за
позовами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Відкритого акціонерного товариства  “Інтерпайп Нижньодніпровський
завод”, про визнання пропозицій № 73 від 07.02.1997 р., № 2170
06.09.1999р. і № 2331 від 05.12.1999 р. раціоналізаторськими, виплаті
за використання пропозицій № 2170 від 06.09.1999р. і № 2331 від
р., виплати упущеної вигоди, компенсування моральної шкоди,
в журналах “Трубна магістраль” та “Інтелектуальний капітал”
громадськості про усунення наслідків порушення майнових і
прав співавторів, про визнання виготовлених виливниць контрафактною
до Інституту чорної металургії ім. З. І. Некрасова НАН України, про
кожному з позивачів матеріальних збитків і нанесеної матеріальної
до Державного департаменту інтелектуальної власності при Міністерстві
критеріям винаходу,-
25.04.2005 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
відкритого акціонерного товариства “Нижньодніпровський трубопрокатний завод”
просив суд вважати неправомірним та порушуючими добросовісну конкуренцію дії
(відкрите акціонерне товариство “Нижньодніпровський трубопрокатний
по використанню у своєму господарчому обороті раціоналізаторської
№2331 від 15.12.1999 р. у зв'язку з невиконання добросовісного
позивача (ОСОБА_1) у відповідності до п. 1 ст. 484 ЦК
пропозиції № 73 від 07.02.1997 р. та № 2170 від 06.09.1999 р.
раціоналізаторськими та привласнених Відповідачем своє володіння та
що порушує умови п. 2 ст. 484 ЦК України. Позивач у своїй
заяві просив визнати пропозицію № 2170 від 06.09.1999 р.
та у відповідності до п. 1 ст. 484 ЦК України сплатити йому
за два роки  авторську винагороду у сумі
у господарському обороті відповідача.
Сплатити йому (позивачу) за
роки авторську винагороду у сумі 55 373,98 грн. за використання  у
обороті відповідача раціоналізаторської пропозиції № 2331 від
р. у відповідності до п. 1 ст. 484 ЦК України.
(позивачем) можливості патентувати своєї творчої технічної розробки по
та злитку у вигляді винаходу у Україні, Росії, ФРН, Чехії та Румунії
наслідок тривалого не визнання відповідачем розробок раціоналізаторським,
просив компенсувати йому втрачену вигоду у сумі 313 951 грн. ,
компенсацію за спричинення моральної шкоди у сумі 10 000 грн. ;
у будь-якому з зазначених ЗМІ (журнал “Інтелектуальна власність”,
“Інтелектуальний капітал”, газета “Бізнес”) інформацію.  Відшкодувати
(позивача) витрати  на аналіз ситуації що
склалося по виробництву,
нової конструкції виливниць у розмірі 2 133 грн. В обґрунтування
вимог позивач посилався на те, що він у складі групи співавторів оформив
р. та подав до ВАТ “НТЗ”, як співробітник цього підприємства,
№ 73 “використання шестизаготівельної виливниці з круглою
розширеною  до низу робочої поверхнею для виливки
колісних злиток”.  Ця
була направлена на те, щоб злитки метала виготовляти у виливницях,
має у поперечному розрізі форму круга. У тому випадку злитки металу мали
усіченого конусу. Надалі з цих злитків повинні виготовлятися залізничні
а запропонована форма злитка забезпечує, максимальний рівень
металу, що поліпшує техніко-економічні показника готової
підставі пропозиції № 73 проектно-конструкторський відділ відповідача у
1998 р. розробив робоче креслення нової конструкції виливниці (мрт/19
СБа) де вказано, що це креслення розроблено на підставі
пропозиції № 73 від 07.02.1997 р.
травня 2000 р. по травень 2001 р. ця пропозиція випробувалася, а з 03 травня
р. почалося використання, оскільки по кресленню почали виготовляти
а потім злитки, але свідоцтво на раціоналізаторську пропозицію
деякий час позивач дізнався що матеріали потенційно раціоналізаторської
№ 73 від 07.02.1997 р. втрачені відповідачем, та у зв'язку з втратою
актуальності її необхідно зняти з обліку.
р. позивач у складі групи співавторів подав пропозицію № 2170 “Нова
колісної виливниці з круглою внутрішньою поверхнею”, яке було
на рішення проблем творче пов'язаних з пропозицією № 73 від
р. щоб узаконити права позивача та його співавторів.  Але відповідач
підставі висновку Інституту чорної металургії відмовив у визнанні пропозиції
№
2170 від 06.09.1999 р. раціоналізаторською у зв'язку з відомістю в інших
такого рішення з посиланням на авторське свідоцтво НОМЕР_1на
“Виливниця для злитків”.  При цьому відповідачем
рекомендацій про порядок складання, подачі і розгляду заявки на
пропозицію” в яких відсутня необхідність підключати зовнішні
до розгляду заявки на раціоналізаторську пропозицію, оскільки таке
рішення
покладено на служби відповідача.

Також
важливим фактором, на думку позивача, який підтверджує необґрунтованість

відмови
у визнанні пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р. раціоналізаторською у зв'

язку
з відомістю такого технічного рішення, є отримання ОСОБА_4. разом

з
співавторами патенту Росії № 2198763 “Виливниця для виливки злитків

розширеною
донизу”.  Цей винахід використовує
суттєві ознаки раніше поданих

позивачем
пропозицій відповідачу для визнання їх раціоналізаторськими.

15.12.1999
р. Позивач робить третю спробу захисту своїх авторських прав та

подає
заяву у складі групи співавторів на раціоналізаторську пропозицію “Злиток

з
круглою боковою поверхнею для виробництва коліс”, яка об'єднана єдиним

творчім
задумом з раніш поданими пропозиціями, якої у бюро з раціоналізації і

винахідництву
(Надалі - БРІВ) відповідач надав реєстраційний номер №2331 від

15.12.1999
р.

20.12.1999
р. по цій пропозиції було прийнято рішення про визнання її

раціоналізаторською,
але у порушення п. 31 “Методичних рекомендацій про порядок

складання,
подачі і розгляду заявки на раціоналізаторську пропозицію” у

місячний
термін свідоцтво на раціоналізаторську пропозицію видано не було,

авторська
винагорода за використання з травня 2001 р. раціоналізаторської

пропозиції
позивачу не сплачена.

Позивач,
також звертає увагу, на той факт, як що, після введення відповідачем у

своєму
господарському обороті пропозиції № 73 від 07.02.1997 р. та у випадку

визнання
цій пропозиції раціоналізаторською, позивач мав би можливість подати

заявку
для визнання раціоналізаторської пропозиції винаходом та отримання

патенту
на нього.  Теж саме позивач мав би
можливість зробити з пропозиціями №

2170
від 06.09.1999 р. та № 2331 від 15.12.1999 р.
Але позивач не зміг це

зробити
у зв'язку з перешкоджаннями відповідача у вигляді психологічного тиску

який
полягав:

-     у невизнанні пропозицій 73 від 07.02.1997
р. та № 2170 від 06.09.1999

р.;

-     не виплаті відповідної авторської
винагороди за використання

пропозицій
73 від 07.02.1997 р. та № 2170 від 06.09.1999 р., та

раціоналізаторської
пропозиції № 2331 від 15.12.1999 р.;

-     неправомірне розголошення комерційної
таємниці у результаті чого в

2003
р. у Росії був виданий відповідний патент;

-     привласнення відповідачем усіх майнових та
не майнових прав по

пропозиціям
№ 73 від 07.02.1997 р. та № 2170 від 06.09.1999 р.

Як
що врахувати, що при використанні раціоналізаторської пропозиції сплата

авторської
винагороди здійснюється на протязі 2-х років, а при використанні

винаходу
на протязі 20-ти років, то неправомірне визнання відповідачем вказаних

пропозицій
нераціоналізаторськими позивачу завдана шкода, яка привела до втрати

вигоди.

Не
усунення відповідачем зазначених у позовній заяві порушень прав позивача на

об'єкт
інтелектуальної власності у вигляді потенційно раціоналізаторських

пропозицій
№ 73 від 07.02.1997 р. та № 2170 від 06.09.1999 р. визначає, на

думку
позивача, що усі виливниці, що виготовлені з травня 2001 р. та усі

злитки,
що виготовлені з допомогою цих виливниць, а з них природно і

залізничних
коліс є контрафактною продукцією відповідача.

25.07.2005
р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

відкритого
акціонерного товариства “Нижньодніпровський трубопрокатний завод” та

просив
суд вважати неправомірним та порушуючими добросовісну конкуренцію дії

відповідача
(відкрите акціонерне товариство “Нижньодніпровський трубопрокатний

завод”)
по використанню у своєму господарчому обороті раціоналізаторської

пропозиції
№2331 від 15.12.1999 р. у зв'язку з невиконанням  добросовісного

його  позивача заохочення  за пропозиції № 73 від 07.02.1997 р. та №
2170 від

06.09.1999
р., невизнаних раціоналізаторськими та привласнених відповідачем у

своє
володіння та розпорядження, що порушує умови п. 2 ст. 484 ЦК України.

Позивач
у позовній заяві просив визнати пропозицію № 2170 від 06.09.1999 р.

раціоналізаторською
та у відповідності до п. 1 ст. 484 ЦК України сплатити йому

за
два роки  авторську винагороду у сумі 43
738,37 грн. за  використання

раціоналізаторською
пропозиції у господарському обороті відповідача.  Сплатити

йому
(позивачу) за два роки авторську винагороду у сумі 55 373,98 грн. за

використання
у господарському обороті відповідача раціоналізаторської

пропозиції
№ 2331 від 15.12.1999 р. у відповідності до п. 1 ст. 484 ЦК

України.  У наслідок втрати ним (позивачем) можливості
патентувати своєї

творчої
технічної розробки по виливниці та злитку у вигляді винаходу у Україні,

Росії,
ФРН, Чехії та Румунії в наслідок тривалого не визнання відповідачем

розробок
раціоналізаторським, йому (позивачу) потрібно компенсувати втрачену

вигоду
у сумі 313 951 грн.,  та виплатити  компенсацію за нанесення моральної

шкоди
у сумі 10 000 грн. Позивач також просив освітити неправомірні дії ВАТ

“НТЗ”
у використанні у своєї господарської діяльності пропозицій № 73 від

07.02.1997
р., № 2170 від 06.09.1999 р. та №  2331
від 15.12.1999 р., поданих у

якості
раціоналізаторських у будь-якому ЗМІ (журнал “Інтелектуальна власність”,

журнал
“Інтелектуальний капітал”, газета “Бізнес”).
Відшкодувати його

(позивача)
витрати на аналіз ситуації що склалася по виробництву, використанню

нової
конструкції виливниць у розмірі 2 133 грн.

Крім
того, позивач просив об'єднати позови від інших позивачів - співавторів

3-х
потенційно раціоналізаторських пропозицій запропонованих до одного

відповідача
у відповідності до ст. 104 та 144 ЦПК України в одне провадження. В

обґрунтування
своїх вимог позивач посилався на те, що він у складі групи

співавторів
оформив 07.02.1997 р. та подав до ВАТ “НТЗ”, як співробітник цього

підприємства,
пропозицію № 73 “використання шістизаготівельної виливниці з

круглою
розширеної до низу робочої поверхні для виливки колісних злиток”.  Ця

пропозиція
була направлена на те, щоб злитки метала виготовляти у виливницях,

яка
має у поперечному розрізі форму круга. У тому випадку злитки металу мали

форму
усіченого конусу.  По далі з цих злитків
повинні виготовлятися залізничні

колеса,
а запропонована форма злитка забезпечує, максимальний рівень

використання
металу, що поліпшує раціоналізаторської пропозиції техніко-

економічні
показники готової продукції.

На
підставі пропозиції № 73 проектно-конструкторський відділ відповідача у

грудні
1998 р. розробив робоче креслення нової конструкції виливниці (мрт/19

328994
СБа) де вказано, що це креслення розроблено на підставі

раціоналізаторської
пропозиції № 73 від 07.02.1997 р.

З
травня 2000 р. по травень 2001 р. ця пропозиція випробувалася, а з 03 травня

2001
р. почалося використання, оскільки по кресленню почали виготовляти

виливниці,
а потім злитки, але свідоцтво на раціоналізаторську пропозицію

позивачу
видане не було.

Через
деякий час позивач дізнався що матеріали потенційно раціоналізаторської

пропозиції
№ 73 від 07.02.1997 р. втрачені відповідачем, та у зв'язку з втратою

пропозиції
актуальності її необхідно зняти з обліку.

06.09.1999
р. позивач у складі групи співавторів подав пропозицію № 2170 “Нова

конструкція
колісної виливниці з круглою внутрішньою поверхнею”, яке було

направлене
на рішення проблем творче пов'язаних з пропозицією № 73 від

07.02.1997
р. щоб узаконити права позивача та його співавторів.  Але відповідач

на
підставі висновку Інституту чорної металургії відмовив у визнанні

раціоналізаторської
пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р. раціоналізаторською, у

зв'язку
з тим, що вона була відома в інших регіонах
з посиланням на авторське

свідоцтво
НОМЕР_1на винахід “Виливниця для злитків”.
При цьому

відповідачем
був порушений п. 22 “Методичних рекомендацій про порядок

складання,
подачі і розгляду заявки на раціоналізаторську пропозицію” в яких

відсутня
необхідність підключати зовнішні організації до розгляду заявки на

раціоналізаторську
пропозицію, оскільки таке рішення покладено на служби

відповідача.

Також
важливим фактором, на думку позивача, який підтверджує необґрунтованість

відмови
у визнанні пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р. раціоналізаторською у зв'

язку
з відомістю такого технічного рішення, є отримання ОСОБА_4. разом

з
співавторами патенту Росії № 2198763 “Виливниця для виливки злитків

розширеної
донизу”.  Цей винахід використовує
суттєві ознаки раніше поданих

позивачем
пропозицій відповідачу для визнання їх раціоналізаторськими.

15.12.1999
р. позивач робить третю спробу захисту своїх авторських прав та

подає
заяву у складі групи співавторів на раціоналізаторську пропозицію “Злиток

з
круглою боковою поверхнею для виробництва коліс”, яка об'єднана єдиним

творчім
задумом з раніш поданими пропозиціями, якої у бюро з раціоналізації і

винахідництву
БРІВ відповідач надав реєстраційний номер №2331 від 15.12.1999 р.

20.12.1999
р. по цій пропозиції було прийнято рішення про визнання її

раціоналізаторською,
але у порушення п. 31 “Методичних рекомендацій про порядок

складання,
подачі і розгляду заявки на раціоналізаторську пропозицію” у

місячний
термін свідоцтво на раціоналізаторську пропозицію видано не було,

авторська
винагорода за використання з травня 2001 р. раціоналізаторської

пропозиції
позивачу не сплачена.

Позивач,
також звертає увагу, на той факт, як що, після введення відповідачем у

своєму
господарському обороті пропозиції № 73 від 07.02.1997 р. та у випадку

визнання
цій пропозиції раціоналізаторською, позивач мав би можливість подати

заявку
для визнання раціоналізаторської пропозиції винаходом та отримання

патенту
на нього.  Теж саме позивач мав би
можливість зробити з пропозиціями №

2170
від 06.09.1999 р. та № 2331 від 15.12.1999 р.
Але позивач не зміг це

зробити
у зв'язку з перешкоджаннями відповідача у вигляді психологічного тиску

який
полягав:

-     у невизнанні пропозицій 73 від 07.02.1997
р. та № 2170 від 06.09.1999

р.;

-     не виплаті відповідної авторської
винагороди за використання

пропозицій
73 від 07.02.1997 р. та № 2170 від 06.09.1999 р., та

раціоналізаторської
пропозиції № 2331 від 15.12.1999 р.;

-     неправомірне розголошення комерційної
таємниці у результаті чого в

2003
р. у Росії був виданий відповідний патент;

-     привласнення відповідачем усіх майнових та
не майнових прав по

пропозиціям
№ 73 від 07.02.1997 р. та № 2170 від 06.09.1999 р.

Як
що врахувати, що при використанні раціоналізаторської пропозиції сплата

авторської
винагороди здійснюється на протязі 2-х років, а при використанні

винаходу
на протязі 20-ти років, то неправомірне визнання відповідачем вказаних

пропозицій
нераціоналізаторськими позивачу завдана шкода, яка привела до втрати

вигоди.

Не
усунення відповідачем зазначених у позовній заяві порушень прав позивача на

об'єкт
інтелектуальної власності у вигляді потенційно раціоналізаторських

пропозицій
№ 73 від 07.02.1997 р. та № 2170 від 06.09.1999 р. визначає, на

думку
позивача, що усі виливниці, що виготовлені з травня 2001 р. та усі

злитки,
що виготовлені з допомогою цих виливниць, а з них природно і

залізничних
коліс є контрафактною продукцією відповідача.

25.07.2005
р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відкритого

акціонерного
товариства “Нижньодніпровський трубопрокатний завод” та просив суд

вважати
неправомірними та порушуючими добросовісну конкуренцію дії відповідача

по
використанню у своєму господарчому обороті раціоналізаторської пропозиції

№2331
від 15.12.1999 р. у зв'язку з невиконанням
добросовісного його

(позивача)
заохочення  у відповідності до п. 1 ст.
484 ЦК України, пропозиції №

2170
від 06.09.1999 р., невизнаних раціоналізаторськими та привласнених

відповідачем
у своє володіння та розпорядження, що порушує умови п. 2 ст. 484

ЦК
України.  Позивач у своїй позовній заяві
просив визнати пропозицію № 2170

від
06.09.1999 р. раціоналізаторською , та у відповідності до п. 1 ст. 484 ЦК

України
сплатити йому за два роки  авторську
винагороду у сумі 43 738,37 грн.

за  використання раціоналізаторської пропозиції у
господарському обороті

відповідача.  Сплатити йому ( позивачу) за два роки
авторську винагороду у сумі

55
373,98 грн. за використання у господарському обороті відповідача

раціоналізаторської
пропозиції № 2331 від 15.12.1999 р. у відповідності до п. 1

ст.
484 ЦК України.  У наслідок втрати ним
(позивачем ) можливості патентувати

своєї
творчої технічної розробки по виливниці та злитку у вигляді винаходу у

Україні,
Росії, ФРН, Чехії та Румунії в наслідок тривалого не визнання

відповідачем
розробок раціоналізаторським, компенсувати втрачену вигоду у сумі

313
951 грн.  Виплатити йому (позивачу)
компенсації за нанесення моральної

шкоди
у сумі 10 000 грн.  Освітити у будь-якому
з зазначених ЗМІ (журнал

“Інтелектуальна
власність”, журнал “Інтелектуальний капітал”, газета “Бізнес”)

вказану
інформацію.  Відшкодувати його (позивача)
витрати  на аналіз ситуації ,

що
склалася по виробництву, використанню нової конструкції виливниць у розмірі

2
133 грн.

Крім
того, позивач просив об'єднати позови від інших позивачів - співавторів

3-х
потенційно раціоналізаторських пропозицій, наданих  до одного відповідача у

відповідності
до ст. 104 та 144 ЦПК України в одне провадження.

В
обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 06.09.1999 р. він у

складі
групи співавторів подав пропозицію № 2170 “Нова конструкція колісної

виливниці
з круглою внутрішньою поверхнею”, яке було направлене на отримання

злитків,
що виливались у виливниці з прямою конусністю, що мають у перетині

форму
круга.  У подальшому з цих злитків
повинні були виготовлятися залізничні

колеса,
а запропонована форма злитка забезпечувала максимальний рівень

використання
металу, що поліпшувало техніко-економічні показники готової

продукції.  До цього на підприємстві ВАТ “НТЗ”
виготовлялися злитки хвильового

поперченого
розрізу типу “ромашка”, у результаті чого були значні втрати

металу.  В 1999 р. та у І кв. 2000 р. ця пропозиція у
господарському обороті

відповідача
не використовувалася.  З травня 2000 р.
по травень 2001 р. ця

пропозиція
випробовувалася, а з травня 2001 р. по цей час знаходиться у

господарському
обороті відповідача.  Але позивачу та
іншім співавторам цієї

пропозиції
за весь цей час свідоцтво на раціоналізаторську пропозицію видане не

було.  Відмова у видачі свідоцтва відповідач
мотивував на підставі висновку

Інституту
чорної металургії, яким  позивачу було
відмовлено у визнані

пропозиції
№ 2170 від 06.09.1999 р. раціоналізаторською у зв'язку з відомістю

такого
технічного рішення в інших регіонах, з посиланням на авторське свідоцтво

НОМЕР_1на
винахід “Виливниця для злитків”.  При
цьому відповідачем був

порушений
п. 22 “Методичних рекомендацій про порядок складання, подачі і

розгляду
заявки на раціоналізаторську пропозицію” в яких відсутня необхідність

підключати
зовнішні організації до розгляду заявки на раціоналізаторську

пропозицію,
оскільки таке рішення покладено на служби відповідача.

У
цьому зв'язку позивач вважає, що висновок Інституту чорної металургії від

доктора
технічних наук та кандидата технічних наук відомість підходу позивачів

до
рішення технічної задачі за межами підприємства відповідача, не відомих

службам
відповідача, не повинне впливати на рішення керівництва відповідача про

не
визнання пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р. раціоналізаторською.

У
відповіді Дніпропетровського державного центру -технічної та економічної

інформації,
на запит технічного директора ВАТ “НТЗ” вказана необґрунтованість

протиставлення
винаходу по авторському свідоцтву НОМЕР_2.
Незважаючи на

зміну
суті вказаного висновку через 6 місяців на протилежне, а саме, що

пропозиція
може розглядатися як раціоналізаторська, відповідач по цей час цю

пропозицію
раціоналізаторської не визнав.

Також
важливим фактором, на думку позивача, який підтверджує необґрунтованість

відмови
у визнанні пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р. раціоналізаторською у зв'

язку
з відомістю такого технічного рішення, є отримання ОСОБА_4. разом

з
співавторами патенту Росії № 2198763 “Виливниця для виливки злитків

розширеною
донизу”.  Цей винахід використовує
суттєві ознаки раніше поданих

позивачем
пропозицій відповідачу для визнання їх раціоналізаторськими.

15.12.1999
р. позивач робить другу спробу захисту своїх авторських прав та

подає
заяву у складі групи співавторів на раціоналізаторську пропозицію “Злиток

з
круглою боковою поверхнею для виробництва коліс”, яка об'єднана єдиним

творчім
задумом з раніш поданими пропозиціями, якої у бюро з раціоналізації і

винахідництву
БРІВ відповідач надав реєстраційний номер №2331 від 15.12.1999 р.

20.12.1999
р. по цій пропозиції було прийнято рішення про визнання її

раціоналізаторською,
але у порушення п. 31 “Методичних рекомендацій про порядок

складання,
подачі і розгляду заявки на раціоналізаторську пропозицію” у

місячний
термін свідоцтво на раціоналізаторську пропозицію видано не було,

авторська
винагорода за використання з травня 2001 р. раціоналізаторської

пропозиції
позивачу не сплачена.

Позивач,
також звертає увагу, на той факт, що після введення відповідачем у

своєму
господарському обороті пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р. та у випадку

визнання
цієй пропозиції раціоналізаторською, позивач мав би можливість подати

заявку
для визнання раціоналізаторської пропозиції винаходом та отримання

патенту
на нього.  Теж саме позивач мав би
можливість зробити з пропозицією №

2331
від 15.12.1999 р. Але позивач не зміг це зробити у зв'язку з

перешкоджаннями
відповідача у вигляді психологічного тиску який полягав:

-     не визнання пропозиції № 2331 від
15.12.1999 р. раціоналізаторською до

20.06.2002
р., що суперечить положенням п. 31 “Методичних рекомендацій про

порядок
складання, подачі і розгляду заявки на раціоналізаторську пропозицію”.

У
цій період позивач опасався повторення долі пропозиції № 2170 від 06.09.1999

р.,
та хвилювався з приводу його відторгнення від можливості патентування своїх

творчих
розробок у вигляді винаходу у наслідок того, що не був визнаний суб'

єктом
права інтелектуальної власності навіть на раціоналізаторську пропозицію;

-     не сплата добросовісного заохочення за
раціоналізаторську пропозицію

пропозиції
№ 2331 від 15.12.1999 р. по сей час;

-     не визнання пропозиції № 2170 від
06.09.1999 р., раціоналізаторською з

посиланням
на висновок патентного повіреного України, директора ТОВ “Центр

комерційної
технології” ОСОБА_4 від 14.01.2004р.  При
цьому цей висновок

не
перешкодив в отриманні патенту Російським підприємством;

-     неправомірне розголошення комерційної
таємниці у результаті чого в

2003
р. у Росії був виданий відповідний патент;

-     показ керівництва бухгалтерії
відповідача24.03.2003 р. можливості

притягнення
позивачів до кримінальної відповідальності за нібито “підробку

оцифровки
заявки № 2331 від 15.12.1999 р.”

-     висування у січні 2004 р. нового аргументу
стосовно відсутності

новизни
у пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р. з посиланням на відомість

запропонованої
конструкції виливниці з креслення ПКВ (проектно-конструкторський

відділ)
ВАТ “НТЗ” № 328994 Сба від 23.12.1998 р.

Як
що врахувати, що при використанні раціоналізаторської пропозиції сплата

авторської
винагороди здійснюється на протязі 2-х років, а при використанні

винаходу
на протязі 20-ти років, то неправомірне визнання відповідачем вказаних

пропозицій
нераціоналізаторськими позивачу завдана шкода, яка привела до втраті

вигоди.

Не
усунення відповідачем зазначених у позовній заяві порушень прав позивача на

об'єкт
інтелектуальної власності у вигляді потенційно раціоналізаторських

пропозицій
№ 73 від 07.02.1997 р. та № 2170 від 06.09.1999 р. визначає, на

думку
позивача, що усі виливниці, що виготовлені з травня 2001 р. та усі

злитки,
що виготовлені з допомогою цих виливниць, а з них природно і

залізничних
коліс є контрафактною продукцією відповідача.

27.10.2005
р. до суду надійшла об'єднана заява позивачів (ОСОБА_1,

ОСОБА_2,
ОСОБА_3) с проханням об'єднати їх позовні заяви в одну

цивільну
справу.

В
обґрунтування своєї заяви позивачі посилались на те, що:

-     в раціоналізаторських пропозиціях № 2170 та
№2331 співавторами є

позивачі;

-     в кожному з позовних заяв є прохання про
об'єднання позовних заяв

позивачів
в одну цивільну справу;

-     усі позовні вимоги позивачів ідентичні та
спрямовані в адресу одного і

того
ж відповідача;

-     колектив співавторів, як одної, так і іншої
пропозиції мають документи

які
свідчать про рівнозначність суми винагороди від отриманого заводом

економічного
ефекту, яка повинна бути сплачена кожному автору.

-     в усіх позовних заявах позивачі
спромагаються захистити свої права

тільки
по пропозиціям № 2170 та № 2331, а також обґрунтовують розмір

матеріальної
та моральної шкоди, що заподіяна відповідачем ;

-     також на думку позивачів об?єднення
позовних заяв спростить розгляд

справи;

Представники
відповідача Скосарева Л.П., Скосарев П.В., Єгоров И.В.

заперечували
проти об'єднання цивільних справ посилаючись на те, що:

-     розгляд різних справ одним і тим ж суддею
не є підставою для їх

об?єднення
у відповідності з ЦПК України;

-     вимоги позивачів є різними, а саме у
позовній заяві ОСОБА_3

відсутня
вимога відносно визнання пропозиції № 73 раціоналізаторською;

-     при розгляді вимог позивачів відносно
відшкодування моральних

страждань
необхідно розглядати окремо оскільки моральні страждання кожного

автора
індивідуальні та залежать від різних сугубо індивідуальних факторів;

-     ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у відповідності з п. 63
Положення про

відкриття,
винаходи і раціоналізаторські пропозиції, що затверджено Постановою

РМ
СРСР № 584 від 12.08.1973 р. не мали права (крім ОСОБА_2) подавати

заявку
на визнання пропозиції раціоналізаторською оскільки вони були учасниками

науково
дослідної роботи.

-     справи, що розглядаються є складними та їх
об'єднання ще більш

ускладнить
та затягне розгляд справи.

Розглянувши
обґрунтування сторін суд керуючись ст. 126 ЦПК України ухвалив об'

єднати
цивільні справи, у зв'язку з тим, що по суті позивні вимоги позивачів

ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 є однорідними до одного й того

самого
відповідача, та розгляд їх в одній цивільній справі спростить та

прискорить
розгляд поданих до суду позовних заяв.

В
об'єднаній позовній заяві позивачі змінили свої позовні вимоги, які у

подальшому
також уточнювалися у порядку ст. 31 ЦПК України.

В
уточненій об'єднаній позовній заяві, яка була подана у порядку ст. 31 ЦПК

України
позивачі просили суд запросити у відповідача-1 (ВАТ “Інтерпайп “НТЗ”)

та
залучити до матеріалів справи матеріали, що стосуються володіння патентом №

72678
України на винахід “Злиток”, а саме:

-     повний комплект заявочних матеріалів,
поданих у вересні 2004 р. в

Укрпатент,
для одержання патенту № 72678 на винахід “Злиток” з додатком

листування
відповідача-1 з Укрпатентом і його філією до моменту видачі цього

патенту;

-     акт про впровадження цього винаходу в
господарському обігу відповідача-

1;

-     розрахунки по визначенню прибутку
підприємства, отриманого від

використання
цього винаходу;

-     розрахунки розміру винагороди авторам
винаходу;

-     звіт у ЦСУ (центральне статистичне
управління) про використання

винаходу
по патенту № 72678 за формою № 4-НТ;

-     документи про оприбуткування в
бухгалтерському обліку

використовуваного
в господарському обігу патенту № 72678 у виді нематеріальних

активів;

зобов'язати відповідача-1 відновити
діловодство за заявкою на

рацпропозицію
№ 73 від 07.02.1997 р. і визнати його раціоналізаторським з

видачею
позивачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 свідоцтво на нього у виді

охоронного
документа загальноприйнятого зразка;

зобов'язати відповідача-1 визнати видане
01.07.2003 р. свідоцтво на

раціоналізаторську
пропозицію № 2170 від 06.09.1999 р. дійсним і виплатити

кожному
позивачеві винагороду за його використання в господарському обігу

протягом
двох років у розмірі 47541 грн. з обліком виконаним у ВАТ “НТЗ”

розрахунків;

зобов'язати відповідача-1 визнати факт від
11.10.2005 р. по анулюванню

визнання
пропозиції № 2331 від 15.12.1999 р. “Злиток з круглою боковою

поверхнею
для виробництва коліс” раціоналізаторським неправомірним і сплатити

кожному
позивачеві винагороду за його використання в господарському обігу

протягом
двох років у розмірі 60190 грн.

зобов'язати відповідача-1 компенсувати
позивачам їхню упущену вигоду за п'

ятирічний
період в розмірі 418611 грн. кожному за дії відповідача-1 відносно

блокування
подачі позивачами заявок на одержання патенту на винахід в Україні і

за
кордоном у зв'язку з розголошенням представникам Російського підприємства

“Виксуський
металургійний завод” комерційної таємниці по технічних і

виробничник
аспектах інноваційної технології виготовлення залізничних коліс з

подальшим
одержанням ними патенту Росії на винахід, а також з одержанням в

Україні
відповідачем-1 у власне володіння патенту на винахід по приватному

рішенню
такої технології. зобов'язати відповідача-1;

компенсувати позивачам за рахунок відповідача
№1  упущену вигоду для них за п'

ятирічний
період в розмірі 418611 грн. кожному;

компенсувати за рахунок  відповідача №1 нанесену кожному з
позивачів  моральну

шкоду
в розмірі 10000 грн.;

зобов'язати відповідача-1 здійснити
інформування громадськості про усунення

їх
наслідків порушення майнових і немайнових прав співавторів інноваційної

технології
і виготовлення залізничних коліс, що має високу конкурентноздатність

на
міжнародних ринках транспортного металу в журналах: “Трубна магістраль”,

“Інтелектуальний
капітал”.  З урахуванням акта
відповідача-1 від 15.09.1999 р.

про
втрату заяви на раціоналізаторську пропозицію № 73 від 07.02.1997 р. і

втрати
його актуальності, а також з початку серійного виробництва за

інноваційною
технологію виготовлення суцільно катаних залізничних коліс, що

забезпечує
високу конкурентноздатність на міжнародному ринках транспортного

металу,
а саме з травня 2001 р. і по дійсний час визнати усі виготовлені

виливниці
і виготовлені з їхнім застосуванням залізничні колеса контрафактною

продукцією;

стягнути
з відповідача-2 (Інституту чорної металургії ім. З. І. Некрасова НАН

України)  за дії по перевищенню своїх повноважень при
видачі відповідачу-1

неправомірного
висновку за заявкою на раціоналізаторську пропозицію № 2170 від

06.09.1999
р. компенсацію на користь кожного з позивачів матеріальний збиток у

розмірі
3803 грн. і за нанесення моральної шкоди у розмірі 2000 грн.;

зобов'язати
відповідача-3 (Державного департаменту інтелектуальної власності

при
Міністерстві освіти України) анулювати дію патенту України № 72678 на

винахід
“Злиток” через невідповідність критеріям винаходу.

В
обґрунтування своїх об'єднаних уточнених вимог позивачі посилались на те, що

позивачами
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 разом зі співавторами 07.02.1997 р.

була
оформлена  та надана до підприємства
відповідача №1 заява № 73 на

потенційно
раціоналізаторську пропозицію «Використання шестизаготовочної

виливниці
з круглою розширеною донизу робочою поверхнею для виливки колісних

злитків».  Ця пропозиція була спрямована на досягнення
деяких переваг, які на

думку
позивачів були досягнуті.

У
порядку випробувань запропонованої позивачами спільно з іншими співавторами

пропозиції
№ 73 від 07.02.1997 р. відповідач-1 провів науково-дослідну роботу

(НДР),
при цьому був зроблений ряд технічних заходів для впровадження цієї

технології.  Після цього в господарському обігу
відповідача-1 став

використовуватися
злиток типу «КП-6 розширений донизу», що підтверджується

технічними
умовами, описом винаходу «Злиток» по патенту України № 72678,

отриманому
відповідачем-1 у березні 2005 р.

Таким
чином, на думку позивачів, потенційно раціоналізаторська пропозиція № 73

мала
базовий характер, але відповідач-1 у порушення п. 24 «Методичних

рекомендацій
про порядок складення, подачі і розгляду заявки на

раціоналізаторську
пропозицію» пропозицію № 73 раціоналізаторською не визнав, у

місячний
термін відповідне свідоцтво не видав.

Під
час підготовки первинних позовних матеріалів у січні 2005 р. позивачі

виявили
документ відповідача-1, що говорить, що заявка на раціоналізаторську

пропозицію
№ 73 загублена та втратила актуальність.

Щоб
підтвердити свої майнові і не майнові права на інноваційну технологію

виготовлення
суцільнокатаних залізничних коліс і перешкодити їхньому

привласненню
іншими особами позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 разом з

колегами
подають 06.09.1999 р. заявку на раціоналізаторську пропозицію № 2170

“Нова
конструкція колісної виливниці з круглою внутрішньою поверхнею”.

Пропозиція
№ 2170 доповнювала пропозицію № 73 тим, що в ній запропонована

виливка
виливниць із застосуванням кокілю у виді надставки до напівпостійної

форми.

Але,
як вказують позивачі, у порушення п. 22 “Методичних рекомендацій про

порядок
складення, подачі і розгляду заявки на раціоналізаторську пропозицію”

відповідач-1
долучив зовнішню організацію (Інституту чорної металургії ім. З.

І.
Некрасова НАН України) до розгляду заявки на раціоналізаторську пропозицію №

2170
від 06.09.1999 р., та на підставі висновку якої відмовив у визнанні

пропозиції
№ 2170 від 06.09.1999 р. раціоналізаторською.
Своїм висновком

Інституту
чорної металургії, на думку позивачів, перевищив свої повноваження та

підмінив
технічні службі відповідача-1 на які покладений розгляд заявок на

раціоналізаторські
пропозиції, оскільки п. 22 “Методичних рекомендацій про

порядок
складення, подачі і розгляду заявки на раціоналізаторську пропозицію”

не
передбачено залучення зовнішніх організацій до розгляду заявок на

раціоналізаторські
пропозиції.  Крім того, вказують
позивачі, такий висновок по

суті
був помилковим, про що Інституту чорної металургії через шість місяців

повідомив
відповідача-1.

На
думку позивачів, ще одним підтвердженням того, що відмова відповідача-1

визнати
пропозицію № 2170 від 06.09.1999 р. була безпідставною, є той факт, що

патентне
відомство Росії видало російському підприємству патент на винахід №

2198763
“Изложница для отливки слитка, расширенного к низу и способ его

получения”.

Свідоцтво
про визнання пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р. було видане з

запізненням
на 4 роки 01.07.2003 р., але відразу керівництво відповідача-1

визнало
його недійсним.

У
зв'язку з вищевикладеним, позивачі ініціювали притягнення Інституту чорної

металургії
ім. З. І. Некрасова НАН України у якості відповідача-2.

15.12.1999
р. позивачами була подана заявка на раціоналізаторську пропозицію №

2331
з назвою “Злиток з круглою боковою поверхнею для виробництва коліс”.  До

складу
співавторів пропозиції № 2170 та № 2331 входив також позивач Щербина С.

П.,
який запропонував окремі технічні рішення, спрямовані на створення нових за

формою
виливниць і злитків, у тому числі: перехід на виливок нових виливниць із

застосуванням
кокільної надставки до напівпостійних форм і галтель у місці

переходу
тіла злитка до прибуткової частини.

Свідоцтво
на раціоналізаторську пропозицію № 2331 від 15.12.1999 р. було видане

з
запізненням на чотири роки 01.07.2003 року , але під час слухання цієї

цивільної
справи, 11.11.2005 р. було анульоване відповідачем-1.

Заявками
на раціоналізаторські пропозиції позивачі намагались захистити свої

права
на інтелектуальну власність.  В подальшому
передбачалося зробити це на

рівні
патентів на винаходи, але відповідач-1 своїми діями унеможливив це

зробити.  Ці дії полягали у тому, що конструкція
виливниці і спосіб лиття

захищені
патентом Російської Федерації № 2198763, власником якого є російське

підприємство;
форма злитка захищена патентом України № 72678, власником якого є

відповідач-1;
наприкінці 2004 р. в Україні присуджена державна премія за

наукову
працю “Інвестиційний металургійний комплекс інноваційних технологій

виробництва
сталі і суцільнокатаних залізничних коліс, що забезпечує високу

конкурентноздатність
на міжнародних ринках транспортного металу”.
Але на

жодному
з трьох зазначених документах прізвища позивачів, як співавторів не

приводиться.  Крім того, у зв'язку з публікацією патентів
на винахід Росії та

України
позивачі вже на мають можливість звернутися у відповідні патентні

відомства
з метою патентування технічних рішень викладених у заявках на

раціоналізаторські
пропозиції №№ 73, 2170, 2331.

Проаналізувавши
патент України № 72678, патент Російської Федерації № 2198763,

інформацію
про присудження наприкінці 2004 р. Державної премії, позивачі

вважають,
що патент України № 72678 не відповідає критеріям винаходу “новизна”

і
“винахідницький рівень” через ненадання відповідачем-1 в Укрпатент усієї

вихідної
інформації, у тому числі по рацпропозиції № 2331, у зв'язку з чим

позивачі
ініціювали залучення Державного департаменту інтелектуальної власності

при
Міністерстві освіти України у якості відповідача-3 з метою розгляду питання

про
анулювання патенту України № 72678.

Представники
відповідача-1 Скосарева Л.П., Скосарев П.В., Єгоров И.В.

заперечували
по суті заявлених позовних вимог та пояснили, що відповідно до

Положення
про відкриття, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, що

затверджено
Постановою РМ СРСР від 12.08.1973 № 584 і методичних рекомендацій

на
ВАТ “НТЗ” був виданий наказ № 122 від 04.03.1996 р., яким був затверджений

“Порядок
оформлення, подачі, реєстрації, розгляду і використання

раціоналізаторських
пропозицій”. Вказаним документом, зокрема було визначене

коло
посадових осіб, уповноважених розглядати і приймати рішення по

раціоналізаторським
пропозиціям.

Наказ
№ 187 від 28.02.2000 р. скасував наказ №122 та затверджений ним порядок,

а
замість нього було введено в дію новий “Порядок оформлення, подачі,

реєстрації,
розгляду і використання раціоналізаторських пропозицій” .

Пропозиція
№ 73 від 07.02.1997 р. була відхилена у зв'язку з втратою

актуальності
(відсутність корисності).

У
відповідності з п. 28 Методичних рекомендацій та п. 3.5. Наказу № 122 від

04.03.1996
р., що діяв на тої час на ВАТ “НТЗ”, автори мали право у місячний

термін
оскаржити це рішення керівництву ВАТ “НТЗ”.
Але ніхто з позивачів, а

також
ніхто з інших семи співавторів цієї пропозиції, жодного разу не звертався

до
керівництва ВАТ «НТЗ» зі скаргою стосовно рішення від 15.09.1999 р. про

відхилення
пропозиції №73.

Таким
чином, вважали представники відповідача №1, підставою для відновлення

діловодства
по пропозиції № 73 мала бути письмова скарга авторів на рішення про

відхилення,
яку потрібно було передати  керівництву
ВАТ “НТЗ”.

Представники
відповідача -1 також пояснили, що твердження позивачів, що про

втрату
актуальності (корисності) пропозиції № 73 вони дізналися лише в січні

2005
р., не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (як

начальник
СФЛЦ, куди було подана заява на пропозицію № 73) відповідно до своїх

посад
мали змогу на пряму дізнатися про стан розгляду пропозиції № 73 у

начальника
БРИЗ, більш того, ОСОБА_1 у період з червня 2000 р. по грудень

2002
року займав посаду заступника начальника технічного відділу по технології

ВАТ
“НТЗ”, у прямому підпорядкуванні якого з червня 2000 р. знаходився БРИЗ

заводу;
відповідно до своїх службових обов'язків ОСОБА_1 ніс

відповідальність
за організацію роботи  підлеглого йому
підрозділу (БРИЗ).

Таким
чином, вважали представники відповідача №1, позивачі мали реальну змогу

дізнатися
без будь-яких перешкод про стан розгляду пропозиції №73 від

07.02.1997
року.

Враховуючи
наведене, представники відповідача № наполягали на тому, що

позивачами
без поважних причин був пропущений строк позовної давності за цією

пропозицією
№73, протягом якого вони могли звернутися до суду для захисту своїх

прав.

Представники
відповідача -1 також стверджували , що позивачі не надали суду

доказів
під свої твердження в позовній заяві  про
те, що нібито з метою

випробування
пропозиції № 73  з січня по грудень 1999
р. ВАТ “НТЗ” провів

науково
дослідницьку роботу (НДР) “Вибір параметрів виливниці з круглим

внутрішнім
перетином і її впровадження для виробництва злитків, що

поставляються
колесопрокатному цеху”. На думку представників відповідача №1 цей

їх
висновок підтверджується наданими суду документами (копія наказу №916 від

24.12.1998
року), копією плану НДР, звітом по роботі НДР, з яких не витікає, що

робота
по НДР проводилася з метою випробування пропозиції №73. В доповнення

цієї
своєї думки представники відповідача -1 пояснили, що документом, що міг би

підтвердити,
що НДР проводилася з метою випробування пропозиції № 73, була б

заява
на раціоналізаторську пропозицію за формою Р-1, що затверджена наказом

Мінстату
України від 24.03.1995 р. № 79, в розділі заяви: “Рішення, яке

прийняте
по пропозиції” повинно бути наведене рішення про проведення

випробування
пропозиції. Але, як пояснили представники відповідача -1,

вищезазначена
заява не може бути надана ними (представниками відповідача -1) до

суду,
у зв'язку з тим, що відповідно до п. 1468 Наказу Головного архівного

управління
при КМУ № 41 від 20.07.1998 р., а також діючих на заводі нормативних

документів,
термін збереження документів по відхиленим пропозиціям складає 5

років,
який по пропозиції № 73 закінчився у вересні 2004 р.

Відносно
пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р. представники відповідача -1

пояснили,
що свідоцтво від 01.07.2003 р. на раціоналізаторську пропозицію №

2170
від 06.09.1999 р. було видане помилково, про що позивачам було відомо з

листа
№ 39-7/7-45 від 10.03.2004 р. Як пояснили
вказані представники,

помилковість
видачі свідоцтва від 01.07.2003 р. полягає в тому, що, відповідно

до
п. 31 Методичних рекомендацій, свідоцтво видається у місячний термін після

винесення
рішення про визнання пропозиції раціоналізаторською,  крім того, це

свідоцтво
підписане не керівником підприємства, як того вимагають діючі

нормативні
документи, а заступником начальника колесопрокатного цеху ОСОБА_5 ;оскільки
рішення про визнання пропозиції № 2170 від 06.09.1999 р.

раціоналізаторською
не існує, а існує рішення Голови правління - Генерального

директора
ОАО “НТЗ” про відхилення цієї пропозиції ,що неодноразово

підтверджено
керівництвом ВАТ “НТЗ”, то видача свідоцтва, вважали представники

відповідача
-1, була безпідставною. Далі представники пояснили, що пропозиція №

2170
від 06.09.1999 р. не була визнана раціоналізаторською у зв'язку з тим, що

на
ВАТ “НТЗ” технічне рішення, що наведено в пропозиції № 2170 від 06.09.1999

р.,
було відоме.  Відомість цього технічного
рішення підтверджується

розробленим
і затвердженим 23.12.1998 р. (тобто, майже за 9 місяців до подачці

пропозиції
№ 2170) проектно-конструкторським відділом заводу (ПКВ) кресленням

мрт/19
328994 Сба.; крім того, з метою введення в експлуатацію розробленої в

ПКВ
виливниці 24.12.1998р. був виданий наказ № 916, яким передбачалось

проведення
робот з освоєння “шестизаготовочної колісної виливниці с круглою

внутрішньою
поверхнею”.17.03.1999 р. був затверджений план науково-дослідної

роботи
(НДР) по “Вибору параметрів виливниці з круглим внутрішнім перетином і

її
впровадження для виробництва злитків, що поставляються колесопрокатному

цеху”.  Робота з даної тематики була розпочата
01.01.1999р. та завершена у

грудні
1999 р.  У робочу групу по НДР входили
позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (крім ОСОБА_2). Таким чином, вважали представники
відповідача -1,

відповідно
до плану НДР на позивачів ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 був

покладений
обов'язок по розробці технічного рішення проблеми зазначеної в

пропозицій
№ 2170 від 06.09.1999 р. і № 2331 від 15.12.1999 р. (проведення

робот
по вибору параметрів виливниці з круглим внутрішнім перетином та

впровадження
для виробництва зливків).  Отже, рішення
технічної проблеми

викладеної
в заявах було обов'язком, покладеним на них планом НДР. Крім того,

представники
відповідача -1 пояснили, що 13.10.2001 р. з висновку на пропозиції

позивачам
стало відомо про відхилення пропозиції № 2170.
З цього моменту почав

обчислюватися
строк позовної давності який минув у жовтні 2004 р.

З
приводу виплати винагороди за пропозицією №2331 від 15.12.1999 р.

представники
відповідача-1 пояснили, що пропозиція № 2331 з датою реєстрації

15.12.1999
р., та складом авторів, зазначених позивачами, на ВАТ “НТЗ”

зареєстровано
не було, а під номером 2331 від 17.12.1999 р. зареєстрована

пропозиція
по копровому цеху “Захисні об'ємні щитки над головними тролеями

кранових
естокад” авторів ОСОБА_6 і ОСОБА_7. Цей факт встановлений

комісією,
яка була створена розпорядженням №2244 від 29.09.2005 р. та викладені

у
акті , що затверджений 11.10.2005р., з дорученням копій усіх необхідних

документів.
Крім того, представники відповідача №1
наполягали на тому, що

пропозиція
№ 2331 від 15.12.1999 року на заводі не числиться, та надали

відповідний
документ , укладений заводською комісією. Копія матеріалів

пропозиції
№ 2331 від 15.12.1999 р., що надані позивачами в якості доказів

своїх
вимог, повністю збігається з матеріалами зареєстрованої на заводі

пропозиції
№3646 від 03.04.2002р. “Зливок з круглою боковою поверхнею для

виробництва
коліс”. Крім того, представники відповідача №1 стверджували, що

заяви
на пропозицію № 2331 від 15.12.1999 р. та пропозицію № 3646 від

03.04.2002
р. були написані одній і тією ж особою у 2002 р. - ОСОБА_8,

який
був прийнятий на ВАТ “НТЗ” з 01.10.2001р. на посаду інженера-технолога

сталеплавильної
лабораторії.  Це підтверджується
відповіддю на запит юридичного

відділу
№ 24-216 від 15.09.2005 р. що написана ним власноручно. Заводська

комісія,
враховуючи вищезазначені обставини дійшла до висновку, що заява на

раціоналізаторську
пропозицію №2331 від 15.12.1999 р. “Злиток з круглою робочою

поверхнею
для виробництва коліс” фактично була написана у 2002 р. та прийняла

рішення  визнати недійсними:

-     заяви на раціоналізаторську пропозицію №
2331 від 15.12.1999 р.;

-     свідоцтва на раціоналізаторську пропозицію
№ 2331 від 15.12.1999 р.;

-     акту
від 03.05.2001 р. про використання раціоналізаторської

пропозиції
№ 2331 від 15.12.1999 р.;

а
також комісія вирішила відмінити документи, що прийняти при розгляді

пропозиції
№ 2331 від 15.12.1999 р. зокрема:

-     проекту договору № 146 від 25.06.2002 р.
про використання

раціоналізаторської
пропозиції та виплати винагороди.

-     акту від 03.05.2001 р. про випробування
пропозиції № 2331 від

15.12.1999
р.

-     акту комісії від 01.11.2002 р. стосовно
розгляду матеріалів

раціоналізаторської
пропозиції № 2331 від 15.12.1999 р. “Злиток з круглою

робочою
поверхнею для виробництва коліс”.

-     розрахунку річного фактичного ефекту від
використання пропозиції №

2331
від 15.12.1999 р. що затверджений 01.11.2002 р.

-     Постанову № 501 від 01.02.2002 р. про
виплату авторської винагороди.

По відношенню до кваліфікації пропозиції
№2331 від 15.12.1999 року,

представники
відповідача -1 пояснили, що відповідно до пункту 23 Методичних

рекомендацій,
рішення приймається керівником підприємства чи особою, на яку це

покладено
наказом по підприємству.  Відповідно до
пункту 3.9. Порядку,

пропозиції
керівників підрозділів і їх заступників, раціоналізаторськими

кваліфікуються
головним інженером заводу.  Оскільки
авторами спірної пропозиції

№2331
є ОСОБА_1, що займав у той час посаду директора інженерного центра,

та
ОСОБА_3, що займав на той час посаду начальника СФЛЦ - рішення про

кваліфікацію
даної пропозиції повинен був прийняти головний інженер заводу, а

не
начальник колесопрокатного цеху ОСОБА_9. Враховуючи наведене,

представники
відповідача -1 наполягали на тому, що кваліфікація пропозиції

№2331
від 15.12.1999 р. не була проведена у встановленому порядку, а отже, вона

не
є раціоналізаторською.

На
думку представників відповідача -1, посилання позивачів на упущену вигоду

унаслідок
утрати можливості патентування своєї роботи у виді винаходів через

тривале
невизнання цих розробок відповідачем раціоналізаторськими, не

відповідають
діючому законодавству, а також  позивачі
не довели суду, як з

погляду
законодавства зв'язане між собою невизнання пропозиції

раціоналізаторською
із правом подачі заявки на винахід.

Крім
того, представники  відповідача  -1, посилаючись на вимоги діючого

законодавства,
пояснили, що право на одержання патенту на службовий винахід має

роботодавець.  У цьому випадку винахідник повинен подати
роботодавцю письмове

повідомлення
про створення винаходу, а роботодавець повинен протягом чотирьох

місяців
подати заявку на винахід та укласти договір з винахідником про виплату

авторської
винагороди. Якщо роботодавець протягом чотирьох місяців не подав

заявки
або не уклав договір, то  право на
одержання патенту переходіть

винахіднику.
Таким чином, вважають представники відповідача -1 , позивачі самі

не
скористалися правом на одержання патенту, тим більш, що з боку відповідача

не
було ніяких обмежень щодо використання права подати заявку на винахід.

Відносно
вимог позивачів по анулюванню патенту України № 72678 “Злиток”

представники
відповідача-1 вважають, що ця вимога безпідставна, оскільки

предметом
спору є раціоналізаторські пропозиції які ні яким чином не пов'язані

з
патентом України № 72678 “Злиток”, тому питання про анулювання повинне

розглядатися
в окремому проводженні.

По
іншим вимогам позивачів до відповідача №1, його представники пояснили, що

вони
є необґрунтованими оскільки позивачами не були надані докази які б

обґрунтовували
та підтверджували їх вимоги .

Представник
відповідача -2 Кузьмичьов В.М. по суті заявлених вимог до Інституту

чорної
металургії ім. З. І. Некрасова НАН України, про компенсацію кожному з

позивачів
матеріальних збитків і нанесеної матеріальної шкоди заперечував.

Відносно
заяви позивачів про перевищення відповідачем-2 своїх повноважень

представник
відповідача-2 пояснив, що згідно з п. 1.6. Статуту Інституту чорної

металургії
ім. З. І. Некрасова НАН України, однією з основних форм науково-

технічної
діяльності є проведення робіт, які пов'язані з доведенням наукових і

науково-технічних
знань до стадії практичного використання у різних галузях

господарства,
зокрема у металургійній галузі і згідно цього напряму Інститут

проводить
експертизу відповідних напрямів науки і техніки, зокрема в гірничо-

металургійній
галузі.  Крім того, висновок Інституту
мав характер технічної

допомоги
і не базувався на будь якій комерційній основі.

Відносно
твердження позивачів, що висновок відповідача-2 є цинічним викликом і

це
відбилося на моральному стані авторів пропозиції № 2170, представник

відповідача-2
пояснив, що висновок про відсутність новизни в пропозиції № 2170

був
зроблений на підставі всебічно проведеного аналізу матеріалів по пропозиції

№
2170. Представник відповідача-2 також звернув увагу на те, що аналоги

круглого
злитку були добре відомі позивачам.

Відносно
твердження позивачів, що відповідач-2 підмінив технічні служби

відповідча-1
у питанні виявлення наявності або відсутності новизни в заяві на

рацпропозицію
№ 2170, представник відповідача-2 пояснив, що це не відповідає

дійсності
тому, що Інститут, згідно своєму статуту і завданням, які стоять

перед
ним, не мав і не має ні мети, ні можливості цього робити.

На  твердження позивачів, що у другому висновку,
який був направлений

відповідачу-1
листом № 672 від 04.12.2001р. про те, що
Інститут змінив свій

висновок
відносно новизни пропозиції № 2170, представник відповідача-2 пояснив,

що
Інститут свого погляду на відсутність технічної новизни в пропозиції № 2170

не
змінював, він (Інститут) лише додав, що в умовах відповідача-1 використання

навіть
широко відомого круглого злитку може бути корисним, що і підтвердили

подальші
роботи відповідача-1 у цьому напрямі.

Відповідач
-3 - Державний департамент інтелектуальної власності  на адресу суду

надіслав
відгук на позовну заяву, в якому вимоги позивачів відносно анулювання

патенту
України № 72678  він вважає не
обґрунтованими у зв'язку з тим, що усі

заявочні
матеріали відповідача-1 на отримання патенту були перевірені на

відповідність
вимогам законодавства.  Жодного порушення
вимог законодавства з

боку
відповідача-1 виявлено не було. У відгуку також зазначено, що патент

України
може бути визнаний не дійсним у разі наявності підстав передбачених ст.

33
Закону України “Про охорону прав на винаходи і корисні моделі”, але такі

підставі
у позовній заяві відсутні.

Відповідач-3
на адресу суду надіслав клопотання у якому просив суд подальшому

розглядати
справу без участі його представників.

Суд,
дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін та

показання
свідків, вважає, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_2

задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Відповідно
до ст.481 ЦК України раціоналізаторською пропозицією є визнана

юридичною
особою пропозиція, яка містить технологічне (технічне) або

організаційне
рішення у будь-якій сфері її діяльності. Об'єктом

раціоналізаторської
пропозиції може бути матеріальний  об'єкт
або процес.

Із
змісту ст.483 ЦК України вбачається, що суб'єктами права інтелектуальної

власності
на раціоналізаторську пропозицію є її автор та юридична особа, якій

ця
пропозиція подана.

Згідно
ст.484 ЦК України автор раціоналізаторської пропозиції має право на

добросовісне
заохочення від юридичної особи, якій ця пропозиція подана.

Юридична
особа, яка визнала пропозицію раціоналізаторської, має право на

використання
цієї пропозиції у будь якому обсязі.

З
урахуванням наведеного, суд вважає, що раціоналізаторська пропозиція має бути

визнаною
такою юридичною особою, якій ця пропозиція була подана,

Суд
вважає, що в судовому засіданні доводи позивачів в обґрунтування позовних

вимог
не знайшли свого підтвердження, доводи представників відповідачів в

обґрунтування
заперечень проти позовних вимог  знайшли
своє підтвердження та

мають
бути покладені в основу пор прийняттю рішення.

Так,
в судовому засіданні встановлено, що
відповідно до п.72 Положення про

відкриття,
винаходи і раціоналізаторські пропозиції, що затверджено Постановою

Ради
Міністрів СРСР від 12.08.1973 року № 584 і п.23 Методичних рекомендацій

“Про
порядок складання, подачі і розгляду заяви на раціоналізаторську

пропозицію”,
затверджених наказом Держпатенту України № 131 від 27.08.1995

року,
рішення про визнання пропозиції раціоналізаторською приймає керівник

підприємства
чи керівник відповідального підрозділу, на якого це покладено

наказом
по підприємству ( том 1 а.с.138-146 ;  том
3 а.с.125-134).

Відповідно
до вищевказаного Положення № 584 і Методичних рекомендацій на ВАТ

“НТЗ”
був виданий наказ №122 та затверджений ним “ Порядок оформлення, подачі ,

реєстрації,
розгляду і використання раціоналізаторських пропозицій”.

Затвердженим
порядком, зокрема, визначене коло посадових осіб, уповноважених

розглядати
і приймати рішення по раціоналізаторським пропозиціям.

Зазначені
позивачами пропозиції не були визнані раціоналізаторськими відповідно

до
вищенаведених нормативних документів, зокрема:

-
пропозиція №73 від 07.02.1997 року - у зв'язку з втратою актуальності

(відсутністю
корисності), що підтверджується актом ( том №4 а.с.111); крім того

суд
погоджується з доводами представників відповідача -1 про те, що позивачами

без
поважних причин був пропущений строк позовної давності за цією пропозицією,

протягом
якого вони могли звернутися до суду для захисту своїх прав. Такий

висновок
підтверджується тим, що позивач ОСОБА_1 у період з червня  2000

р.
по грудень 2002 р. займав посаду заступника начальника технічного відділу по

технології
ВАТ “НТЗ”, у прямому підпорядкуванні якого з червня 2000 р.

находився
БРИЗ заводу. Відповідно до своїх службових обов'язків ОСОБА_1

ніс
відповідальність за організацію роботи підлеглого йому підрозділу (БРИЗ) (а.

с.84-89
том 4);

-   пропозиція № 2170 від 06.09.1999 року -
зв'язку з відсутністю новизни.

Висновок
щодо новизни  цього технічного рішення
був зроблений в листах ІЧМ НАН:

за
№ 598 від 13.06.2001 року і № 672 від 04.12.2001 року ( том №1 а.с.29-30,

41-43),
з яких вбачається, що  ВАТ “НТЗ”
звернувся до ІЧМ НАН із запитом щодо

оцінки
новизни технічного рішення за раціоналізаторською пропозицією № 2170.

Висновок,
виданий Інститутом вказував на те, що технічне рішення не може бути

запатентоване
з причини того, що воно вже відомо, але може бути корисним для

підприємства
і такий висновок не заперечує проти використання пропозиції; в

судовому
засіданні також встановлено, що висновок Інституту не вплинув на

рішення
відповідача -1 про не признання пропозиції раціоналізаторською.

Вищезгадані  “Методичні рекомендації” від 27.08.1995 року
№ 131 наголошують, що

для
визнання пропозиції раціоналізаторською технічне рішення повинне бути новим

для
підприємства, якому пропозиція подана і не потребує ані світової ли

локальної
новизни, ані висновків будь кого із сторони. Юридична особа, якій

подана
пропозиція, сама вирішує приймати пропозицію, чи ні, виходячи з

міркувань
щодо корисності пропозиції для підприємства.

-  Пропозиція № 2331 від 15.12.1999 року - на
ВАТ “НТЗ” не зареєстрована (

тобто
не існує), що підтверджується актом комісії підприємства відповідача -1

від
11.10.2005 року по встановленню обставин подачи та реєстрації  пропозиції №

2331
від 15.12.1999 р., в якому мається висновок про те, що пропозиція № 2331

від
15.12.1999 року “Злиток з круглою робочою поверхнею для виробництва коліс”

фактично
була написана у 2002 році інженером-технологом сталелитейної

лабораторії
ЦЗЛ ОСОБА_8, тобто  її подача у 1999 році
була не можливою.

Враховуючи
вищенаведене, комісія прийняла рішення: визнати недійсними наступні

документи:
заяву на раціоналізаторську пропозицію № 2331 від 15.12.1999 р., як

неподану
у встановленому порядку; свідоцтва на раціоналізаторську пропозицію №

2331
від 15.12.1999 р., яке було видане на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3
та інших; акту про від 03.05.2001 року про використання

раціоналізаторської
пропозиції № 2331;  комісія також
відмінила документи, які

були
прийняті під час розгляду пропозиції № 2331 від 15.12.1999 року, а саме:

проекту
договору № 146 від 25.06.2002 року про використання раціоналізаторської

пропозиції
та виплати винагороди; акту від 03.05.2001 року про іспит пропозиції

№
2331 від 15.12.1999 р.; акт комісії від
01.11.2002 р. по розгляду матеріалів

рацпропозиції
№ 2331 від 15.02.1999 р. “Злиток з круглою боковою поверхнею для

виробництва
коліс”; розрахунок  річного фактичного
ефекту від використовування

пропозиції
№ 2331 від 15.12.1999 р., затверджений
01.11.2002 р.; постанову №

501
від 01.11.2002 року про виплату авторської винагороди (том 4 а.с.112-114).

Суд вважає, що у зв'язку з тим, що
пропозиції не кваліфіковані як

раціоналізаторські,
то вони не є об'єктом інтелектуальної власності,  тому

даний
спір не може бути предметом  розгляді в
суді. Оскільки пропозиції, що є

предметом
спору, не є об'єктом інтелектуальної власності то посилання позивачів

на
ст.484 ЦК України, що регулює право суб'єкта інтелектуальної  власності на

добросовісне
заохочення, не обґрунтовані.

Відповідно до ст.481 ЦК України
право визнавати чи не визнавати

пропозицію
раціоналізаторською покладено на юридичну особу, що також

підтверджується
листом Державного департаменту інтелектуальної власності ( том

5
а.с.72-73).

Суд також вважає, що залучення  позивачами у якості співвідповідача

-
Державний департамент інтелектуальної власності
України для розгляду питання

про
анулювання патенту України № 72678 на винахід є не обґрунтованим, так як

не  це не відноситься до питання визнання
пропозицій : № 73 від 07.02.1997 р.,

№
2170 від 15.12.1999 р., № 2331 від 15.12.1999 р. раціоналізаторськими. Крім

того,
позивачі не є авторами патенту України на винахід “Злиток”, та не мають

ніякого
відношення до цього патенту. Тому питання
про анулювання патенту не

може
бути розглянуте у цієї справі з участю сторін цього процесу.

Відповідно до ст.256  ЦК України позовна давність - це строк, у

межах
якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного

права
або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна
позовна давність  встановлюється

тривалістю
у три роки.

Суд вважає, що позивачі  порушили строки звернення до суду з

зазначеною
позовною заявою, не маючи на те поважних причин, з заявами про

поновлення
строку до суду не зверталися.

З урахуванням  наведеного, суд вважає, що з урахуванням
встановлених

в
судовому засіданні обставин позовні
вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3,

ОСОБА_2
потрібно залишити без задоволення.

Керуючись  ст.ст. 3, 7, 14, 27, 57, 58, 60, 197, 208,
212, 214, 215

ЦПК
України , ст.ст.256, 257, 481,  483,  484 ЦК України, п.72 Положення про

відкриття,
винаходи і раціоналізаторські пропозиції, що затверджено Постановою

Ради
Міністрів СРСР від 12.08.1973 року № 584 і п.23 Методичних рекомендацій

“Про
порядок складання, подачі і розгляду заяви на раціоналізаторську

пропозицію”,
затверджених наказом Держпатенту України № 131 від 27.08.1995

року,  суд -

В
И Р І Ш И В :

ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3 у позові до
Відкритого акціонерного товариства “ Інтерпайп

Нижньодніпровський
трубопрокатний завод”, Інституту чорної металургії,

Державного
департаменту інтелектуальної власності при Міністерстві освіти і

науки
України - про зобов'язання відповідача - “ Інтерпайп Нижньодніпровський

трубопрокатний
завод” відновити діловодство за заявкою на рацпропозицію №73 від

07.02.1997
року і визнати його раціоналізаторським з видачею позивачам

ОСОБА_1
і ОСОБА_2 свідоцтва на нього у виді охоронного документу

загально
прийнятого зразка; про зобов'язання відповідача “ Інтерпайп

Нижньодніпровський
трубопрокатний завод” визнати видане 01.07.2003 року

свідоцтво
на раціоналізаторську пропозицію № 2170 від06.09.1999 року дійсним і

виплати
кожному позивачеві винагороди за його використання у господарському

обігу
протягом двох років у розмірі 47541 грн. з урахуванням виконаних у ВАТ

“НТЗ”
розрахунків; про зобов'язання відповідача - Відкритого акціонерного

товариства
“ Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод” визнати факт

від
11.10.2005 року по анулюванню визнання пропозиції № 2331 від 15.12.1999

року
“Злиток із круглою бічною поверхнею для виробництва коліс”

раціоналізаторським
неправомірним і про виплату кожному з позивачів винагороди

за
його використання в господарському обігу протягом двох років у розмірі 60190

грн.
з урахуванням виконаних у ВАТ “НТЗ” розрахунків; про зобов'язання

відповідача
- Відкрите акціонерне товариство “ Інтерпайп Нижньодніпровський

трубопрокатний
завод” компенсувати кожному по 418611 грн. кожному з позивачів

упущеної
вигоди за проведене відповідачем - Відкрите акціонерне товариство “

Інтерпайп
Нижньодніпровський трубопрокатний завод” блокування подачі позивачами

заявок
на одержання патенту на винахід в Україні і за кордоном у зв'язку з

розголошенням
представником Російського підприємства “Виксуньський

металургійний
завод” комерційної таємниці по технічних і виробничих аспектах

інноваційної
технології виготовлення залізничних коліс з подальшим одержанням

ними
патенту Росії на винахід, а також з одержанням в Україні ВАТ “  Інтерпайп

Нижньодніпровський
трубопрокатний завод” у власне володіння патенту на винахід

по
приватному рішенню такої технології ; про стягнення з відповідача - ВАТ “

Інтерпайп
Нижньодніпровський трубопрокатний завод” на користь кожного з

позивачів  по10000 грн. моральної шкоди; про стягнення з
відповідача -

Інституту
чорної металургії  на користь   позивачів моральну  шкоду по 3803

грн.
кожному; про зобов'язання відповідача Державного департаменту

інтелектуальної
власності при Міністерстві освіти і науки України анулювати дію

патенту
України № 72678 на винахід “Злиток” через невідповідність критеріям

винаходу
- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного

суду
Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в

10-денний
строк  з дня проголошення рішення заяви
про апеляційне оскарження і

поданням
після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.

Суддя:                                                 В.П.Чебикін