Справа № 2-209/2008
РІШЕННЯ

Іменем України

10 вересня 2008 року Самарський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі:  головуючого судді            Петешенкової М.Ю.,

при секретарі                               Водоп”ян О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд -

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2007 року позивач ОСОБА_1
звернувся до
Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2
в якій просив постановити рішення про стягнення боргу в сумі 150 000 грн. за
договором позики, дивіденди в сумі 11
250 грн., а також штрафні
санкції в сумі 158
025 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив,
що 16 червня
2004 року між ними було укладено договір позики, відповідно до умов якого,
позивач передав відповідачеві 150 000 грн. з зобов”язанням повернути грошові
кошти в строк до 16 вересня 2004 року. Виконання зобов”язання було
забезпечено заставою, а саме обладнанням Приватного підприємства „Ісіда” по
виробництву безалкогольних напоїв. Відповідач станом на теперішній час борг не погасив, що є
причиною звернення позивача до суду.

21 серпня 2007 року позивач доповнив
позовні вимоги та просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу 150 000 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції, розмір якої складає
50 813 грн. 94 коп. Враховуючи
несвоєчасне повернення боргу та необхідність в вересні 2004
року придбати житло,
вартість якого станом на теперішній час зросла на 357%, а саме на
535 000 грн., вважав, що йому завдано матеріальної шкоди в сумі 535 000 грн.
Просив стягнути на свою користь завдану йому діями
відповідача моральну
шкоду, яку він оцінює в сумі 11 625 грн.

1 жовтня 2007 року позивач повторно
уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача суму основного боргу в
сумі 150
000 грн., встановлені договором позики дивіденди в сумі
11 250 грн., штрафні санкції за несвоєчасне повернення боргу в сумі 158 025
грн. за кожен день прострочення та завдану йому моральну шкоду діями
відповідача в сумі 100
000 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_1
не з”явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_3 в  судовому засіданні позов підтримав та просив
задовольнити в повному обсязі на підставі обставин, викладених у позовній
заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з”явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним
чином.

Представник відповідача ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, при
цьому пояснив, що відповідач ОСОБА_2 за договором позики дійсно отримала
грошові кошти у розмірі 150 000 грн., але повернула ОСОБА_1 суму боргу зі всіма
відсотками, загальний розмір якої зазначено у розписці від 3 листопада 2006
року.

Вислухавши представників сторін,
вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві
таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у
письмовій формі та на підтвердження
укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Судом встановлено, що 16 червня 2004 року між позивачем
ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було
укладено договір позики, за яким відповідач взяв у позивача в борг 150 000
грн. з зобов”язанням сплати неустойки в розмірі 0,1% від простроченої
суми та повернути грошові кошти в строк до 16 вересня 2004 року, що
підтверджується копією договору позики від 16 червня 2004 року (а.с. 4).

Відповідно до вимог ст. 629
ЦК України, укладений договір є обов”язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що договір позики був укладений
між сторонами в установленому законом порядку.

До теперішнього часу відповідач
ОСОБА_2 повернула позивачу
ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 16 червня 2004 року у розмірі
273 800 грн., що підтверджене розпискою від 3 листопада 2006 року (а.с.
92).

Доводи представника позивача
ОСОБА_3 про те, що відповідач ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 150 00 грн. ОСОБА_1
не повернула, суд вважає такими, що не відповідають дійсності та відноситься до
них критично, оскільки підпис ОСОБА_1  у
розписці від 3 листопада 2006 року в судовому засіданні не було спростовано.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов”язання наступають правові наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Частина 2 ст. 615 ЦК України передбачає,
що одностороння відмова від зобов”язання не звільняє вину сторону від
відповідальності за порушення зобов”язання.

Оскільки станом на теперішній час,
взяті на себе обов”язання відповідач ОСОБА_2 виконала, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних
вимог позивача про стягнення суми боргу в розмірі 150 000 грн. та встановлену
договором неустойку в розмірі 0,1 % від простроченої суми за кожен день
прострочення, а також моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її права.

Доводи представника ОСОБА_3 щодо
досягнутої згоди між сторонами про сплату дивідендів в розмірі 2,5 %
щомісячно від отриманої суми, суд вважає безпідставними та не підлягаючими
задоволенню, оскільки заявлена вимога суперечить діючому матеріальному закону,
який регулює спірні правовідносини.

Доводи
представника ОСОБА_3 про забезпечення зобов”язання заставою, а саме обладнанням
Приватного підприємства „Ісіда” по виробництву безалкогольних напоїв, суд
вважає такими, що не відповідають дійсності та відноситься до них критично,
оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Позивач та його представник не
надали суду доказів щодо укладання між позивачем та відповідачем договору
застави відповідно до положень діючого Цивільного кодексу України.

Судом
роз”яснювались представнику позивача положення ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України
та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд
розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих
доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає
до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального
закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6
ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості,
добросовісності та розумності, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, з
урахуванням сплати неустойки і дивідендів та моральної шкоди, спричиненої
відповідачем ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 611, 615, 625, 629,
1046-1050 ЦК України, 10, 11, 57-60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення
заяви про апеляційне оскарження  і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.

Головуючий
суддя:                                                              М.Ю. Петешенкова