Справа № 2-350
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2008 року  Камінь-Каширський районний суд Волинської
області
в складі:
головуючого - судді  Борсука П.П.

при
секретарі - Антонюк Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Камені-Каширському
справу за позовом  ОСОБА_1 до
Камінь-Каширської міської ради,

Ковельської об`єднаної державної
податкової інспекції, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на жилий
будинок.

Особи
які беруть участь у справі:

позивач - ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4,

відповідачі - Камінь-Каширська міська рада та її представник Заїка Сергій
Вікторович,

Ковельська об`єднана державна податкова інспекція,

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6,

в
с т а н о в и в:

ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом в якому зазначає, що його батьки ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 після укладення шлюбу в 1958 році спорудили житловий будинок АДРЕСА_1
(на даний час АДРЕСА_2), в якому вони постійно проживали.

В
1993 році батьки розлучилися, після чого батько виїхав на постійне місце
проживання в Російську Федерацію, де у 1997 році помер. У 2000 році померла
мама.

Після
смерті матері він фактично прийняв спадщину, шляхом догляду за будинком.

Через
відсутність правовстановлюючих документів не може оформити право власності на
будинковолодіння.

Просить
визнати за ним право власності на будинковолодіння, що розташоване АДРЕСА_2 та
до смерті належало ОСОБА_8.

В
судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю з підстав
зазначених в заяві та суду пояснив, що батьки, на місці старого будинку
збудували спірний будинок.

Після
смерті батьків він прийняв спадщину доглядаючи за будинком. Просить визнати
право власності на будинковолодіння, що розташоване АДРЕСА_2.

Представник
Камінь-Каширської міської ради позов не визнав та пояснив, що міська рада на
спірний будинок не претендує.

Представник
Ковельської ОДПІ в судове засідання не з`явився, подав суду
заяву про розгляд справи у відсутності представника.

Представники
ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 позов не визнали та суду пояснила, що власником
земельної ділянки на якій розміщенні будинковолодіння, до якого входить спірний
будинок, був ОСОБА_9. Останній, в 1957 році
заповів все своє майно своєму синові ОСОБА_10, який прийняв спадщину.
Після смерті чоловіка та батька ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину, оскільки
разом проживали з спадкодавцем. Просять в позові відмовити.

Позовні
вимоги про визнання права власності на будинковолодіння, яке розміщене АДРЕСА_2
до задоволення не підлягають з наступних підстав.

В
силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на предмет своїх вимог та заперечень.

Судом
встановлено, згідно генерального плану земельної ділянки від 1946 року
власником земельної ділянки,   на якій
розміщений жилий будинок, що знаходився на той час АДРЕСА_3 і є спірний, був
ОСОБА_9.

Як
вбачається з генерального плану земельної ділянки від 1955 року власником
земельної ділянки на якій розміщені жилі будинки, що знаходилися на той час
АДРЕСА_4, в тому числі і спірний будинок був також ОСОБА_9.

30
березня 1957 року ОСОБА_9 все своє майно в тому числі будинок та сарай, які
знаходяться АДРЕСА_4 заповів своєму синові ОСОБА_10, який після смерті
спадкодавця  ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняв
спадщину.

В силу п. 122 «Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР»
зареєстрованої  Мінюстом УРСР 31.10. 1975
р. №45/5 спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що
прийняв усю спадщину. Суд вважає, що
ОСОБА_10 прийнявши частину спадщину, а саме будинковолодіння, яке
знаходилося АДРЕСА_4 (на даний час АДРЕСА_5) вважається таким що прийняв усю
спадщину, тобто будинковолодіння яке знаходиться на даний час на
АДРЕСА_2(бувший АДРЕСА_1, АДРЕСА_4,АДРЕСА_3).

Після
смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як спадкоємці
першої черги прийняли спадщину, відповідно до ст.549 ЦК України (1963 р.),
оскільки  проживали з спадкодавцем і
фактично

вступили в управління та володіння
спадковим майном.

Доказів, які підтверджували, що
ОСОБА_8 набувала права власності на спірний жилий будинок після смерті її
батька ОСОБА_9 в порядку успадкування позивач суду не надав.

Не
заслуговує на увагу твердження позивача про визнання власності на спірний
будинок, як новостворене майно його батьками, оскільки судом було встановлено,
що подружжя ОСОБА_8 в 1960 роках вселилися в будинок з дозволу ОСОБА_9. Дані
обставини ствердила суду допитана як свідок ОСОБА_11, дочка ОСОБА_9 та рідна
сестра ОСОБА_8. Її показання в тому, що спірний будинок, за винятком поточних
ремонтів, капітально ОСОБА_8 не перебудовувалися, суд вважає правдивими та достовірними.
Цими обставинами спростовуються твердження свідків ОСОБА_12 ОСОБА_13                               в тому, що
капітальну перебудову спірного житла проводила ОСОБА_8

Про
те, що ОСОБА_8 користувалися спірним будинком відповідачі не заперечують.

З
технічної документації від 1976 року також вбачається, що ОСОБА_8 була
користувачем будинку АДРЕСА_1.

Підстав
для визнання права власності за ОСОБА_1 на спірне будинковолодіння суд не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст.525, 534, 549 ЦК України (1963 року) суд,

вирішив
:

В задоволенні позову ОСОБА_1
про визнання права власності на будинковолодіння, що розташоване АДРЕСА_2
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Волинської області через Камінь-Каширський районний суд
шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення заяв про апеляційне
оскарження та наступної подачі апеляційних скарг протягом двадцяти днів або в
порядку, передбаченому ч.4 ст.295 ЦПК України.

Головуючий : підпис

Оригіналу відповідає

Суддя Камінь-Каширського

районного  суду                                                                              П.П.Борсук