Справа
№ 22-364
1 інстанції -  Красовський О.О.
Категорія № 5
Доповідач -  Шимків С.С.
Колегія суддів судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Рівненської області у складі:  головуючого
судді          --                         Василевича В.С.
суддів                                      -      Гордійчук С.О.,  Шимківа С.С.
з участю секретаря судового
засідання   -                       Чалої Н.О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1  на рішення Рівненського
районного суду від 17 грудня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання спільної сумісної власності на новостворене нерухоме майно,
стягнення матеріальної  шкоди, -
Рішенням
Рівненського районного суду від 17 грудня 2007 року частково задоволено позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності на новостворене
нерухоме майно, стягнення матеріальної
шкоди.

Визнано
за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину майна, яке знаходиться в АДРЕСА_1, як на майно, що було придбане
за час подружнього життя з ОСОБА_1., а саме: “а 1” - прибудова, “Мс” мансарда,
1-7 - коридор, 1-8 - ванна, 1-9 - кухня.

Стягнуто
з ОСОБА_1. в користь ОСОБА_2 1649 грн. судових витрат, 7736 грн. 50 коп. -
варість 1/2 частини влаштування водопроводу, каналізації, електропостачання,
газифікації, опалення, ремонтно-будівельних робіт, всього 9358 грн. 50 коп..

У
задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не
погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1. подав на нього апеляційну скаргу в якій
зазначає, що суд не в повному обсязі з”ясував обставини справи, його висновки
не відповідають матеріалам справи, судом допущено порушення норм матеріального
та процесуального права.

Вважає,
що позивачка не приймала ніякої участі у проведенні добудови до житлового
будинку. Надані нею документи на придбання товаро-матеріальних цінностей не
відповідають дійсності, оскільки вона їх не купляла.

Позивачка вже зверталася до суду з аналогічним позовом і рішенням
Рівненського районного суду від 19 квітня 2006 року їй було відмовлено у його
задоволенні.

У зв”язку з цим вона не мала права заявляти в суді ту саму вимогу з тих
самих підстав.

Просить
скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову
позивачці у задоволенні її позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної  скарги, беручи до уваги пояснення учасників
процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє  законність і
обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Кожна
сторона зобов”язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте, суд першої інстанції вказаних
вимог закону не виконав.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних заяв, суд виходив з
того, що сторони, перебуваючи у шлюбі, добудували частину житлового будинку,
яка є їх спільною сумісною власністю. У зв”язку з проведенням добудови ними
були затрачені кошти. У разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя, їх частки визначаються рівними.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду
погодитися у повному обсязі не може.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 18 червня 2000 року до 26 липня 2005 року. Шлюб розірвано за рішенням
суду.

З середини 2002 року розпочалася добудова до частини будинковолодіння, яку
відповідач отримав у дарунок від свого батька.

Оскільки позивачка, починаючи з вересня 2004 року та її неповнолітній син
(який не є сином відповідача) не проживали у вказаному житлі, рішенням
Рівненського районного суду від 20 червня 2006 року вони визнані такими що
втратили право на користування цим житлом (а.с. 143).

Позивачка вже зверталася до суду із позовом до відповідача про визнання
права спільної сумісної власності подружжя на новостворений об”єкт, тобто на
вказану вище добудову до житлового будинку.

Однак, рішенням Рівненського районного суду від 19 квітня 2006 року їй було
відмовлено у задоволенні позову. Підставою для ухвалення такого рішення
послужило те, що добудова до житлового будинку, співвласником якої просить суд
визнати позивачка, була проведена без відповідних дозволів і є самочинним
будівництвом (а.с. 141-142). Рішення суду набрало законної сили.

На час розгляду місцевим судом даної справи позивачкою також не надано
доказів, що проведена добудова не є самочинним будівництвом.

Факт самочинного будівництва не заперечив і відповідач. Рішення суду про
визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відсутнє. З
відповідним позовом він, як особа, яка здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, до суду не звертався.

За таких обставин згадана добудова не є об”єктом права власності, а тому
суд не може визнавати права власності на неї до набуття нею статусу об”єкта
права власності на підставі та в порядку, визначеному ст. 376 ЦК України.

Ч.2 ст. 223 ЦПК встановлено, що після набрання рішенням законної сили
сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не
можуть знову заявляти у суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а
також оспорювати в іншому процесі встановлені факти і правовідносини.

У зв”язку з цим, позивачка не вправі повторно заявляти вимогу про визнання
права спільної сумісної власності на новостворене майно, тобто на добудову до
житлового будинку.

В той же час, у своїй позовній заяві вона просить стягнути у її користь
матеріальні збитки, включаючи в розуміння цього вислову: вартість котла 756
грн. газової плити - 850 грн. та 1/2 вартості лічильника газу - 100 грн.,
електрики - 175 грн. на загальну суму 1881 грн..

Рішенням суду їй відмовлено у задоволенні позову в цій частині, про що у
рішенні наведені відповідні мотиви, з якими колегія суддів погоджується. Судове
рішення в цій частині позивачкою не оскаржується.

Також, вона просить стягнути в її користь 1/2 вартості будівельних робіт,
проведення водопроводу, каналізації, електропостачання, газифікації та опалення
на загальну суму 6411 грн..

Що стосується задоволення позову в цій частині, то на переконання колегії
суддів, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, оскільки такі роботи
проводилися на самочинно збудованому об”єкті і позивачкою не доведено  прийняття нею участі у проведенні таких
робіт.

Так як суд першої інстанції допустив
порушення норм матеріального права, його висновки не відповідають обставинам
справи, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом
нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 309 п.п. 3, 4,
ч. 1, 313-316 ЦПК України, на підставі
ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, ст.ст. 69-71 СК України, ст. 376 ЦК
України, колегія суддів -

в  и  р
і   ш  и  л  а  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду
від 17 грудня 2007 року скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні позову до
ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності на новостворене нерухоме
майно, стягнення матеріальної  шкоди відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили негайно. Воно може бути оскаржено
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня його
проголошення.

Головуючий - суддя                                                                       В.С.
Василевич

Судді:                                                                                                      С.О. Гордійчук

С.С. Шимків