УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 січня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,

Лященко  Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства (далі -
ВАТ) “Дніпрометробуд” про визнання наказу про звільнення з роботи недійсним,
поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
стягнення компенсації за додаткову відпустку, стягнення доплати за шкідливі та
важкі умови праці, за роботу в нічний і вечірній час, відшкодування моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а :

У березні 2006 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до ВАТ
“Дніпрометробуд” про визнання наказу про звільнення з роботи недійсним,
поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
стягнення компенсації за додаткову відпустку, стягнення доплати за шкідливі та
важкі умови праці, за роботу в нічний і вечірній час, відшкодування моральної
шкоди.

Зазначав, що наказом від 1 листопада 2003 року № 49-к він
був прийнятий на роботу в будівельно-монтажне управління № 2 ВАТ
“Дніпрометробуд” учнем гірника-робітника з повним робочим днем під землею. Наказом
від 1 липня 2004 року № 127-к переведений гірником-робітником 4 розряду з
повним робочим днем під землею. На підставі наказу від 28 лютого 2005 року № 16
ВАТ “Дніпрометробуд” будівельно-монтажне управління № 2 ВАТ “Дніпрометробуд” з
1 березня 2005 року реорганізовано в ділянку гірничо-капітальних робіт №1 ВАТ
“Дніпрометробуд”. Згідно з наказом від 14 лютого 2006 року № 12 з 14 лютого
2006 року його звільнено з роботи за ст. 7 КЗпП України у зв'язку з порушенням
установлених правил прийому на роботу.

Посилаючись на те, що його було звільнено незаконно,
позивач просив задовольнити позивні вимоги.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська
від 6 вересня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської
області від 26 грудня 2006 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті
і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998
року № 622 та затвердженою цим наказом інструкцією до роботи із
вибухонебезпечними речовинами не можуть допускатися особи, що мають судимість.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд, з'ясувавши обставини
справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого
висновку, що звільнення ОСОБА_1 проведено згідно з вимогами ст. 7 КЗпП України
у зв'язку з наявністю в нього судимостей. ОСОБА_1 не може працювати
гірником-робітником 4 розряду на об'єктах підвищеної небезпеки з використанням
вибухових речовин.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон)
щорічна  додаткова відпустка, передбачена
ст. 7 та п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 8 цього Закону, надається понад щорічну основну
відпустку за однією підставою, обраною працівником. Порядок надання додаткової
відпустки з кількох підстав встановлює Кабінет Міністрів України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації
за додаткову відпустку, суд обґрунтовано виходив із того, що позивачу
надавалася відпустка з урахуванням додаткової відпустки на 35 днів відповідно
до Положення про надання щорічних оплачуваних відпусток в підрозділах і апараті
управління ВАТ “Дніпрометробуд” (а.с. 45) та міжгалузевої угоди на 2005 рік.

Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач не проводив підвищену оплату праці,
пов'язану з важкими роботами та особливими умовами праці, також не знайшли
свого підтвердження, оскільки судом було встановлено, що позивачу
нараховувалася оплата праці відповідно до положень норм ст. 100 КЗпП України,
ст. 15 Закону України «Про оплату праці», положень міжгалузевих угод та
колективного договору на підприємстві. Вимоги позивача про оплату праці у
вечірній час також не ґрунтуються на законі.

Крім того, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про відшкодування моральної шкоди, оскільки будь-яких порушень з боку ВАТ
“Дніпрометробуд” судом не встановлено.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає
вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи є
необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують.

Ухвалені у справі рішення є законними й обґрунтованими, тому колегія суддів
вважає, що підстави для задоволення скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2006
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка