Справа № 2-99/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

4 липня 2008 року                                                                                              смт.Шацьк

Шацький
районний суд Волинської області в складі:

головуючого -
судді -                                                           Храновської
Н.В.,

при секретарі
-                                                                     Копитко
І.О.,

з участю:

позивача -                                                                            ОСОБА_1,

відповідача
-
ОСОБА_2,

представника
відповідача -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Шацьк цивільну
справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору розподілу майна подружжя та
двох договорів дарування земельних ділянок посвідчених 22.12.2005 року,

В С Т А Н О В И В:

21.05.2008
року позивач з вищезазначеним позовом звернувся до суду. Позовні вимоги
обґрунтовував тим, що 22.12.2005 року між ним та відповідачем було укладено
договір про розподіл майна подружжя, згідно умов якого, у його власність
переходять дві літні кухні, вартістю 33309 гривень, а у власність відповідача -
житловий будинок, хлів та гараж, вартістю 42762 гривні. Також було укладено два
договори дарування земельних ділянок, згідно яких, він подарував відповідачу
дві земельні ділянки. Мотивуючи, що дані угоди були укладені ним під впливом
тяжкої обставини, а саме хвороби  і на
вкрай невигідних умовах, оскільки порушено принцип рівності часток  майна подружжя, а також під впливом обману і
помилки,  оскільки відповідач
зобов»язувалась  перерахувати йому на
рахунок 80 тисяч доларів і надати можливість проживати в будинку, крім того,
угоди дарування були удаваними, оскільки вони мали намір укласти договори
купівлі-продажу і відповідач йому зобов»язувалась сплатити за дані земельні
ділянки 80 тисяч доларів, однак з метою уникнення більшої сплати державного
мита, уклали договір дарування. Після укладення даних договорів їхні стосунки
погіршились і  10 жовтня 2007 року шлюб
було розірвани. Відповідач його виписала з будинку, а також, не повернула
обіцяні кошти, в зв»язку з чим, просив визнати дані договори недійсними та
застосувати двосторонню реституцію.

В  судовому засіданні позивач пояснив, що
укладав оскаржувані угоди в той період коли дуже хворів і йому потрібні були
кошти. Проте, після укладення даних договорів сімейні відносини з відповідачем
погіршились, внаслідок чого, вони розлучились і дружина виписала його з
будинку. Проте, згідно їхньої усної домовленості, відповідач зобов»язувалась
сплатити йому 80 тисяч доларів  і надати
можливість проживати в будинку. Так, як відповідач  не виконала своїх зобов»язань, просив визнати
договори недійсними на підставі ст.. ст.. 229, 230, 233, 234 ЦК України та
застосувати двосторонню реституцію.

Відповідач
в судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечила та пояснила, що позивач
є пенсіонером МВС України, отримує пенсію, яка була достатньою для його
лікування. Крім того, особливо великих витрат в період коли він знаходився в
лікарні не потребував, а також, йому на лікування кошти надавала вона та матір
позивача, що підтвердила в судовому засіданні допитана в якості свідка матір
позивача. Домовленості з позивачем про те, що вона йому сплатить  80 тисяч доларів не було. Позивача такі умови
угод задовольняли  і він після розподілу
майна подружжя, належне йому на праві власності
майно в тому числі і літню кухню, яку перевів в статус житлового
будинку, продав. А коли залишився взагалі без майна і розірвав шлюб, став
оскаржувати дані угоди. Просила в задоволенні позову відмовити за
безпідставністю.

Представник
третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2 позов
заперечила, пояснивши, що при посвідченні оскаржуваних угод сторонам було
роз»яснено наслідки їх укладення і їхнє волевиявлення відповідало змісту та
формі правочинів.

Представник
відповідача просив позов залишити без задоволення в зв»язку з тим, що
позивач  не надав доказів на
підтвердження викладених ним обставин.

Суд,
заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши
зібрані по справі  докази в їх сукупності,
приходить до висновку, що позов є безпідставним та до задоволення не підлягає з
наступних підстав:

Судом
встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено:

-     договір про розподіл майна подружжя, який
22.12.2005 року був посвідчений

державним нотаріусом Шацької державної нотаріальної
контори та зареєстрований за Р № 2102. Згідно умов даного договору, у  власність позивача переходять дві літні
кухні, вартістю 33309 гривень, а у власність відповідача - житловий будинок,
хлів та гараж, вартістю 42762 гривні.

-     Договори дарування земельних  ділянок, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1,
укладені між позивачем та відповідачем 22.12.2005 року та посвідчені державним
нотаріусом Шацької держнотконтори і зареєстровані в реєстрі за № 2105, 2107
/а.с. 54-55/.

Позивач просить визнати недійсним договір розподілу майна
подружжя ще й з підстав порушенням принципу рівності часток у майні подружжя.
Посилаючись на ст.. 70 СК України, якою передбачено, що у разі поділу майна, що
є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними. Проте, відповідно до ст.. 69 СК України, дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою. Отже, закон допускає, що за згодою
подружжя, на підставі укладення угоди про розподіл майна подружжя, вони можуть
відступити від принципу рівності часток.

Крім того, позивач
просив визнати оскаржувані договори недійсними  в зв»язку з тим, що вчинені під впливом
обману, помилки, а також є удаваними правочинами.

Відповідно до ст.. 229 ЦК України, передбачено, що
правочин вважається вчинений під впливом помилки, коли особа яка його вчинила,
помилялася щодо природи  предмету
договору. Проте, позивач доказів на підтвердження того, що він неправильно
сприймав істотні обставини даних правочинів, що вплинуло на його волевиявлення,
за відсутності якого можна було б вважати, що правочини не були б вчинені, не
навів.

Відповідно до ст.. 230 ЦК України, передбачено, що
правочин вважається вчинений під впливом обману, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Проте,
позивач не навів доказів на підтвердження винних, навмисних дій відповідача,
яка шляхом обману запевнила його про такі властивості й наслідки правочину, які
насправді наступити не можуть і внаслідок яких у нього внутрішня воля
сформулювалась невірно.

Відповідно до ст.. 235 ЦК України, удаваним правочином
визнається такий правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили. Проте, позивач доказів на підтвердження
того, що при укладенні договорів дарування земельних ділянок, зовнішнє
волевиявлення сторін не узгоджувалось з їх внутрішньою волею не надав, оскільки
повідомив, що фактично договір купівлі-продажу виконаний не був, оскільки
позивач не отримав, як за оплатним договором, кошти за земельні ділянки.

Крім того, позивач просить визнати оскаржувані договори
недійсними з тієї підстави, що вони були укладені ним під впливом  тяжкої обставини і на вкрай не вигідних для
нього умовах.

Проте,
пояснення позивача в частині обґрунтування вчинення правочинів під впливом
тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах в зв»язку з тим, що знаходився на
стаціонарному лікуванні у Луцькій міській клінічній лікарні в період з 09.06.2005
року по 25.06.2005 року, що підтверджується випискою лікарні за № 9366 /а.с.56/
і потребував значних фінансових витрат, не заслуговують на увагу, оскільки, не
можна вважати його перебування на стаціонарному лікуванні важкою хворобою, яка
викликала крайню нужденність в коштах, адже, позивач, в судовому засіданні
пояснив, що будучи пенсіонером МВС України, отримував на той час пенсію,
приблизно 300 гривень в місяць, крім того, період знаходження на стаціонарному
лікуванні позивача значно передує часу укладення оскаржуваних договорів.

Адже, відповідно до ч. 1 ст..233 ЦК України передбачено,
що правочин, вважається  недійсним, якщо
він вчинений під впливом тяжкої для сторони договору обставини і на вкрай
невигідних умовах. Проте, позивач доказів на підтвердження тієї обставини що в
супереч своїй свідомій волі в силу обставин змушений вчинити правочин на
невигідних для нього умовах, не навів.
Крім того, за таких умов, особа договір вчиняє добровільно,
усвідомлюючи, що іде на його вчинення в зв»язку із необхідністю, що виключає в
свою чергу обман та помилку.

Не знайшли дані обставини підтвердження і в показаннях
допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Так,  посилання
позивача на обставини визнання оскаржуваних угод недійсними не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.

Отже,
на підставі вищевикладено та за наявності достатніх підстав, суд приходить до
висновку про відмову в
задоволенні позову.

На підставі  вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11,
58, 59, 60, 88, 137, 159, 209, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

В
И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно ст.294 ЦПК України на рішення суду може бути подано заяву про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга
на дане рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було
подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана
в  строк, встановлений ст..294 ЦПК
України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У
разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий - суддя                                                                                      Н.В.Храновська