Колегія суддів Судової палати у цивільних
справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
Берднік І.С., Костенка А.В.,
Лященко Н.П., Пшонки М.П., -
розглянувши в  судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів доручення,
дарування та купівлі-продажу, за касаційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 29 грудня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської
області від 24 січня 2007 року,
У липні 2003 року ОСОБА_1
звернулась у суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів доручення, дарування та
незавершений  будівництвом  будинок АДРЕСА_1 належав  на
праві  спільної   сумісної
її   чоловікові   - ОСОБА_5.
Чоловік без її згоди 26 лютого 2002
року оформив на відповідачку ОСОБА_2 договір доручення на
право користування та розпорядження незавершеним будівництвом жилим будинком,
посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу
ОСОБА_7, а 18 квітня 2003 року через свого
представника, ОСОБА_2,  подарував будинок
разом із літньою кухнею відповідачу ОСОБА_4. При цьому особа представника
ОСОБА_1 нотаріусами належним чином не була встановлена.
ОСОБА_4 продав  спірний
будинок  відповідачці ОСОБА_5 23
червня 2003 року, незважаючи на те, що ще 10 червня 2003 року до  Тисменицької державної нотаріальної контори
позивачкою було подано заяву про накладення заборони на відчуження будинку.
Посилаючись на викладене та вважаючи
всі угоди такими, що не відповідають вимогам закону, ОСОБА_1 просила з підстав
ст. 48 ЦК України 1963 року задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської
області від 29 грудня 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської
області від 24 січня 2007 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір доручення від 26 лютого
2002 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, на право користування й розпорядження незавершеним будівництвом
жилим будинком АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 Визнано недійсним вчинений ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 договір дарування ОСОБА_4. указаного вище незавершеного будівництвом
жилого будинку від 18 квітня 2003 року,
посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького нотаріального округу ОСОБА_8. Визнано недійсним договір купівлі-продажу
зазначеного жилого будинку від 23 червня 2003 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького
нотаріального округу ОСОБА_8. Незавершений будівництвом
жилий будинок АДРЕСА_1 повернуто у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 59 277 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 59 грн. 50 коп. на відшкодування витрат
на оплату судового збору та 180 грн. на відшкодування витрат на оплату правової
допомоги, а всього стягнуто 239 грн. 50 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі
1 080 грн. 20 коп.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 і
ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального
права, просять рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області
від 29 грудня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області
від 24 січня 2007 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_1 у задоволенні позову, або
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких підстав.

Визнавши недійсними
договір доручення від 26 лютого 2002 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, на
право користування й розпорядження незавершеним будівництвом жилим будинком
АДРЕСА_1, і договір дарування вказаного вище незавершеного
будівництвом жилого будинку, укладений між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 18
квітня 2003 року; суд виходив із того, що при посвідченні вказаних угод
нотаріусами не були дотримані вимоги п. 10 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції
України від 18 червня 1994 року № 18/5, щодо належного встановлення особи
ОСОБА_2, оскільки в  угодах зазначені
дані паспорта, який було втрачено ОСОБА_2, а остання заперечила свою
причетність до укладення оспорюваних угод.

Крім того, суд мотивував свій
висновок тим, що договір дарування  від
18 квітня 2003 року посвідчений нотаріусом із порушенням ст. 23 КпШС України та
вимог п. 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України - за відсутності письмової згоди ОСОБА_1, яка є дружиною відповідача
ОСОБА_1

Висновок про недійсність договору
купівлі-продажу зазначеного жилого будинку від 23 червня 2003 року, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд обгрунтовував тим, що цей договір укладений з
порушенням вимог закону - на підставі недійсних угод.

Проте повністю з  таким висновком суду погодитись не можна,
оскільки суд дійшов його  з порушенням
норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до ст.  ст. 11, 31 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи за зверненнями фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених
ними позовних вимог. Визначення предмета та підстав заявленого позову належить
виключно позивачу.

Як убачається з матеріалів справи,
позивачка обгрунтовувала свої вимоги про визнання недійсними договору доручення
від 26 лютого 2002 року на право користування та розпорядження будинком і
договору дарування цього будинку від 18 квітня 2003 року тими обставинами, що
ці угоди були укладені без її згоди як дружини
відповідача та без належної перевірки особи ОСОБА_2, а вимоги про
визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку від 23 червня 2003 року -
тим, що він був укладений під час дії заборони на відчуження будинку.

Ухваливши рішення про визнання
недійсним договору доручення з підстав недотримання нотаріусом п. 10 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо належного
встановлення особи ОСОБА_2, суд не перевірив, чи порушені права позивачки
внаслідок  таких дій нотаріуса та чи є це
підставою для визнання договору недійсним.

Разом з тим у порушення вимог ст.
214 ЦПК України суд взагалі не розглянув вимог ОСОБА_1  про визнання недійсним договору доручення на
право користування та розпорядження будинком, який є спільною сумісною
власністю, з підстав його укладення без
згоди позивачки.

Суд першої інстанції також не звернув
уваги на роз'яснення , що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду
України  від 28 квітня 1978 року № 3 „Про
судову практику в справах про визнання угод недійсними”, відповідно до яких у
разі визнання угоди недійсною за ст. 48 ЦК України суд повинен у рішенні
послатись на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Усупереч указаним роз'ясненням і в
порушення вимог ст. 214 ЦПК України, ухвалюючи рішення про визнання недійсним
договору купівлі-продажу зазначеного жилого будинку від 23 червня 2003 року,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд не вказав у рішенні, вимогам якого
закону чи іншого нормативного акта не відповідав цей договір на момент його
укладення, та не ухвалив рішення стосовно вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним
цього  договору з підстав його укладення
під час дії заборони на відчуження будинку.

Рішення про повернення незавершеного будівництвом
жилого  будинку АДРЕСА_1 у власність
ОСОБА_1 та ОСОБА_5. суд  у порушення
вимог ст. ст. 10, 11, 214 ЦПК України ухвалив за  відсутності позовних вимог указаних осіб про
витребування будинку та без з'ясування наявності передбачених ст. 145 ЦК
України 1963 року обставин для витребування майна власником від добросовісного
набувача.

На вказані порушення, допущені
судом першої інстанції, не звернув уваги суд апеляційної інстанції, який
залишив рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29
грудня 2003 року без змін.

З урахуванням наведеного ухвалені у
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий  розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки підлягають скасуванню рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської
області від 29 грудня 2003 року та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області
від 24 січня 2007 року, то підлягає скасуванню і постановлена Тисменицьким районним
судом Івано-Франківської області окрема ухвала від 29 грудня 2003 року, якою доведено
до відома Івано-Франківського обласного управління юстиції про допущені приватними
нотаріусами порушення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення та окрему ухвалу Тисменицького районного
суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2003 року,  ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області
від 24 січня 2007 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік   А.В. Костенко   Н.П. Лященко   М.П. Пшонка