У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

5
листопада 2008 року                                                                                           м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                      Григор'євої Л.І.,

суддів:                                 Балкюа
М.І., Барсукової В.М.,

Данчука В.Г., Луспеника Д.Д., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - відкрите акціонерне
товариство “Комерційний банк “Надра”, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про поділ спільного
майна подружжя, за позовною заявою третіх осіб із самостійними вимогами
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про зняття заборони на відчуження
автомобіля та визнання права власності на автомобіль, за  касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
апеляційного суду Черкаської області від 8 травня 2008 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2007 року ОСОБА_1звернулася в суд із позовом про поділ спільного
майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилалась на
те, що в період шлюбу з ОСОБА_2 17 серпня 2006 року був придбаний за 41435 грн.
автомобіль НОМЕР_1, який зареєстрований на нього, за рахунок кредитних коштів,
отриманих у Шполянському відділенні “Укрсиббанку”, кредит повністю ними
виплачений. Крім того, в період шлюбу, 21 вересня 2006 року, отриманий кредит у
Шполянському відділенні КБ “Приватбанк” в розмірі 8000 грн. для встановлення
індивідуального газового опалення у власній квартирі ОСОБА_2, які витрачені на
придбання газового котла та радіаторів. Кредит оформлений на неї та виплачений
в період шлюбу. Також 26 травня 2006 року подружжям оформлений кредит на її
ім'я у Шполянському відділенні ВАТ КБ “Надра” в розмірі 23500 грн. на споживчі
цілі, кошти використані на будівництво приміщення для утримання тварин у с.
Лозуватка Черкаської області, де відповідач утримує власне господарство, кредит
непогашений. У зв'язку із розірванням шлюбу відповідач не бажає брати участі у
сплаті внесків по непогашеному кредиту та мирному поділі майна подружжя.

Позивач ОСОБА_1просила визнати кредит в сумі 23500 грн. спільним боргом із
відповідачем та стягнути з нього половину кредиту в розмірі 11750 грн., визнати
за нею право власності на зазначений вище автомобіль, стягнувши з неї на
користь відповідача грошову компенсацію за 1/2 його частку у майні в сумі 17503
грн., а також стягнути з відповідача 4000 грн., як половину кредиту, взятого 21
вересня 2006 року і виплаченого спільно в період шлюбу та витраченого на ремонт
його квартири.

У липні 2007 р. зі вказаним вище самостійним позовом звернулися треті
особиОСОБА_3., ОСОБА_4, посилаючись на те, що 6 серпня 2006 року з вини ОСОБА_1
сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті чого пошкоджено автомобіль
ОСОБА_3 НОМЕР_2і завдано матеріальних збитків. 22 серпня 2006 року між ними
укладений нотаріально посвідчений договір добровільного відшкодування шкоди, за
яким ОСОБА_1 зобов'язався передати їм у власність автомобіль ДЕУ, раніше взятий
у кредит в період шлюбу із ОСОБА_1, а вони зобов'язалися видати йому генеральне
доручення з правом продажу пошкодженого автомобіля та доплати різниці у
вартості автомобілів у розмірі 8000 грн.

У зв'язку із зверненням до суду ОСОБА_1про поділ майна подружжя, в тому
числі й автомобіля, зареєстрованого на ОСОБА_1, який є предметом зазначеного
вище договору, просили зняти з автомобіля заборону на його відчуження та
визнати за ними право власності на даний автомобіль.

Справа розглядалася неодноразово. Останнім рішенням Шполянського районного
суду Черкаської області від 20 березня 2008 року позов ОСОБА_1задоволено.
Стягнуто на її користь з ОСОБА_2 11750 грн. (половина суми за кредитом від 26 травня
2006 року), 4000 грн. (половина витрат на ремонт його квартири за кредитом від
21 вересня 2006 року), визнано за ОСОБА_1та ОСОБА_1 право власності по 1/2
частині автомобіля НОМЕР_1, розподілено судові витрати. У задоволенні позову
ОСОБА_1. та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 8 травня 2008 року
рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1задоволено частково,
стягнуто на її користь з ОСОБА_2 половину невиплаченого кредиту від 26 травня
2006 року в розмірі 10952 грн., в іншій частині позову відмовлено. Позов
ОСОБА_3 та ОСОБА_4задоволено, скасована заборона на відчуження автомобіля
НОМЕР_1 та на вказаний автомобіль за ними визнано право власності.

У касаційній скарзі ОСОБА_1просить скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права і залишити в силі законне й обґрунтоване
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи
позов ОСОБА_1та відмовляючи в задоволенні позову третіх осіб із самостійними
вимогами, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було набуте
подружжям в період шлюбу, тому підлягає поділу у рівних частках, зокрема, через
відсутність згоди одного з подружжя на отримання компенсації за неподільний
автомобіль, визначено ідеальні частки подружжя на автомобіль, який залишено у
їхній спільній частковій власності. Оскільки ОСОБА_1не давала письмової згоди
на відчуження автомобіля третім особам, то визнання за ними права власності на
нього з урахуванням договору про добровільне відшкодування ОСОБА_1 завданої ним
шкоди є безпідставним та не відповідає вимогам закону.

Апеляційний
суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_1та повністю задовольняючи позов третіх осіб ОСОБА_3 і ОСОБА_4,
виходив з того, що ОСОБА_1 визнаний винним у ДТП за участю третіх осіб і
фактично для відшкодування завданої шкоди подружжям взятий кредит, хоча в
договорі зазначено про отримання кредиту для придбання автомобіля. ОСОБА_1погодилась
передати автомобіль під заставу банку, а значить погодилась із тим, що її
чоловік уклав договір про добровільне відшкодування завданої ним шкоди шляхом
передачі придбаного в період шлюбу автомобіля третім особам у власність. Щодо
кредиту від 21 вересня 2006 року суд зазначив, що він погашений в період шлюбу,
а позивачка не надала доказів того, що кредит витрачений на ремонт квартири
відповідача. Відносно кредиту від 26 травня 2006 року суд стягнув на її користь
половину невиплаченого в період шлюбу кредиту.

Проте
повністю погодитись з такими висновками як суду першої, так і суду апеляційної
інстанції не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного
оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Судом
установлено, що ОСОБА_1та ОСОБА_1 знаходились у зареєстрованому шлюбі з лютого
2006 року по серпень 2007 року. У зазначений період ними придбаний в кредит
автомобіль НОМЕР_1, кредит погашений, та взято два інші кредити на різні цілі,
один з яких (від 26 травня 2006 року) непогашений із залишком заборгованості в
21905,51 грн.

Відповідно до ст. ст. 60, 65 СК України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що набутий у
період шлюбу за рахунок погашеного кредиту спірний автомобіль є спільною
сумісною власністю подружжя. Оскільки ніхто зі сторін попередньо не вніс на
депозит суду грошову компенсацію, так як поділити неподільний автомобіль
реально неможливо, суд визнав його спільною частковою власністю подружжя без
реального поділу. У зв'язку з цим суд також вірно відмовив у задоволенні позову
третіх осіб про визнання права власності на автомобіль, оскільки ОСОБА_1не
давала згоди на його відчуження.

Скасувавши в цій частині судове рішення, ухвалене згідно із законом,
апеляційний суд допустився помилок у застосуванні норм права. Так, відповідно
до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із правочинів.

У п. 2.5 договору про добровільне відшкодування шкоди між ОСОБА_1, з однієї
сторони, і ОСОБА_4 та ОСОБА_1, з іншої сторони, зазначено, що ОСОБА_1 передає
спірний автомобіль кредиторам у власність шляхом купівлі-продажу або
дарування.

У зв'язку з наведеним, юридичних підстав для визнання за третіми особами на
підставі рішення суду права власності на спірний автомобіль, що належить на
праві спільної сумісної власності подружжя, при відсутності згоди одного з
подружжя, у суду не було.

В іншій частині рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону,
оскільки суд прийшов, зокрема, до вірного висновку, що між подружжям слід
поділити отриманий в період шлюбу кредит лише в непогашеній сумі. У зв'язку з
цим, відповідно до вимог
ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати
питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Керуючись
ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 8 травня 2008 року в
частині задоволення позову третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про зняття заборони на відчуження автомобіля та
визнання права власності на автомобіль скасувати та залишити в силі в цій
частині рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 20 березня
2008 року.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                     Л.І.
Григор'єва

Судді:                                                                                  М.І. Балюк

В.М.
Барсукова

В.Г.
Данчук

Д.Д.
Луспеник