Головуючий у 1-й інстанції
Доповідач  - Головань А.М.
Справа № 22 -1607, категорія - 20  -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 серпня 2008 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в
складі:

головуючої     Бубличенко В.П.

суддів              Сукач Т.О.

Голованя
А.М.

при секретарі   Ткач І.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною
скаргою  ОСОБА_1на рішення  Олександрійського міськ-районного суду
Кіровоградської області від 14 травня
2008 року  і

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2000 року ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4звернулися до суду з позовом до
ОСОБА_1про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеного 14 вересня 1999 року.

Посилалися на те, що вищеназваний
договір  було укладено як спосіб
забезпечення договору позики, за яким ОСОБА_1 у вересні 1999 року передав
ОСОБА_3 1400 доларів США без визначення строку повернення позики. Між ними в
усній формі було досягнуто домовленості, що після повернення позичених грошей
квартира буде переоформлена знову на них. В дійсності продавати квартиру наміру
вони не мали про що свідчить й те, що іншого житла вони не мають. Однак
незважаючи, що борг відповідачеві було віддано в лютому місяці 2000 року,
останній відмовився повернути їм квартиру.

Також, у зв»язку з поверненням
позичених грошей, позивачі просили визнати договір позики та застави
припиненими.

Крім цього, позивачі ставили питання
про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі у розмірі різниці між
вартістю автомобіля і сумою боргу за договором позики який було укладено у
квітні 2000 року.

Ухвалою суду від 14 травня 2008 року
провадження в цій частині було закрито у зв»язку з відмовою позивачів від цієї
позовної вимоги (а.с. 67 т.2).

При розгляді справи позивачі
змінювали підстави позову, однак в кінцевому результаті ці підстави були
зведеними ними до первісних (а.с. 205-206, 412-414).

У листопаді 2001 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
розірвання договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 1999 року,
відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. Підставою позову зазначив
невиконання відповідачами договору, а саме їхню відмову добровільно звільнити
придбану ним квартиру.

Ухвалою суду від 21 листопада 2006
року провадження в цій частині було закрито у зв»язку з відмовою позивача від
цієї позовної вимоги (а.с. 315 т.1).

В зустрічній позовній заяві поданій 21
листопада 2006 року ОСОБА_1 просить суд визнати недійсною реєстрацію в спірній
квартирі ОСОБА_5, як зареєстрованого без його, як власника житла,  на це згоди та виселити відповідачів з
квартири.

Справа слухалася неодноразово.
Останнім рішенням  Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 травня  2008 року
позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Договір купівлі-продажу
квартири від 14 вересня 1999 року визнано недійсним, як удавану угоду. Визнано
припиненими договори застави та  позики.
Зобов»язано ОСОБА_1 повернути у власність квартиру ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться
питання про скасування рішення суду, як ухваленого з порушенням норм
матеріального права з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні
первісного позову  та задоволення заявленого
ним зустрічного позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення суду в межах визначених ст.303 ЦПК
України,  колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що оскільки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не мали наміру
відчужувати належну їм квартиру і уклали договір її продажу з наміром приховати
іншу угоду - договір застави на забезпечення договору позики 1400 доларів США,
то відповідно до положень ч.2 ст. 58 ЦК України 1963 року договір
купівлі-продажу спірної квартири від 14 вересня 1999 року повинен бути визнаним
недійсним у зв»язку з його удаваністю. У зв»язку з поверненням боргу, суд
визнав припиненими боргові зобов»язання та право застави. Зустрічний позов
залишено без задоволення через його необгрунтованість.

Колегія суддів  погоджується з висновками суду лише частково
виходячи з такого.

Як правильно визначив суд,
правовідносини між сторонами регулюються ЦК Української СРСР, оскільки вони виникли до 1.01.2004 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК
Української СРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 28 серпня 1978 року № 3  “Про
судову практику про визнання угод недійсними”
роз'яснено, що при розгляді справи встановивши, що угода укладена з
метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами
укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода
суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної
сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди,
яку вони мали на увазі. Визнаючи угоду недійсною, суд якщо інше не передбачено
законом, своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні все
одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі
втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) - повернути
його вартість в грошах.

Судом першої інстанції встановлено,
що 14 вересня 1999 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі
продажу відповідно до умов якого ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1
купив квартиру АДРЕСА_1.

При цьому на підставі доказів, які
були досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, суд дійшов правильного
висновку, що позивачі не мали намір продавати належну їм на праві власності
квартиру, а відповідач купувати її.

Насправді
даний договір був укладений без наміру створити юридичні наслідки. Грошей за цю
квартиру позивачі за первісним позовом відповідачеві не виплачували, з квартири
не виселялися.

Між сторонами була укладена угода
купівлі-продажу квартири за умови її зворотного обов'язкового повернення з
метою приховування договору застави, для забезпечення повернення 1400 доларів
США, які ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 у вересні 1999 року, з метою уникнути судової
процедури стягнення заставленого майна.

Таким чином, оскільки воля сторін була
спрямована на встановлення між сторонами цивільно-правових відносин, але інших
у порівнянні з вираженими у волевиявленні, то суд обґрунтовано визнав договір
купівлі-продажу спірної квартири недійсним з підстав його удаваності.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону
України «Про заставу» № 2654-ХІІ від 02.10.1992 p., в редакції 1999 року, у
договорі  застави  повинно
бути  зазначено   найменування (прізвище,   ім'я
та   по   батькові),
місцезнаходження  (місце
проживання) сторін, суть забезпеченої заставою вимоги, її розмір і строк  виконання
зобов'язання,  опис  предмета
застави,  а також будь-які інші
умови,  відносно яких за  заявою
однієї  із  сторін повинна бути досягнута угода.

Недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону (ч.1 ст. 48 ЦК Української СРСР).

Тому, через відсутність у договорі
застави всіх умов, які є обов»язковими відповідно до  Закону України «Про заставу», суд вірно не
визнав зазначену угоду такою, що відповідає вимогам закону.

Разом з тим, не можна погодитися з
висновками суду щодо вирішення ним вимог про визнання припиненими угод позики
та застави, оскільки договір  позики було
припинено виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст. 216 ЦК Української СРСР), а договір застави не може бути визнаним припиненим
(розірваним) через його недійсність.

Вказане свідчить про порушення судом
норм матеріального права, що згідно з вимогами п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення в цій частині та відмові у задоволенні
вищезгаданих вимог.

Що стосується вирішення зустрічного
позову ОСОБА_1, то  заявлені у ньому
вимоги судом обґрунтовано визнані безпідставними, а тому такими, що не
підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги,  крім врахованих апеляційним судом при
ухваленні цього рішення, які зводяться до того, що при вирішенні справи суд
першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального
права, колегією суддів відхиляються як такі, що не грунтуються на встановлених
обставинах справи та законові.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309,
313, 314, 316 ЦПК України,  колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської
області , -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення  Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 14 травня
2008 року  скасувати в частині
вирішення вимог визнати припиненими договорів позики та застави.

Відмовити ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4у задоволення вимог про визнання припиненими договорів позики та
застави.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскарженим в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуюча

Судді