Справа 2о-25/08
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

14.02.2008 р.
м. Саки

Сакський
міськрайонний суд Автономної Республіки
Крим у складі

головуючого судді Бондарева Р.В.

при секретарі Союковій  Н.М.

прокурора Байлема Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні заяву Сакського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_1,
зацікавлена особа управління праці та соціального захисту населення Сакської
райдержадміністрації про встановлення факту праці,

ВСТАНОВИВ:

Сакський
міжрайонний прокурор в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про
встановлення факту праці в колгоспі «Червона Зоря» під час Великої Вітчизняної
Війни. Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 працював в період
Великої Вітчизняної Війни на різних роботах у колгоспі «Червона Зоря», а тому
він згідно з Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» має право на одержання статусу учасника війни. Оскільки
документів, які б свідчили про роботу в колгоспі не збереглося, просить
встановити вказаний факт на підставі показань свідків.

В
судовому засіданні ОСОБА_1 свої вимоги підтримав, пояснивши, що під час Великої
Вітчизняної Війни він проживав в с. Веселоярське Рубцовського району Алтайського
краю в сім'ї колгоспника. Його батьки працювали в колгоспі «Червона Зоря», а
він їм допомагав. Офіційно він в трудових відносинах з колгоспом не перебував,
оскільки членом колгоспу можна б було стати, досягнувши 18 річного року. Він
має статус дитини війни та отримує відповідні пільги, але отримання статусу
учасника війни надасть йому право на отримання більших пільг. Враховуючи, що
він працював на різних роботах в колгоспі, що підтверджується письмовими
показаннями свідків, які він приєднав до матеріалів справи, просить заяву
задовольнити.

Прокурор
в судовому засіданні заяву підтримав.

Представник
зацікавленої особи з заявою не погодився, пояснивши, що заявник не має права на
отримання статусу учасника війни, оскільки він не має доказів про роботу під
час Великої Вітчизняної Війни, а долучені до справи письмові показання свідків
не відносяться до доказів, які підтверджують факт роботи.

Вислухавши
сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість
заявлених вимог з наступних підстав.

Ст.
4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального захисту»
(далі Закон) передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у
захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, учасники
бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно
зі ст. 8 Закону учасниками війни визнаються військовослужбовці, які в період
війни проходили військову службу у Збройних Силах колишнього СРСР, трудівники
тилу, а також інші особи, передбачені цим законом.

Відповідно
до п. 2 ст. 9 Закону учасниками війни вважаються особи, які в період війни
1941-1945 р. р. працювали в тилу на підприємствах, в установах, організаціях,
колгоспах, радгоспах, індивідуальних сільських господарствах, на спорудженні
оборонних рубежів, заготівлі палива, продуктів, переганяли худобу, навчались у
цей період у ремісничих, залізничних училищах, школах і училищах
фабрично-заводського навчання та інших закладах
професійно-технічної освіти, на курсах професійної підготовки або під час
навчання в школах, вищих і середніх спеціальних навчальних закладах працювали в
народному господарстві та на відбудові об'єктів господарського і культурного
призначення.

Згідно
з абз. 4 п. 2 ст. 9 Закону особам, які народилися після 31.12.1932 р. статус
учасника війни може бути встановлено лише за наявності документів та інших
доказів, що незаперечно підтверджують факт роботи в період війни.

Застосовуючи
системний аналіз вказаних вище норм Закону, суд дійшов наступного висновку.

Заявник
посилається як на підставу своїх вимог на те, що він в період війни працював у
колгоспі. Але, враховуючи вік заявника, який народився 28.08.1933 р. н., під
час Великої Вітчизняної Війни він не міг працювати у колгоспі, перебувати з ним
у трудових відносинах, отримувати заробітну плату, оскільки був неповнолітнім.

Вказане
підтверджується його поясненнями, згідно з якими він не перебував з колгоспом у
трудових відносинах, а лише допомагав батькам, які працювали в колгоспі.

Враховуючи
викладене, суд не може прийняти до уваги письмові пояснення свідків ОСОБА_2.,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 як доказ роботі в колгоспі. Крім того, вказані показання є
суперечливими, оскільки свідчать про роботу заявника в різних колгоспах
«Червона Зоря» та «Шлях до комунізму».

Згідно
з довідкою голови Веселоярської сільської ради Рубцьовського району Алтайського
краю від 16.10.2003 р. заявник дійсно проживав в с. Веселоярське з 1946 р. по
1948 р.

Таким
чином, заявник не зміг довести навіть тих обставин, що він проживав під час
Великої Вітчизняної Війни в с. Веселоярське за місцем знаходження
колгоспу.

Оскільки
заявник має статус «дитини війни», отримує відповідні державні пільги, тому суд
вважає, що його права не порушені.

Таким
чином, доказів про роботу під час війни 1941-1945 р. р. заявник суду не надав,
а тому в задоволенні заяви слід відмовити.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 256 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви Сакського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_1,
зацікавлена особа управління праці та соціального захисту населення Сакської
райдержадміністрації про встановлення факту праці - відмовити.

Рішення
може бути оскаржене  в апеляційному
порядку до судової палати по цивільних справах
Апеляційного суду АР Крим через Сакський міськрайонний суд  шляхом подачі
в 10- денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і подання після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Головуючий: