У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

9 квітня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,                                     Прокопчука
Ю.В., Лященко Н.П.,  Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства (далі - ДП)
“Придніпровська залізниця”, третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі, про анулювання актів
форми НТ, зобов'язання скласти акт форми Н-1, за касаційною скаргою                    ОСОБА_1 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 21 червня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2003 року
ОСОБА_1. звернулася в суд із заявою про встановлення факту каліцтва на виробництві, посилаючись на те, що 5 серпня
2002 року близько 10 години при виході з вагону з нею стався нещасний випадок - впала із сходів вагону, в результаті чого
їй були завдані тілесні ушкодження у вигляді перелому п'яточних кісток ніг.
Керівництвом                   ДП "Придніпровська
залізниця" їй було відмовлено у складанні акту форми Н-1, тому вона просила
суд визнати факт її каліцтва, який стався 5 серпня 2002 року, пов'язаним з виробництвом.

У жовтні 2003 року
ОСОБА_1. доповнила позовну заяву, в якій на підставі ст.ст.14-17,
19-20 Положення про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних
захворювань та аварій на виробництві просила анулювати акт форми НТ, який був складений
у 2002 році, зобов'язати начальника Придніпровської залізниці скласти акт про нещасний випадок на виробництві форми Н-1, у зв'язку
з пошкодженням її здоров'я при виконанні трудових обов'язків 5 серпня
2002 року.

Рішенням Довгинцівського районного суду
м. Кривого Рогу від
21 квітня 2004 року позовні вимоги ОСОБА_1. задоволені.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської
області від 25 серпня 2004 року рішення суду першої інстанції скасовано і справу
направлено на новий розгляд.

В квітні 2005 року позивачка уточнила свої
позовні вимоги, подала позовну заяву, в якій на підставі ст.ст. 14-17, 19-20 Положення
про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійній захворювань
та аварій на виробництві просила анулювати акт форми НТ та зобов'язати начальника Придніпровської залізниці скласти
акт про нещасний випадок на виробництві
форми Н-1 у зв'язку з ушкодженням її здоров'я при виконанні трудових обов'язків
5 серпня 2002 року із стійкою втратою працездатності на 25% для подальшого оформлення
виплат в зв'язку з втратою працездатності.

Рішенням Довгинцівського районного суду
м. Кривого Рогу від                     5 жовтня 2005 року позовні вимоги ОСОБА_1. задоволені.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської
області від    9    серпня

2006 року
рішення суду першої інстанції скасовано, а справу направлено на

новий розгляд.

10 листопада 2006
року ОСОБА_1. уточнила свої позовні
вимоги та просила анулювати акт
форми НТ № 6 від 5 серпня 2002 року, акт форми НТ № 1 від 27 січня 2003 року та
зобов'язати начальника Придніпровської залізниці скласти акт про нещасний випадок
на виробництві форми Н-1 у зв'язку з пошкодженням її здоров'я при виконанні трудових
обов'язків                   5 серпня
2002 року та стійкою втратою працездатності на 25% для подальшого оформлення виплат по втраті працездатності.

Рішенням Довгинцівського районного суду
м. Кривого Рогу від                     19 березня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1. задоволені.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської
області від  21  червня

2007 року рішення районного суду скасовано й ухвалено нове
рішення про

відмову ОСОБА_1. в задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1. ставить питання про скасування рішення ухваленого судом
апеляційної інстанції й залишення в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись
на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано
виходив із того, що позивачка була травмована на робочому місці під час
виконання нею трудових обов'язків. Цей висновок суду відповідає фактичним
обставинам справи та обґрунтований дослідженими в судовому засіданні доказами в
їх сукупності.

З пояснень позивачки та показань свідків ОСОБА_2,
ОСОБА_3.,      ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7. (т. 2 а.с. 77-78, 80,  85-86,
88, 90-91) вбачається, що позивачка приїхала на роботу 5 серпня 2002 року
близько 8 години ранку трамваєм до залізничного вокзалу, звідки потягом
дісталася до свого робочого місця у вагонному парку. З цих та інших матеріалів
справи, що узгоджуються між собою щодо істотних обставин справи, вбачається, що
ОСОБА_1. як черговий провідник фактично приступила до роботи і була травмована
у проміжок часу близько 9 години
30 хвилин і 10 години, після чого з території підприємства була
доставлена до лікувального закладу. Не спростовують цих обставин і свідчення начальника
поїзда ОСОБА_8., яка, крім іншого, показала, що сама прийшла на роботу близько
14 години. (т. 2 а.с. 89).

Висновком судово-медичної експертизи № 11-МД від 30
березня             2005 року (т. 1 а.с.
134-135) та поясненнями, даними суду експертом ОСОБА_9. (т. 2 а.с. 91-93)
стверджується, зокрема, що тілесні ушкодження у позивачки могли виникнути за
наведених нею обставин при падінні з висоти близько 2 м на асфальтне покриття
або твердий ґрунт, після чого вона могла самостійно рухатися не більше однієї
хвилини, і могла пройти близько 100-200 м, і не могли виникнути при падінні зі
сходів трамвая.

За таких обставин та з урахуванням інших фактичних даних,
суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги перше пояснення позивачки
від 5 серпня 2002 року про те, що вона травмувалася близько 7 години                 40 хвилин до приїзду на
роботу, стрибнувши з підніжки трамваю (т. 1 а.с. 12).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та
ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив з того, що з урахуванням
положень п. 1.6. Типової інструкції провіднику пасажирського вагона,
затвердженої заст. Генерального директора Укрзалізниці 11 липня 1995 року,            п.п. 2.1., 4.1. Інструкції по
охороні праці № 6 для провідників пасажирських вагонів, затвердженої наказом
начальника Криворізької пасажирської вагонної дільниці № 235 від 20 травня 2002
року, позивачка не може вважатися такою, що приступила до роботи, тому
оспорювані акти щодо неї були складені правильно.

Той факт, що позивачка, прибувши на роботу, не
розписалася в книзі приходу на роботу та не пройшла інструктажу, зокрема, з
техніки безпеки сам по собі не оспорюється.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на
обставини, встановлені судом першої інстанції та не мотивував відхилення
відповідних доказів, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та рішення суду. Не
було враховано й вимоги закону, який регулює питання охорони праці.

За змістом норм, встановлених ст.ст. 153, 159-161 КЗпП
України,          ст.ст. 17, 18 Закону
України “Про охорону праці” (в редакції цих законів станом на 5 серпня 2002
року), обов'язок належної організації охорони праці на підприємстві та
забезпечення контролю за додержанням працівниками вимог нормативних актів про
охорону праці лежить на роботодавцеві; працівник зобов'язаний знати і
виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці. Отже, роботодавець
повинен організувати роботу працівників таким чином, щоб вони не могли бути
допущені до виконання своїх трудових обов'язків, не виконавши встановлених вимог
щодо охорони праці. Проте, щодо позивачки ці вимоги закону роботодавцем
виконані не були, вона фактично приступила до роботи без проходження
відповідних інструктажів (а не лише просто формального розпису про це) і щодо
неї не були вжиті заходи по припиненню такої роботи до виконання вимог по
охороні праці.

Невиконання працівником вимог нормативних актів про
охорону праці не звільняє роботодавця від обов'язку належної фіксації та
розслідування нещасних випадків, вирішувати питання про відшкодування шкоди,
завданої працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків, а у випадку відмови роботодавця скласти відповідний акт або незгоди
з ним працівника, останній вправі захищати своє право в судовому порядку
(ст.ст. 11, 25 Закону України “Про охорону праці”). З моменту фактичного
допуску до роботи працівника у роботодавця виникає обов'язок по забезпеченню
охорони його праці.

Таким чином, доводи позивачки про те, що за фактом даного
нещасного випадку мав бути складений акт за формою Н-1, як це було передбачено
п. 5 чинного на час нещасного випадку Положення про порядок розслідування та
ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на
виробництві, затвердженого Постановою КМ України від 21 серпня 2001 року №
1094, є обґрунтованими, відповідачем не були спростовані. Відмова роботодавця
скласти такий акт за встановлених обставин, коли ним не виконані вимоги щодо
контролю за додержанням працівниками положень нормативних актів про охорону
праці є безпідставною, а складення замість цього акту форми НТ про нещасний
випадок невиробничого характеру - є неправомірним.

З урахуванням наведеного, що свідчить про
неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та помилкове
скасування рішення районного суду, постановленого згідно із законом, рішення, ухвалене
апеляційною інстанцією, підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. 339 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 21 червня 2007 року скасувати, а рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від
19 березня 2007 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

Н.П.Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка