У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

15 січня
2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:                                Григор'євої Л.І.,

Данчука
В.Г.,        Косенка В.Й.,-

розглянувши в попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи -Садівниче товариство “Будівельник -1”,
Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації
про визнання права власності на частину будівлі та земельної ділянки, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи - Садівниче товариство
“Будівельник -1”, Головне управління земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації про визнання права власності на частину будівлі та
земельної ділянки, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від
22 травня 2007 року,

встановила:

У 2006 році ОСОБА_1 звернувся в суд
із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що він та відповідачка є
спадкоємцями майна їх померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_4, яка згідно із заповітом від 27 липня 2007
року заповіла,  відповідачці крім іншого
майна 4/11 частини садового будинку, який знаходиться на ділянці АДРЕСА_1 та
4/11 частини земельної ділянки за цією ж адресою, йому 7/11 частин цього ж
садового будинку та земельної ділянки.

Зазначав, що оскільки ОСОБА_1 не
отримала до дня смерті державний акт про право власності на земельну ділянку,
хоча повністю сплатила вартість його виготовлення та подала всі необхідні
документи, зокрема рішення Київської міської ради від 12 лютого 2004 року №
48/1258, нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтва про право власності
на це спадкове майно, тому він вимушений був звернутись до суду про визнання
права власності на 7/11 частин садового будинку та земельної ділянки.

ОСОБА_2 звернулась
в суд із зустрічним позовом із аналогічних підстав та просила суд визнати за
нею право власності на 4/11 частин садового будинку та земельної ділянки за
вказаною адресою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 вересня 2006 року
позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалою апеляційного суду  м. Києва
від  22 травня 2007 року рішення
Дарницького районного суду м. Києва від 13 вересня 2006 року в частині визнання
за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на земельні ділянки скасовано, а справу в
цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У поданій до Верховного Суду України
касаційній скарзі  представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_3                  просить скасувати ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2007 року, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної
інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і
не    може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

З наявних матеріалів
справи вбачається, що оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням
норм матеріального і процесуального права та передбачені ст. 338 ЦПК України
підстави для його обов'язкового скасування відсутні.

Керуючись ст. ст.
331, 332, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1
відхилити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 22 травня 2007 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Л.І. Григор'єва

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко