Справа
№ 22ц - 156/08
Головуючий у 1 інстанції - Кихтюк Р.М.
Доповідач - Осіпук В.В.
СУД  ВОЛИНСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

8
квітня 2008 року
місто Луцьк

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Волинської області в складі:

головуючого Мудренко Л.І.

суддів Данилюк В.А., Осіпука В.В.

при секретарі Тарасюк Ю.А.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідачів Цетнара В.П., Грелі А.Ю.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу  за позовом
ОСОБА_1 до Виконкому Луцької міської ради, підприємства «Луцький
спеціалізований комбінат комунально-побутового обслуговування» про поновлення
на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і
моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького
міськрайонного суду від 13 листопада 2007 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2007 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.

Покликався на ті обставини, що з 24 березня 2006 року за контрактом з
виконкомом Луцької міської ради працював на посаді директора Луцького  спецкомбінату КПО.

19 листопада 2006 року із-за погіршення стану здоров'я подав заяву про
розірвання укладеного з ним контракту з 19 лютого 2007 року. 27 січня 2007 року
на засіданні міськвиконкому за його заявою було прийняте рішення -
рекомендувати Луцькому міському голові звільнити його з займаної посади.

2 та 8 лютого ним на ім'я міського голови подавались заяви про надання
чергової відпустки, однак, у цьому йому було відмовлено.

12 лютого 2007 року він подав заяву про відкликання заяви від 19 листопада
2006 року про розірвання контракту, після чого його було ознайомлено з
розпорядженням Луцького міського голови від 6 лютого 2007 року про звільнення
його з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України - згода сторін.

Вважаючи звільнення таким, що проведене з порушенням норм трудового
законодавства, просив поновити його на роботі та зобов'язати відповідача
виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги, просив стягнути в
його користь 7000 грн. за завдану моральну шкоду та 30400 грн. середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

21 червня 2007 року ухвалою Луцького міськрайонного суду до участі у справі
було залучено як співвідповідача Луцький спеціалізований комбінат
комунально-побутового обслуговування.

13 листопада 2007 року Луцьким міськрайонним судом у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено, а 11 січня 2008 року додатковим рішенням суду стягнуто з
нього 37 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення
суду першої інстанції скасувати, як незаконне, постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення
його позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини
справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові суд першої інстанції виходив з того, що його
звільнення роботодавцем за п.1 ст.36 КЗпП України проведене у відповідності до
вимог закону. Крім того, суд вважав, що оскільки позивач не надав відповідачу
жодних даних про неможливість виконання своїх трудових обов'язків із-за стану
здоров'я, то роботодавець цілком правомірно звільнив його із займаної посади за
згодою сторін, з дати вказаної ним у своїй заяві.

Не поновивши позивача на роботі, суд не знайшов підстав для відшкодування
йому моральної шкоди та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу. Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Згідно ст.39 ч.1 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункт 2 і 3
статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його
хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором,
порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю,
колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою
статті 38 цього Кодексу.

Встановлено, що 24 березня 2006 року між Луцьким міськвиконкомом, як
органом управління майном та позивачем ОСОБА_1 було укладено контракт, згідно
якого позивача прийнято на посаду директора Луцького спеціалізованого комбінату
комунально-побутового обслуговування на термін з 1 березня 2006 року по 1
жовтня 2007 року (а.с.4-7).

Відповідно до п.27б даного контракту йому, як працівнику, надавалося право
за своєю власною ініціативою розірвати контракт до закінчення терміну його у
разі хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню обов'язків за
контрактом та з інших поважних причин.

19 грудня 2006 року ОСОБА_1 на ім'я Луцького міського голови подав письмову
заяву, де просив розірвати укладений з ним контракт з 19 лютого 2007 року у зв'язку
із захворюванням і необхідністю тривалого лікування (а.с.8). Факт перебування
на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 27 грудня 2006 року по 20 січня
2007 року позивач підтвердив листками непрацездатності Волинської обласної
клінічної лікарні та Луцької міської поліклініки №2 (а.с.9-10).

Крім того, встановлено, що 8 лютого 2007 року ОСОБА_1 звертався до
роботодавця з заявою про надання йому чергової відпустки, а 12 лютого 2007 року
подав заяву про відкликання раніше поданої заяви з проханням про звільнення за
станом здоров'я (а.с.13, 98).

Згідно розпорядження Луцького
міського голови №69-р від 6 лютого 2007 року позивача ОСОБА_1 було
звільнено з 19 лютого 2007 року з посади директора Луцького спецкомбінату КПО
за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.17, 18, 40-41, 100).

Однак, звільняючи позивача за даною підставою відповідач не врахував тієї
обставини, що з цієї підстави трудовий договір припиняється виключно за
наявності саме такої домовленості між працівником і роботодавцем. Проте, з матеріалів
справи слідує, що саме такої домовленості між сторонами досягнуто не було.
Зокрема, позивач просив розірвати контракт достроково із-за хвороби, яка
перешкоджала йому виконувати роботу за контрактом. Звільнення працівника у
цьому разі проводиться відповідно до статті 39 Кодексу законів про працю
України.

За наведених обставин колегія суддів
вважає, що звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи було проведено з
порушенням чинного законодавства і він підлягає поновленню на раніше займаній
посаді.

Оскільки обставини справи судом першої інстанції встановлені правильно, але
неправильно застосовано норми матеріального права, то в силу вимог ст.309 ч.1
п.4 ЦПК України ухвалене судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення про задоволення позову частково.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці
в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один
рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з
вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З довідки про заробітну плату та інші прибутки за 2006-2007 роки, виданої
13 березня 2008 року Луцьким спецкомбінатом слідує, що заробітна плата позивача
за два останні місяці роботи становила (3177,14+5050,76) = 8227 грн. 90 коп., а
за один місяць (8227,90 :2) - 4113 грн. 95 коп. Його середньоденний заробіток
на цей період дорівнював (4113,95 : 22,5) = 182 грн. 84 коп.

З довідки про доходи №57 від 3 квітня 2008 року вбачається, що ОСОБА_1 з 1
лютого 2008 року працює ревізором у Луцькому підприємстві електротранспорту і
його заробітна плата за один місяць становить 1910 грн., а середньоденний
заробіток дорівнює (1910 : 22,5) = 84 грн. 89 коп.

Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу 11 місяців та 7
днів і різниця в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи 2 місяці 6
днів по день ухвалення рішення, що підлягає виплаті позивачу, становить:

-    (4113,95
х 11) + (7 х 182,84) = 46533 грн. 33 коп.

-    (4113,95 -1910) х 2 + (182,84 -
84,89) х 6 = 4995 грн. 60 коп.

-    (46533,33 + 4995,60) = 51528
грн. 93 коп.

Так як незаконним звільненням позивачу було завдано моральних страждань і
це потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та
враховуючи вимоги розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що на
підставі ст.237-1 КЗпП України, його вимога про відшкодування моральної шкоди
підлягає до задоволення частково в сумі 300 грн.

Оскільки підприємство, де працював ОСОБА_1, є юридичною особою з
самостійним балансом, має в установах банків розрахунковий та інші рахунки
і  проводило нарахування та виплату йому
заробітної плати, то саме з нього слід стягнути в користь позивача всі належні
йому грошові кошти. Крім того, на підставі ст.88 ЦПК України з даного
підприємства  підлягають стягненню судові
витрати по справі від сплати яких позивач був звільнений при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 315, 316, 319  ЦПК України, ст.235, 237-1 КЗпП України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 13 листопада 2007 року у даній
справі та додаткове рішення від 11 січня 2008 року скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Луцького спеціалізованого
комбінату комунально-побутового обслуговування.

Стягнути з Луцького спеціалізованого комбінату комунально-побутового
обслуговування в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу
51528 грн. 93 коп. та 300 грн. за заподіяну моральну шкоду.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення в його користь
середньої заробітної плати за один місяць в сумі 4113 грн. 95 коп. підлягає до
негайного виконання.

Стягнути з Луцького спеціалізованого комбінату комунально-побутового
обслуговування судовий збір в дохід держави 532 грн. 28 коп. та на відповідний
рахунок витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 30 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Верховного Суду України у касаційному порядку протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий
/-/  Мудренко Л.І.

Судді
/-//-/          Данилюк В.А., Осіпук В.В.

Згідно
з оригіналом:

Суддя
апеляційного суду
В.В.Осіпук

Друк.бсф.