Справа № 22ц-1863/2008
Головуючий у першій інстанції
Категорія - цивільна
Доповідач - Боброва І.О.
У Х В А Л А

Іменем України

24 жовтня 2008 року

м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської
області у складі:

головуючого:

Коренькової З.Д.

суддів:

Бобрової І.О.,

Лакізи Г.П.,

при секретарі:

Куксі М.В.,

з участю: позивача, її  представника - ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Коропського районного суду від 05 вересня 2008 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) по
заборгованості сплати аліментів, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення Коропського районного суду від 05 вересня 2008 року, яким
відмовлено у задоволенні її позову і ухвалити нове про стягнення з відповідача
пені за прострочення сплати аліментів в сумі 3311 грн. 58 коп., моральної шкоди
в сумі 4933 грн. 20 коп. та судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що
не має підстав для стягнення неустойки (пені) по заборгованості по несплаті
аліментів з відповідача, а відшкодування моральної шкоди за прострочення сплати
аліментів Сімейним кодексом України не передбачено.

Доводи апеляційної скарги зводяться
до того, що судом порушені норми матеріального і процесуального права. Апелянт
вважає необґрунтованим висновок суду про те, що в період, коли відповідач мав
роботу, відповідальність за відрахування аліментів з його заробітку лежала на
роботодавці. Відповідач фактично визнав наявність заборгованості, адже сам
пояснював, що у період, коли він не працював, перераховував грошові кошти по
мірі можливості, в меншій сумі, ніж потрібно було. Також, в судовому засіданні
він підтвердив, що працівники міліції повідомляли його у січні 2008 року про
наявність заборгованості та її суму. Представник ДВС підтвердив, що про суму
заборгованості відповідач попереджувався усно. Зазначеним доказам суд оцінки не
дав. В рішенні суд зазначив, що відповідальність за прострочення сплати
аліментів настає з моменту офіційного повідомлення державним виконавцем
боржника про її наявність, і що саме з цієї дати слід нараховувати пеню. Однак,
на думку апелянта, така норма Сімейним кодексом України не передбачена. Не
погоджується ОСОБА_2 і з відмовою суду в стягненні моральної шкоди, оскільки
такий висновок є хибним, так як протирічить нормам сімейного законодавства, які
передбачають, що аліментні платежі є майновими відносинами.

Вислухавши суддю - доповідача,
учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та
дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що з ОСОБА_3 за
рішенням Коропського районного суду від 09.09.1993 року на користь ОСОБА_2 на
утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження стягнуті аліменти в розмірі &frac14; частини всіх видів заробітку.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідач з 05.07.2005 року по 31.01.2007 року працював в фінансовому
управлінні Коропської райдержадміністрації, і згідно з виконавчим листом, що
був виданий Державної виконавчою службою за рішенням суду, з його заробітку
утримувались аліменти за час його роботи (а.с. 12-13). Також, відповідно до
копії виписки з рахунку НОМЕР_1 позивача у Державному Ощадному банку, з
31.01.2007 року по 08.07.2008 року ОСОБА_3 самостійно і регулярно  перераховував позивачеві кошти по оплаті
аліментів в різних сумах (а.с. 18, 34). В вересні, жовні 2007 р.  та у січні
та лютому 2008 р. аліменти не перераховувалися, однак в  цей період відповідач не працював, маючи на
утриманні неповнолітнього сина, а у лютому 2008 р. - непрацюючу дружину
(а.с.17). З квітня 2008 року відповідач уклав трудовий договір з СПД ОСОБА_5,
якому 14.04.2008 року був направлений виконавчий лист для утримання з заробітної
плати відповідача аліментів у розмірі, визначеному за рішенням суду.

За час, коли ОСОБА_3 працював, аліменти
утримувались з його заробітної плати роботодавцем, як це передбачено ст. 68 ч.1
Закону України „Про виконавче провадження”.

Доводи апелянта щодо неправомірного посилання на довідку Фінансового
управління Коропської райдержадміністрації є безпідставними, оскільки, як
зазначає позивач в своєму розрахунку, суму заборгованості вона рахує з січня
2006 р. (а.с.3,35).

Із довідки державного виконавця ВДВС
Коропського РУЮ від 08.07.2008 року вбачається, що станом на 08.07.2008 року
заборгованість по аліментах ОСОБА_3 становить 2 303 грн. 79 коп. (а.с.5), а
станом на 18.08.2008 р. - 2 445,05 грн. (а.с.36).

За змістом ст.74 Закону України „Про
виконавче провадження”, розмір заборгованості по аліментах визначається
державним виконавцем за  місцем  виконання рішення. Державний  виконавець
у  разі  надходження

виконавчого
документа повинен підрахувати розмір заборгованості по

аліментах
і повідомити про нього стягувача і боржника.

З матеріалів справи вбачається, що
державний виконавець про наявну заборгованість по аліментних виплатах боржника
ОСОБА_3 не повідомляв та строки її погашення не встановлював.

Відповідно до положень ч.1 ст. 196
Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка
зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право
на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15.05.2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів” звернуто увагу судів на те, що відповідальність платника
аліментів, що передбачена ст. 196 СК України за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього причин.

Виходячи з наведеного вище, суд вірно
зробив висновок, що хоча ОСОБА_3 у період, коли не працював, перераховував
позивачці аліменти в неповному розмірі та не завжди своєчасно, не можна визнати,
що заборгованість виникла з його вини. Не можна в даному випадку, покладаючи на
нього відповідальність по несплаті аліментів, визнавати його таким, що ухилявся
від сплати аліментів. Крім того, як поважні причини виникнення заборгованості
суд вірно врахував те, що відповідач також має неповнолітнього сина на
утриманні, та дружину, яка в період з 07.02.2008 по 13.07.2008 перебувала на
обліку в Коропському районному центрі зайнятості як безробітна.

Що стосується відмови у задоволенні
вимог про відшкодування моральної шкоди, то і в цій частині суд відмовив
обґрунтовано, оскільки Сімейним кодексом України не передбачено відшкодування
моральної шкоди за прострочення сплати аліментів.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах
доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в
апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому
підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з
дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313,
315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Коропського районного суду
від 05 вересня 2008 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: