Справа
№ 2-427
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 березня 2008 року               Ялтинський міський суд

Автономної
Республіки Крим у складі головуючого судді            -

Руденко
В.В.,

при
секретарі                                  -   Реммер М.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ялта цивільну

справу
за позовом

ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору

довічного
утримання,

встановив:

Позивачі просять  суд визнати недійсним договір довічного
утримання,

укладений
11 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом
Першої Ялтинської

державної
нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за

№
6-1257, відповідно до якого у власність відповідачки ОСОБА_4.

перейшла
двокімнатна квартира за адресою: АР Крим, м. Алупка, АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачка ОСОБА_1. як жінка ОСОБА_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, до дня смерті
останнього взагалі не знала

про
існування такого договору довічного утримання. Цей договір було знайдено

лише
після смерті ОСОБА_1. і був він для неї несподіванкою, свою згоду на

укладення
такої угоди вона ніколи би не дала, оскільки залишається без житла.

Відчуження
її долі в спільній квартирі могло бути лише за її згодою, а вона

такої
згоди не давала.

Як заявили позивачі угодою про довічне
утримання передбачено ряд обов'

язків,
які повинна була виконувати відповідачка після укладення договору:

матеріальне
забезпечення, триразове калорійне харчування, надання побутових

послуг,
придбання ліків і т.д. Однак відповідачка не виконувала і не збиралась

виконувати
покладені на неї договором обов'язки. З цих підстав договір також

повинен
бути визнаний недійсним.

Відповідачка в судовому засіданні позов не
визнала. Заперечення

мотивувала
тим, що ініціатором укладення угоди довічного утримання був саме її

дід
-ОСОБА_1. через його погані стосунки з сином ОСОБА_3 і через те, що

саме
вона, відповідачка по справі, а не рідні діти, померлого турбувались про

померлого.
Договір довічного утримання був укладений з письмової згоди бабусі -

ОСОБА_1,
яка була разом з усіма у нотаріуса і якій нотаріус

особисто
роз'яснював суть договору довічного утримання та наслідки укладення

такого
договору. Їй, в тому числі, нотаріус роз'яснював, що після укладення

договору
право власності на квартиру переходить другій стороні по договору -

ОСОБА_4..

Відповідачка також пояснила суду, що всі
умови по договору відносно

утримання
ОСОБА_1 вона виконала. Особисто сама, а також при допомозі

чоловіка,
матері та інших вона закупляла та доставляла дідусеві продукти,

готувала
та привозила їжу, допомагала, коли він був нерухомий, доглядати його,

давала
гроші на утримання його та квартири. Щомісячні витрати були набагато

більші
ніж вказано в умовах договору.

Конфлікт на її думку виник через сина
померлого - Володимира, який не

має
свого житла і таким чином хоче забезпечити себе житлом. До того ж ніхто і

не
думав позбавляти житла бабусю  -  ОСОБА_1., яка може проживати в квартирі

до
своєї смерті.

Дослідивши надані докази суд вважає, що
позов не підлягає задоволенню з

наступних
підстав.

При
судовому розгляді справи встановлено, що
відповідачка ОСОБА_4.

проживає
за адресою: АР Крим, смт. Сімеїз, АДРЕСА_2 і являлась онукою

ОСОБА_1,
який проживав в АДРЕСА_1 у м. Алупка і який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

11
грудня 2006 року між ОСОБА_1. та ОСОБА_4. було укладено договір

довічного
утримання, який посвідчено державним нотаріусом Першої Ялтинської

державної
нотаріальної контори (реєстр № 6-1257).

Відповідно
до умов договору ОСОБА_1. передав відповідачці у власність

квартиру
АДРЕСА_1 в місті Алупка. Відповідачка в

свою
чергу на виконання умов договору повинна була забезпечити матеріальне

утримання
(догляд) ОСОБА_1, яке щомісячно повинно було надаватись

відчужувачу.
Сума цього матеріального забезпечення сторонами була визначена в

550
гривень. В цю суму відповідно до п. 2.2 розділу 2 договору включалось

утримання
(догляд) у вигляді:

А.
Забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного

довічного
проживання у квартирі, що відчужується за договором;

Б.
Забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і

вечеря).
Вартість продуктів складає 350 гривень на місяць;

В.
Надання побутових послуг в розмірі 50 (п'ятдесят) гривень на місяць.

Г.
Забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарем

рецептів
на середню суму 150 гривень на місяць чи 1800 гривень на рік.

Державним
нотаріусом сторонам були роз'яснені зміст та правові наслідки

правочину.

Відповідачка
стала власником квартири з моменту реєстрації договору в

Комунальному
підприємстві „Ялтинське бюро технічної інвентаризації”, що було

передбачено
п.п. 4.9 договору.

Належність
відчужуваної квартири саме ОСОБА_1 була

перевірена
до посвідчення ним цього договору. Відповідно до ст. 744 Цивільного

кодексу
України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона

(відчужувач)  передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок,

квартиру
або її частку, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін

чого
набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або)

доглядом
довічно.

Як
встановлено при розгляді справи по суті договір довічного утримання був

укладений
сторонами з дотриманням вимог Цивільного кодексу України та інших

норм
діючого законодавства України.

Відповідно
до даних реєстру прав власності на нерухоме майно власником квартири

АДРЕСА_1
м. Алупка був один ОСОБА_1.

На
момент укладення договору довічного утримання він знаходився в

зареєстрованому
шлюбі з позивачкою по справі - ОСОБА_1., яка була

зареєстрована
та проживала в тій же квартирі.

07
грудня 2006 року ОСОБА_1. дала письмову згоду ОСОБА_1. на укладення ним

договору
довічного утримання з ОСОБА_4. на його власний розсуд за

умови,
що предметом договору буде набута ним в період зареєстрованого шлюбу

квартира
АДРЕСА_1 м. Алупки.

Заява
про вказану згоду позивачки на відчуження квартири була відповідним чином

посвідчена
державним нотаріусом.

В
судовому засіданні позивачка підтвердила наявність саме її підпису на

вказаній
заяві.

Як
встановлено в судовому засіданні державний нотаріус роз'яснював позивачці як

умови
так і наслідки укладення договору довічного утримання, на що позивачка

ОСОБА_1.
була згодна та розуміла все що відбувається.

Будь-яких
порушень при укладені договору довічного утримання судом встановлено

не
було і в цій частині вимоги позивачів задоволені бути не можуть. Нічиїх прав

та
законних інтересів при укладенні вказаної угоди порушено не було.

Не
надано суду також і будь-яких доказів того, що позивачка, чи хтось із інших

осіб,
які вчинили правочин, помилялись щодо обставин, які мають істотне

значення.
У зв'язку з цим посилання позивачів на ст. 229 Цивільного кодексу

України
є безпідставним, що встановлено під час дослідження доказів в процесі

розгляду
справи.

Не
надано позивачами суду ї доказів в підтвердження доводів про те, що

відповідачка
не виконувала вимоги договору довічного утримання передбачені

розділом
другим договору від 11 грудня 2006 року.

У
відповідності до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна

сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу

своїх
вимог та заперечень.

Як
слідує з умов договору загальна сума витрат відповідачки на утримання ОСОБА_1.
(забезпечення безоплатного проживання, забезпечення продуктами харчування,

побутовими
послугами, тощо) складала 550 гривень на місяць.

Вказані
обов'язки відповідачкою ОСОБА_4. виконувались належним чином,

що
було підтверджено в судовому засіданні відповідними доказами.

За
таких підстав суд вважає, що договір довічного утримання не може бути

визнаний
недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.
8,10,11,60,212-215

Цивільного
процесуального кодексу України; ст. ст. 744, 745, 746, 747, 749

Цивільного
кодексу України;  ст. 65 Сімейного
кодексу України, суд,

вирішив:

ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4 про визнання недійсним

договору
довічного утримання - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду  Автономної

республіки  Крим
у строки  та  порядку, які передбачені  ст. ст.
294-296

Цивільного
процесуального  кодексу  України.

Суддя: