У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

13 лютого 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 8 грудня 2006 року та рішення Апеляційного
суду Полтавської області від 27 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У
лютому  2001  року
ОСОБА_1  звернувся   в
суд  з  позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики.

Зазначав, що 1 грудня 1998 року ОСОБА_2 взяв
у нього в борг                 111000
грн., що дорівнювало 30000 доларів США на строк до 30 грудня 1998 року.

Оскільки відповідач не виконав свого
зобов'язання і борг не повернув, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його
користь з урахуванням індексу інфляції 162900 грн.

В подальшому позивач зменшив розмір заявлених
вимог і з урахуванням того, що відповідач подарував його матері будинок
вартістю 7000 доларів США, просив стягнути з відповідача на його користь 124430
грн., що рівняється 23000 доларів США.

Рішенням Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 8 грудня 2006 року позов задоволено
частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 77309 грн. боргу.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської
області від 27 лютого 2007 року рішення місцевого суду змінено: виключено з
мотивувальної частини рішення посилання на вимоги ст.ст. 638, 1046, 1047 і 1049
ЦК України  2003 року, а в решті рішення
суду першої інстанції залишено без змін.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим
ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про
відмову в позові.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд, з
висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що сума
позики становила 111000 грн., з яких 26 жовтня 2000 року відповідач частково
повернув позивачеві за рахунок заставленого майна 33691 грн. шляхом відчуження
заставленого будинку.

Однак висновки судів щодо обставин виконання договору позики зроблені з
порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
- рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 цього Кодексу - під час
ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення,  та якими доказами
вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення  строку
позовної давності тощо),  які
мають значення для вирішення справи,
та  докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

При вирішенні справи суди виходили з того, що факт укладення між сторонами
договору позики на суму 111000 грн. строком до 30 грудня 1998 року підтверджується розпискою відповідача від 1 грудня 1998 року (а.с. 4) і
визнано самим відповідачем.

Разом з тим, заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 указував на те, що гроші були йому позичені позивачем під заставу його
будинку, вартість якого становила не менше 30000 доларів США; 26 квітня 2000
року він повернув борг позивачу шляхом передачі довіреності на право відчуження
заставленого будинку, про що позивач власноручно написав заяву нотаріусу, а в
подальшому оформив будинок на ім'я своєї матері.

При вирішенні справи місцевий суд, в порушення вимог ст.
213 і 214 ЦПК України, цих доводів відповідача належним чином  не перевірив, хоча позивач визнав факт того,
що договір застави від 1 грудня 1998 року було укладено саме в забезпечення
договору позики від 1 грудня 1998 року і повернення позики в сумі 111000 грн.

Крім того, суд не обґрунтував з яких підстав ним не взято
до уваги висновок спеціаліста щодо ринкової вартості заставленого будинку, яка
станом на 1 грудня 1998 року становила 137000 грн. (а.с. 179-205), показання
допитаних з боку  відповідача свідків
щодо суми повернутого боргу, а також власноручної заяви позивача на ім'я
нотаріуса про повернення йому суми боргу (а.с. 27).

Апеляційний суд, у порушення ст. 303 ЦПК
України, на зазначені порушення уваги не звернув.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення  не можна визнати законними і обґрунтованими,
а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст.ст.  336,  338
ЦПК  України,  колегія
суддів  Судової  палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 8 грудня 2006 року та рішення Апеляційного
суду Полтавської області від
27 лютого 2007 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф.
Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін