УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 січня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,

Лященко  Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного територіального
галузевого об'єднання (далі -ДТГО) “Південно-Західна залізниця”, Житомирського
прикордонного загону  військової частини
№ 1495, Державної прикордонної служби України про відшкодування матеріальної та
моральної  шкоди,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2003 року ОСОБА_1 пред'явила в суді позов до
ДТГО “Південно-Західна залізниця”, Житомирського прикордонного загону   військової частини № 1495 про відшкодування
матеріальної та моральної  шкоди.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 9 серпня 2003 року під
час проведення прикордонного контролю на залізничній станції м. Овруч
прикордонники Житомирського прикордонного загону військової частини            № 1495 безпідставно не пропустили
її через державний кордон та висадили з потягу № 384 сполученням «Хмельницький
- Санкт-Петербург».

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила
задовольнити позов.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області
від                 22 жовтня 2003 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 17 березня 2004 року,
позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з Житомирського прикордонного
загону військової частини №1495 на її користь 57 грн. 77 коп. матеріальної
шкоди, 1000 грн. моральної шкоди та 59 грн. 50 коп. державного мита в доход
держави.

У позові до ДТГО “Південно-Західна залізниця” відмовлено.

У касаційній скарзі Житомирський прикордонний загін
військової частини № 1495 просить скасувати постановлені судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, і
ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої
інстанції виходив із того, що з вини працівників Житомирського прикордонного загону військової частини № 1495 позивачці було
завдано матеріальну та моральну шкоду, яка з підстав ст. ст. 440, 440-1 ЦК УРСР
підлягає відшкодуванню.

Проте погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального й
процесуального права.

Згідно зі ст. 440 ЦК УРСР шкода, заподіяна особі або майну громадянина,
підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду у повному обсязі, за
винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.

У зазначених нормах права встановлена єдина підстава цивільно-правової
відповідальності за заподіяння шкоди - правопорушення, що включає як складові
елементи: шкоду, протиправність заподіювача шкоди, причинний зв'язок між ними,
а також вину заподіювача шкоди.

Як установлено судом і вбачається з матеріалів справи,
позивачка була пасажиром потягу № 384 сполученням «Хмельницький -
Санкт-Петербург».

9 серпня 2003 року під час проведення прикордонного
контролю на залізничній станції м. Овруч прикордонники Житомирського
прикордонного загону військової частини № 1495 не пропустили ОСОБА_1 через
державний кордон та висадили з потягу, мотивуючи тим, що в неї був відсутній
документ, який надає право на перетин державного кордону (а.с. 12).

За таких обставин суду необхідно було перевірити протиправність дій та
наявність вини відповідача в заподіяні шкоди позивачці.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що
його дії відповідали вимогам Закону України «Про Державну прикордонну службу
України»; Правилам перетинання державного кордону громадянами України,
затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57;
угоді, укладеній між Урядом України та Республіки Білорусь від 17 грудня 1992
року ”Про безвізовий в'їзд громадян України в Республіку Білорусь і громадян
Республіки Білорусь в Україну”,  а також
на те, що наявний у позивачки паспорт колишнього СРСР, який вона пред'явила
працівникам прикордонної служби, втратив чинність з 1 вересня 2002 року, а
довідка з ВВІР без фотокартки про знаходження документів на предмет набуття
громадянства не є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство.

У порушення вимог ст. 40 ЦПК України (1963 року) суд належним чином цих
доводів відповідача не перевірив.

Указані порушення закону залишились поза увагою суду
апеляційної  інстанції.

З огляду на викладене судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Житомирського прикордонного загону військової частини № 1495 задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2003
року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17 березня 2004 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд у суд
першої інстанції.

Ухвала оскарженню
не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка