Справа № 22-104908                                     Головуючий
в 1 інстанції: Болотвіна Л.О.
Доповідач: Хилевич С.В.
29 вересня 2008 року                                         м.
Колегія суддів Апеляційного суду
Рівненської області в складі:
головуючого - судді: Оніпко О.В.
суддів: Мельника Ю.М., Хилевича С.В.,
при секретарі судового засідання
за участю представника ОСОБА_1 -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Сарненського районного суду від 27 травня 2008 року в справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
жовтні 2001 року до суду звернувся ОСОБА_4 із позовом до ОСОБА_1 про стягнення
боргу за договором позики сумою, еквівалентною восьми тисячам доларів США.
обґрунтування вимог зазначав, що 4 січня 1997 року ОСОБА_5, бувши керівником
товариства з обмеженою відповідальністю «Україна Бізнес-Союз» позичила у нього
3 300 доларів США, зобов'язавшись повернути борг до 1 червня 1997 року. До
вказаного часу борг не повернула, на вимогу позивача пояснила, що директором
підприємства є ОСОБА_1, який і зобов'язаний повернути цей борг. Відповідач не
заперечив проти виконання зобов'язання, просив його відстрочити. Протягом двох
наступних років боргу не повернув, натомість використав деревину ОСОБА_4, за
їхньою взаємною домовленістю, на суму у 2 800 доларів США. На час звернення до
суду позикові зобов'язання ОСОБА_1 не виконано.
зв'язку зі смертю позивача його правонаступником у справі визнано ОСОБА_3.
Рішенням
Сарненського районного суду від 14 лютого 2003 року позов задоволено частково:
стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики, з урахуванням
суми процентів прострочення зобов'язання, загальною сумою у 16 579 гривень.

Ухвалою
Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2004 року апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задоволено частково: рішення суду першої інстанції скасовано, а справу
направлено на новий судовий розгляд.

Ухвалою
Апеляційного суду Чернівецької області, діючого як суд касаційної інстанції,
від 8 жовтня 2007 року зазначену ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

Рішенням
Сарненського районного суду від 27 травня 2008 року позов задоволено: стягнуто
із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики сумою у 13 580 гривень.

Не
погодившись із ухваленим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, де
вказує на його незаконність й необґрунтованість.

Обґрунтовуючи
скаргу зазначав, що судом першої інстанції не вирішено клопотання про
призначення почеркознавчої експертизи, не з'ясовано пояснення апелянта щодо
неможливості підписання розписки в силу об'єктивних причин.

Вважаючи
рішення, що оскаржується, неправосудним, посилався на відсутність будь-яких
допустимих і належних доказів, які підтверджували б обставину передачі ОСОБА_4
лісоматеріалів та грошових коштів ОСОБА_1. Відмічав, що зазначене рішення
засноване на припущеннях.

Просив
рішення Сарненського районного суду від 27 травня 2008 року скасувати,
ухваливши нове про відмову в позові.

У
запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3, заперечуючи проти задоволення
апеляційної скарги, посилалась на її безпідставність.

В
судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, підтримуючи апеляційну
скаргу, надав колегії суддів пояснення в межах її доводів.

ОСОБА_3
надала суду заяву із проханням розглянути апеляційну скаргу за її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню,
виходячи з такого.

Ухвалюючи
рішення, суд першої інстанції виходив із відповідності правочину від 22 січня
1999 року вимогам, встановленим законом до договору позики.

Між
тим, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він
суперечить нормам матеріального права.

З
матеріалів справи вбачається, що позивач, відмовившись від стягнення боргу
сумою, еквівалентною 3 300 доларів США, наполягала на стягненні боргу з ОСОБА_1
за договором позики від 22 січня 1999 року сумою, еквівалентною 2 800 доларів
США, вважаючи, що останнім порушено її право, що виникло із цих правовідносин.

Звідти
ж видно, що 22 січня 1999 року між ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_3,
та ОСОБА_1 укладено доручення-договір. За умовами цього правочину ОСОБА_4
доручив перевезти належний останньому лісоматеріал у виді сосни ділової об'ємом
20 м. куб. і дуба ділового об'ємом 18 м. куб. для подальшої переробки та
реалізації відповідачу. Після переробки деревини та її реалізації ОСОБА_1
зобов'язався повернути ОСОБА_4 суму грошових коштів, еквівалентну 2 800 доларів
США (а.с. 4).

Згідно
із ч. 1 ст. 374 ЦК Української РСР (який діяв на час виникнення спірних
правовідносин) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій
стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і
якості.

Колегією
суддів установлено очевидність тієї обставини, що укладений правочин не є
договором позики, оскільки предметом договору позики можуть бути грошові кошти
або інші речі, визначені родовими ознаками. Причому позичальник, отримавши
грошові кошти, зобов'язаний повернути позикодавцеві відповідно таку саму суму
або рівну кількість речей того самого роду та такої самої якості. Таким чином,
договором позики не можна передбачити повернення замість грошей інших речей і
навпаки, оскільки в такому разі мають місце інші цивільні правовідносини.

Частиною
1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,
в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі.

Виходячи
з наведеного, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Враховуючи
неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права,
рішення, що оскаржується, підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в
позові.

На
підставі ч. 1 ст. 374 ЦК Української РСР, керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307,
п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення
Сарненського районного суду від 27 травня 2008 року - скасувати повністю.

У
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - відмовити
повністю.

Рішення
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Сторони мають право оскаржити в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного
суду протягом двох місяців з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: