У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 січня 2008 року                                                                                       м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Гнатенка А.В.,

суддів:                       Косенка В.Й.,                                 Григор'євої
Л.І.,

Данчука В.Г.,                                  Гуменюка
І.В., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
заступника прокурора Оболонського району м. Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради до будинку відпочинку “Пуща-Водиця” Державного
управління справами, ОСОБА_1, треті особи: Фонд державного майна України,
Державне управління справами, про визнання недійсним договору оренди нерухомого
майна, за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення
Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2006 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2005 року заступник прокурора Оболонського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся в суд із позовом до
будинку відпочинку “Пуща-Водиця” Державного управління справами,               ОСОБА_1, треті особи: Фонд
державного майна України, Державне управління справами, про визнання недійсним
договору оренди нерухомого майна.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада                   2006 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2007 року, у задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, заявник подав до
Верховного Суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права, просить оскаржувані судові
рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, з чим погодився й апеляційний
суд, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач на період укладення з ним
договору оренди працював на державній службі, а тому зареєструватись як суб'єкт
підприємницької діяльності, як того вимагає ст. 6 Закону України від 10 квітня
1992 року № 2269-ХІІ “Про оренду державного та комунального майна”                          (з наступними змінами)
(далі - Закон України № 2269-ХІІ), відповідно до вимог Закону України “Про боротьбу
із корупцією” не міг.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна, оскільки суди дійшли
їх без повного, всебічного та об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи,
прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, із неправильним застосуванням
норм матеріального й порушенням норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У порушення
вимог ст. 24 Закону України № 2269-ХІІ районний суд не дослідив чи орендоване майно
відповідачем використовується за цільовим призначенням, не дав належної оцінки правомірності
надання в оренду дачного будинку чи земельної ділянки.

Крім того, у матеріалах справи відсутні
оригінали договору № 12 про оренду нерухомого майна від 13 серпня 2003 року та додаткової
угоди до названого договору від 1 січня 2005 року (а.с. 27, 28).

Усупереч вимогам ст. ст. 22, 23 Закону України
№ 2269-ХІІ та п. 2 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного
майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року              № 786, суд не перевірив правильність
нарахування орендної плати.

На дану обставину не звернув уваги й апеляційний
суд.

За таких обставин судом першої інстанції
неправильно застосовані норми матеріального права та допущені порушення норм процесуального
права, що призвело до неправильного вирішення справи, і ці порушення не були усунені
апеляційним судом, а тому судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2006 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2007 року скасувати, а
справу  передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                       В.Й.
Косенко

В.Г. Данчук

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк