У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К
Р А  Ї Н И

19 червня 2008 року
місто Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.

суддів Шеремет А.М., Хилевича
С.В.,

з участю секретаря
судового засідання Колесової Л.В.,

Трофимчук
О.Б та представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду
в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 12 березня 2008 року у справі за позовом
ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Рівненське міське управління земельних ресурсів, до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою і визначення її
меж та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 12 березня 2008 року позов ОСОБА_1,
третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета
спору - Рівненське міське управління земельних ресурсів, до ОСОБА_2 і ОСОБА_3
про визначення порядку користування земельною ділянкою і визначення її меж
задоволено частково: визначено межі земельної ділянки ОСОБА_1 відповідно до
висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи від 15 вересня 2007
року.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованих сараїв Б-1, В-1, Г-1 і
Д-1 задоволено і відповідача зобов*язано за власний рахунок знести ці самовільно
зведені споруди.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що
суд безпідставно відхилив висновки первинної будівельно-технічної експертизи та
поклав в основу свого рішення висновки повторної експертизи, яка не врахувала фактичного
землекористування сторін, яке склалося між ними. Розглянув справу без участі
третьої особи. Доводить, що ОСОБА_2 в судовому
засіданні не надала суду допустимих доказів, які б підтверджували її право на
земельну ділянку площею 635 кв. м, стосовно якої вона просила усунути
перешкоди. Висновок місцевого суду про те, що сараї Б-1, В-1, Г-1 і Д-1 були
збудовані ним самочинно не ґрунтується на матеріалах справи. Не врахував суд і
того, що ОСОБА_2 пропустила встановлений законом 3-річний строк позовної давності.

Покликаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив апеляційний суд рішення суду
першої інстанції скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення
його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 60 ЦПК України кожна  сторона
зобов'язана  довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу
своїх  вимог  і
заперечень,  крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не подав суду,
як того вимагають правила ст. ст. 116 і 125 ЗК України, допустимих доказів, які
б підтверджували його право на земельну ділянку розміром 292 кв. м, яку він мав
намір біля свого житлового будинку АДРЕСА_1приватизувати, і про визначення меж
якої стосовно суміжних земельних ділянок відповідачів він просив місцевий суд.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з архівними
документами за будинком ОСОБА_1 рахується земельна ділянка площею 132 кв. м.
Даних про надання йому у встановленому законом порядку земельної ділянки
більшого розміру, на яку він претендує, в матеріалах справи немає і рішень
місцевою владою з цього приводу не приймалося (а. с. 7-8, 56, 81, 100, 104,
111, 115, 146).

Тому за таких обставин місцевий суд, на переконання колегії суддів, законно
й обґрунтовано задовольнив його позовні вимоги про визначення меж земельної
ділянки стосовно суміжних земельних ділянок відповідачів частково, виходячи з
розміру земельної ділянки в 132 кв. м, якою він користується правомірно,
відповідно до висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи від 15
вересня 2007 року.

Суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги первинну
будівельно-технічну експертизу, яка була проведена у справі працівниками
Рівненського міського БТІ, оскільки окремі її висновки не відповідали
встановленим обставинам справи та грунтувалися на припущеннях.

Що ж стосується позовних вимог ОСОБА_2 про знесення
самовільно збудованих відповідачем сараїв, то місцевий суд цілком підставно
виходив з того, що відповідно до глави 29, ст. 376 ЦК України правом
вимагати  усунення будь-яких порушень
його права, хоч би ці порушення  і  не
були  поєднані  із
позбавленням володіння, та відшкодування завданих цим збитків, наділений
власник майна або його законний володілець.

Судом безспірно встановлено, що ОСОБА_2 є законним власником гаража (а. с.
35, 36, 57), до якого ОСОБА_1 без дозволу відповідних органів добудував зі
свого боку 4 сараї, позначені експертом на плані літерами Б-1, В-1, Г-1 і Д-1,
що призвело до просідання фундаменту гаража ОСОБА_2, появи тріщин у стіні і т.
і. Крім того, капітальний сарай Д-1 усупереч будівельним нормам і правилам
побудований ОСОБА_1 на гілці питного водопроводу (а. с. 181-196). З урахуванням
цих обставин місцевий суд обгунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2

Доводи апелянта про пропуск ОСОБА_2 позовної давності не заслуговують на
увагу, оскільки згідно із законом його перебіг починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про порушення свого права, зокрема з часу
початку псування належного гаража та проведення у даній справі відповідного
дослідження будівельно-технічним експертом.

Твердження апелянта про те, що місцевий суд розглянув справу без участі
третьої особи, та про те, що ОСОБА_2 в судовому
засіданні не надала суду допустимих доказів, які б підтверджували її право на
земельну ділянку площею 635 кв. м, не грунтуються на матеріалах справи (а. с.
36, 103-105, 181-196).

У зв"язку з викладеним колегія суддів приходить до висновку про те, що
суд першої інстанції, повно і всебічно з”ясувавши всі дійсні обставини спору
сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу
згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення
поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 12 березня 2008 року залишити без
зміни.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення  і може бути оскаржена в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної
сили.

Головуючий

Судді: