Справа № 22-1217/08                                               Головуючий в суді 1
інст.:         Панас О.В.
Доповідач:                             Мельник Ю.М.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

1 жовтня  2008 року                                                                                      м.
Рівне

Колегія суддів  судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді:                               Мельник Ю.М.

суддів:                                                   Гордійчук С.О.,
Ковалевич С.О.

при секретарі                                           Сеньків Т.Б.

з участю :

представника позивачки                          ОСОБА_7

відповідача
ОСОБА_2

представників відповідача                      ОСОБА_4, ОСОБА_3.

третьої особи
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Рівненського міського суду від  3 липня 2008 року в справі за
позовом  ОСОБА_6 до ОСОБА_1
, третіх осіб -ОСОБА_5та приватного нотаріуса ОСОБА_13  про
визнання недійсним договору дарування квартири , визнання квартири
об»єктом  спільної сумісної власності
подружжя та визнання права власності  на
частку у квартирі

в с т а н о в и л а:

У серпні 2006 року ОСОБА_6. звернулася в суд із позовом про визнання
недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_1. Вказувала на те, що під час
перебування у шлюбі із ОСОБА_2. вони
купили у ОСОБА_5. спірну квартиру, сплативши за неї 14 тис. доларів США.

У червні 2006 року вона взнала , що
ОСОБА_2 оформим придбання цієї квартири не шляхом укладання договору
купівлі-продажу , а  укладанням договору
дарування за яким ОСОБА_5. подарував квартиру ОСОБА_2

Вважаючи договір дарування квартири
таким, що був вчинений сторонами для приховування договору
купівлі-продажу , який насправді було вчинено, позивачка із посиланням на ст.
58 ЦК України ( 1963 р.) просила визнати його недійсним.

Стверджуючи , що вказана квартира була придбана ОСОБА_2. під час
перебування у шлюбі із позивачкою, вона
просить визнати цю квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати
її право власності  на Ѕ частину
квартири.

Рішенням Рівненського міського суду від 3 липня 2008 року договір дарування
АДРЕСА_1 від 6 лютого 2002 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2.  було визнано
недійсним. Договір , що був укладений  6
лютого 2002 року між ОСОБА_5 таОСОБА_2. було визнано договором купівлі-продажу
АДРЕСА_1 . Одночасно було визнано право власності ОСОБА_6 на Ѕ частину цієї
квартири. Судом також було вирішено питання про розподіл судових витрат шляхом
покладення на ОСОБА_1 обов»язку сплатити судовий збір в розмірі 312 грн.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_2 вказує, що суд допустив порушення норм
матеріального та процесуального права., а висновки суду не відповідають
обставинам справи, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Вважає, що суд при ухваленні рішення  безпідставно прийняв до уваги докази
позивачка , які не являються належними та допустимими  і одночасно відхилив докази відповідача , які
спростовують висновки суду. Стверджує, що суд безпідставно визнав договір
дарування квартири недійсним та визнав
правовідносини ОСОБА_1 та
ОСОБА_5. договором купівлі-продажу. Вказує , що позивачкою не було
надано доказів оплатності договору, тому рішення суду ґрунтується на
припущеннях.

Із наведених підстав просив
скасувати рішення суду 1 інстанції.

В судовому засіданні  ОСОБА_2 та його
представники  вимоги апеляційної скарги
підтримали і , давши пояснення в межах її доводів, просять  рішення суду 1 інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5
вважає апеляційну скаргу обґрунтованою і просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_6- ОСОБА_7. , заперечуючи проти апеляційної скарги ,
вважає рішення суду 1 інстанції законним і
обґрунтованим  і просить залишити
його без зміни , а апеляційну скаргу просить відхилити.

Колегія суддів проаналізувавши докази у справі та обговоривши наведені в скарзі доводи,
прийшла до висновку , що апеляційна скарга підлягає задоволенню  із наступних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд , виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин , на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно приписів ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
питання  чи мали місце обставини , якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення , які саме правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню
до цих правовідносин.

Судом 1 інстанції вказані вимоги закону
в повному обсязі виконані не були.

Ухвалюючи рішення про визнання угоди недійсною , суд  виходив із того , що укладаючи договір
дарування квартири , сторони фактично уклали договір купівлі-продажу  , оскільки цей договір носив оплатний
характер, а договором дарування вони намагалися приховати укладену ними та
виконану угоду купівлі-продажу квартири. При цьому суд  визнав договір , який був укладений ОСОБА_2.
та ОСОБА_5 договором купівлі-продажу і визнав набуту ОСОБА_2 квартиру  спільною сумісною власністю подружжя
ІНФОРМАЦІЯ_1 і визнав право власності позивачки на половину квартири.

Колегія суддів вважає, що  позивачкою
не було доведено обставин , що мають значення для справи,  які суд вважав встановленими,  внаслідок чого  суд неправильно вирішив спір.

Із матеріалів справи вбачається , що 6 лютого 2002 року ОСОБА_5.  подарував ОСОБА_2 АДРЕСА_1 Вказаний договір
було нотаріально посвідчено ( а. с. 51) та зареєстровано у бюро технічної
інвентаризації ( а . с. 8) У п.7 вказаного договору було обумовлено, що договір
не носить характеру мнимої та удаваної угоди.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР ( 1963 р.), який діяв на час укладення
договору,  слідує, що за договором
дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Згідно ст.. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачка просила визнати договір дарування недійсним із підстав,
передбачених  ч.2 ст. 58 ЦК УРСР і
зазначала , що ОСОБА_5. та ОСОБА_2 фактично уклали договір купівлі-продажу
квартири , оскільки  відчуження квартири
мало оплатний характер , але оформили
вони таке відчуження договором дарування.

Згідно роз»яснень, які містяться у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними, слідує,
що  угода може бути визнана недійсною
лише з підстав і з наслідками , передбаченими законом. У кожній справі про
визнання угод недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин , з якими
закон пов»язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Із змісту ст.. 224 ЦК УРСР слідує, що за договором купівлі-продажу
продавець зобов»язується передати майно у власність покупцеві , а покупець
зобов»язується  прийняти майно і сплатити
за нього певну грошову суму.

Для  доведення позовних вимог
позивачці необхідно було надати суду докази оплатності договору  , що був укладений ОСОБА_5 таОСОБА_2.,
оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що позивачкою таких доказів для суду надано не було
, а рішення суду 1 інстанції про підставність позову ґрунтується на
припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_2 та ОСОБА_6. із 27 листопада  1992 року перебували у шлюбі.( а.с.7)

ОСОБА_2, ОСОБА_6. та ОСОБА_8  на праві власності належала  приватизована АДРЕСА_1 яку вони продали 8
травня 1996 року.( а.с.8)

8 травня 1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6. придбали АДРЕСА_1 і  обміняли її 11 квітня 2000 рок на АДРЕСА_2 .
( а.с.8)

11 квітня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6. на підставі договору міни придбали
АДРЕСА_2, яку  11 травня 2000 року
продали. ( а . с.  11,12).

В той же час , судом встановлено, що ОСОБА_6.  14 січня 2000 року була тимчасово  зареєстрована у АДРЕСА_1, яка належала на
праві власності  ОСОБА_5, тобто була
зареєстрована і проживала у квартирі ще до відчуження її ОСОБА_5

Зазначене спростовує твердження позивачки про те, що на час вселення її у
квартиру , яка належала ОСОБА_5, у позивачки не було іншого житла,
оскільки  ОСОБА_6. та ОСОБА_2  після 14 січня 2000 року двічі здійснювали
відчуження належних їм на праві власності квартир.

Матеріали справи також вказують на те, що після укладення  договору дарування квартири ОСОБА_6.  8 квітня 2002 року  зареєструвалася  у АДРЕСА_1 постійно.

Із пояснень ОСОБА_6 вбачається, що вона особисто  займалася реєстрацією місця проживання у цій
квартирі та здійснювала записи у будинковій книзі.

На час постійної реєстрації  її у
квартирі комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної
інвентаризації» у будинковій книзі 14 лютого 2008 року було вчинено запис про
те, що квартира була придбанаОСОБА_2. на підставі договору дарування . ( а. с.
24)

Зазначене свідчить , що ОСОБА_6. станом на 8 квітня 2002 року достовірно
знала, що вказана квартира була придбанаОСОБА_2. на підставі договору
дарування.

Оскільки ОСОБА_6.  до 29 червня 2006
року (до дня подачі позову) не заперечувала проти оформлення вказаного договору
як договору дарування  , то колегія суддів
вважає, що вона сприймала цей договір як договір дарування і погоджувалася із
правовою природою цього договору.

Окрім того,  ОСОБА_2 та ОСОБА_5.
стверджують, що вони укладали між собою
саме договір дарування квартири і при цьому  кошти за квартиру  ОСОБА_2 або інші особи ОСОБА_5 не сплачували.

Свідки ОСОБА_9. та ОСОБА_10 вказували , що
у 2002 році  ОСОБА_5. подарував
ОСОБА_2 квартиру і в святковій обстановці
вручив ОСОБА_2 договір дарування.

Зазначені докази свідчать про те, що ОСОБА_5. квартиру ОСОБА_2 подарував.

Твердження ОСОБА_6 про те,   ОСОБА_2
передав ОСОБА_5 за продану їм квартиру у 2000 році 5 тис. доларів США , а
у  лютому 2002 року - 9 тис. доларів США
не підтверджені  доказами.

Покликання ОСОБА_6 про те, що у лютому 2002 року  вона позичила у ОСОБА_11 8 тис. доларів США
для придбання квартири  та копія  розписки (а.с. 55) не свідчить про те, що
позичені у ОСОБА_11 кошти були передані
ОСОБА_5 за квартиру.

Показання свідкаОСОБА_12 та ОСОБА_8.
є переповіданням показань позивачки, а тому  показання цих свідків не можна покладати в
основу рішення про оплатність  договору.

Оскільки позивачкою не було доведено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5.,  укладаючи договір дарування квартири ,
намагалися приховати цим договором договір купівлі-продажу квартири ,  а суд 1 інстанції   визнав цю обставину встановленою, що
призвело до неправильного вирішення справи , то колегія суддів прийшла до
висновку , що рішення суду 1 інстанції
відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню із
ухвалення нового рішення про відмову
ОСОБА_6. у задоволенні позову.

Керуючись
п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 309 ,  ч.2 ст. 314, ст.  316, 317 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Рівненського міського суду
від  3 липня 2008 року задовольнити повністю.

Рішення Рівненського міського суду від  3
липня 2008 року
- скасувати.

Відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову до ОСОБА_1 , третіх осіб - ОСОБА_5та
приватного нотаріуса ОСОБА_13  про  визнання недійсним договору дарування квартири
, визнання квартири об»єктом  спільної
сумісної власності подружжя та визнання права власності  на частку у квартирі

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту  його проголошення і  може бути оскаржене в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий:

Судді: