Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:
Головуючого - Яреми А.Г.,
Суддів:              Данчука В.Г.,    Левченка Є.Ф.,
Романюка Я.М.,   Сеніна Ю.Л.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства ОСОБА_2 про визнання
договору оренди земельної ділянки недійсним,
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 28 лютого
2001 року він уклав з відповідачем договір № 19 про рентні платежі за тимчасове
утримання від використання права на виділення земельної частки в натурі та
майновий сертифікат, термін дії договору було встановлено на 3 роки. 17
листопада               2004 року він
отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, а в
серпні 2006 року звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору,
проте голова фермерського господарства відмовився задовольнити його вимоги,
повідомив про наявність договору оренди земельної ділянки від 29 березня 2005
року, укладеного на 15 років, хоча він, позивач, такого договору 29 березня
2005 року не укладав, не підписував, цей договір та акт прийому-передачі
земельної ділянки сфальсифіковані.
Позивач просив визнати
недійсним договір оренди земельної ділянки площею       2,45 га від 29 березня 2005 року.
Рішенням Шполянського
районного суду від 8 червня 2007 року позов задоволено.

Рішенням Апеляційного
суду Черкаської області від 8 серпня 2007 року рішення суду першої інстанції
скасоване та постановлене нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 4 статті
203, частини 2 статті 207 ЦК України правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Обов'язковість письмової форми
договору оренди землі визначена законом (стаття 14 Закону України “Про оренду
землі”).

Згідно статті 18 Закону України
“Про оренду землі” договір оренди землі набирає  чинності після його державної реєстрації.

Судом встановлено, що 28 лютого
2001 року між ОСОБА_1 та фермерським господарством ОСОБА_2 було укладено
договір № 19 про рентні платежі за тимчасове утримання від використання права
на виділення земельної частки в натурі та майновий сертифікат, термін дії
договору було встановлено на 3 роки і за його умовами чинність договору продовжується
строком на наступні 3 роки в разі, якщо учасник договору не повідомить фермера
про закінчення дії договору за три місяці до сплину строку договору. ОСОБА_1
такого письмового повідомлення фермерському господарству не направляв.               17 листопада 2004 року він
одержав Державний акт на право приватної власності на землю. Разом з тим існує
також договір оренди землі від  29
березня 2005 року між ОСОБА_1 та відповідачем, на земельну ділянку, що на праві
власності належить ОСОБА_1.

Згідно висновку
експерта № 52/6Л від 5 грудня 2006 року підписи він імені         ОСОБА_1 в договорі оренди землі та
додатку №1 до нього (акті приймання передачі земельної ділянки в оренду),
укладених 29 березня 2005 року, виконано не ОСОБА_1, а іншою особою.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції врахував висновок експерта та виходив також із того, що підписання
договору безпосередньо сторонами є основною і обов'язковою умовою його
укладення, натомість ОСОБА_1 договору не підписував, відсутні належні докази на
підтвердження фактичного укладення оспорюваного договору та його виконання
сторонами, оскільки договір зареєстрований тільки 18 серпня 2006 року, ОСОБА_1
отримував від фермерського господарства рентні платежі згідно договору від 28
лютого  2001 року й відсутні підстави
вважати такі кошти орендною платою по договору від                  29 березня 2005 року.

При встановленні зазначених
фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону, висновки
суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Апеляційний суд помилково
скасував зазначене рішення, не навів достатніх мотивів, за якими він вважає
невірними висновки суду першої інстанції, безпідставно послався як на підставу
відмови в задоволенні позову на те, що договір фактично був укладений і
виконувався сторонами, тому він відповідає вимогам статті 203 ЦК України не
залежно від  того, що він не підписаний
ОСОБА_1

За таких обставин рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої
інстанції з підстав, передбачених статтею 339 ЦПК України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Апеляційного суду
Черкаської області від 8 серпня 2007 року скасувати,  залишити в силі рішення Шполянського
районного суду від 8 червня 2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
В.Г.Данчук

Є.Ф.Левченко

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін