У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Гнатенка А.В.,

суддів:                             Григор'євої Л.І.,         Данчука В.Г.,

Балюка
М.І.,              Косенка
В.Й.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності;
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до

ОСОБА_1,
третя особа - обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради “Бюро
технічної інвентаризації та експертної оцінки”, про поділ майна подружжя та
визнання права власності, за зустрічним позовом третіх осіб, які заявляють
самостійні вимоги, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності, за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 червня
2007 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 3 грудня 2007
року,

встановила:

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги
тим, що з 1985 року до 2006 року перебувала в шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають
двоє дітей: ОСОБА_5, 1984 року народження, і ОСОБА_6, 1988 року народження. Під час
перебування в шлюбі було продано двокімнатну квартиру за 9 641 грн., яка була спільною
власністю подружжя та дітей. У той же день було придбано спірну чотирикімнатну квартиру
за 9 457 грн., яка була оформлена  на ОСОБА_1. Позивачка
просила майно поділити, а саме квартиру АДРЕСА_1, виділивши їй ѕ частини, а відповідачу - ј  з виплатою компенсації за вказану частину квартири.

Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ
спірної квартири, просив її поділити на рівні частини між ними та зобов'язати обласне
комунальне підприємство Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації
та експертної оцінки” зареєструвати за ними право власності.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовами до ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 про визнання за кожним із них права власності на 1/5 частину
спірної квартири, оскільки при придбанні цієї квартири не було враховано, що  вона  була  придбана
за  кошти,  отримані від продажу квартири

АДРЕСА_2. Просили суд визнати за кожним із них право власності на
1/5 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 червня
2007 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності задоволено частково. У власність
ОСОБА_1 передано
2/5 частини квартири АДРЕСА_1, у власності ОСОБА_2 залишити 1/5 частини зазначеної квартири. Позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання
права власності задоволено. Визнано за кожним право власності на 1/5 частину спірної    квартири.
У   задоволенні   зустрічного
позову    ОСОБА_2     до

ОСОБА_1, третя особа - обласне комунальне підприємство Львівської
обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”, про поділ майна
подружжя та визнання права власності відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 3 грудня
2007 року зазначене рішення суду першої інстанції змінено: позов ОСОБА_2 задоволено
в частині поділу квартири, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину квартири, у решті - рішення
суду першої інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення Личаківського районного
суду від 18 червня 2007 року та рішення апеляційного суд Львівської області від
3 грудня 2007 року й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний
позов, посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові
рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції  з таких підстав.

Встановлено, що сторони з квітня 1985 року перебували в зареєстрованому
шлюбі.

30 жовтня 1996 року сторони у справ: ОСОБА_1, ОСОБА_2 - та їхні
діти: ОСОБА_3, ОСОБА_4 - продали  ОСОБА_7 за 9 641 грн. квартиру АДРЕСА_2, яка належала   їм   на   праві
спільної   часткової   власності
по   1/5   частині, крім

ОСОБА_1,  якій  належало
2/5  частини.

У цей же день, 30 жовтня 1996 року, ОСОБА_1  уклала з ОСОБА_8 та іншими договір купівлі-продажу
спірної квартири  за 9 457 грн.

Зазначена квартири зареєстрована в реєстрі прав на нерухоме
майно на праві власності за ОСОБА_1.

Вирішуючи спір про право власності на спірну квартиру та її
поділ, суд виходив із того, що відповідно до ст. 175 СК України  вона є спільною сумісною власністю сторін та їхніх
синів: ОСОБА_3 і ОСОБА_4, оскільки
придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу попередньої квартири, яка була
в їхній власності, - квартири АДРЕСА_2.

При цьому суд визнав за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право власності на 1/5 спірної
квартири за кожним виходячи з розміру їхніх часток у попередній квартирі.

Визнавши решту - 3/5 частин - спірної квартири спільною сумісною
власністю подружжя, суд, зробивши висновок про використання ОСОБА_2 спільного
майна на шкоду інтересів сім'ї, відступив від рівності часток подружжя й визнав
за ОСОБА_2 право власності
на 1/5 частину, а за ОСОБА_1 - на 25 частини цієї квартири.

З указаними висновками погодився апеляційний суд, частково  змінюючи рішення суду першої інстанції.

Однак із судовими рішеннями не можна погодитися, оскільки
вони ухвалені з порушенням процесуальних норм права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Так, при вирішенні спору щодо визнання права власності на
спірну квартиру, придбану в 1996 році, і про її поділ суд помилково керувався нормами
Сімейного кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2004 року й норми якого
відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України застосовуються до сімейних відносин,
що виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Ураховуючи те, що права та обов'язки сторін щодо спірного
майна виникли в момент придбання цього майна - у 1996 році, правовий режим цього
майна й правовідносини сторін із приводу нього регулюються нормами Кодексу про шлюб
та сім'ю Української РСР від 20 червня 1969 року, оскільки інше не встановлено законом.

За таких обставин висновок суду про виникнення на підставі
ст. 175 СК України згідно з договором купівлі-продажу від 30 жовтня 1996 року спільної
сумісної власності сторін і їхніх дітей на спірну квартиру не можна визнати таким,
що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

При цьому суд не врахував, що відповідно до ст. 79 КпШС Української
РСР, яка діяла на час придбання майна, правовідносини батьків і дітей з приводу
майна регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР і  Законом України ”Про власність” та передбачають
виникнення спільної часткової чи спільної сумісної власності батьків і дітей з підстав,
передбачених законом або договором.

Усупереч вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України суд не зазначив
у рішенні, якими доказами стверджується факт створення сторонами та їхніми дітьми
спільної сумісної чи спільної часткової власності на спірну квартиру за договором
купівлі-продажу від 30 жовтня 1996 року, і не встановив факт дотримання чи порушення
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 позовної
давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

З наведених вище мотивів не можна погодитися й з висновком
суду про застосування до правовідносин сторін положень ст.ст.  70, 71 СК України  щодо підстав відступлення від засад рівності часток
подружжя при поділі майна.

Ураховуючи, що при ухваленні судових рішень судами неповно
встановлені дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін і третіх осіб із
самостійними вимогами та допущена помилка в застосуванні норм матеріального права,
судові рішення відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України  підлягають скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18
червня 2007 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 3 грудня
2007 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                 А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                  Л.І.
Григор'єва

М.І. Балюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко