У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

4 червня 2008 року                                                                                      м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Григор'євої
Л.І.,

суддів:                       Косенка
В.Й.,                                 Гуменюка
В.І.,

Балюка М.І.,                                   Данчука
В.Г., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2до ОСОБА_3 про визнання заповіту частково недійсним та визнання
права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 21 вересня 2007 року та рішення
апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд із
зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті матері фактично
вступили в управління та володіння спадковим майном шляхом проживання в
спадковому будинку, користування майном, утриманням будинку в належному стані.
За життя мати виділила ОСОБА_2 дві кімнати в спірному будинку, в яких він і
проживає. З батьками була домовленість про добудову до житлового будинку
підсобних приміщень за спільні кошти, а в подальшому батьки розділять будинок
на трьох дітей. Позивачі добудували до будинку веранду, літню кухню, хлів,
свердловину, провели газ до будинку, під будинком замінили фундамент.

Після смерті матері, при зверненні до нотаріальної
контори із заявою про прийняття спадщини за законом, їм стало відомо, що мати
за життя склала заповіт на ім'я сестри - ОСОБА_3

ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічною позовною заявою
про виселення ОСОБА_2 та членів його сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_5 - зі спадкового
будинку як таких, які самоправно заселилися в спадковий будинок без письмової
згоди матері та її, маючи своє власне житло в м. Києві, які не мають права
проживати в спадковому будинку, що за заповітом оформлений на її ім'я,
перешкоджають їй користуватися спадковим будинком і закінчити оформляти
свідоцтво про право власності на спадкове майно за заповітом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області
від 21 вересня 2007 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано
частково недійсним, а саме в частині 1/6 житлового будинку; заповіт, складений
ОСОБА_626 липня 2005 року на ОСОБА_3, який посвідчений секретарем Литвинівської
сільської ради Вишгородського району, зареєстрований у реєстрі за № 168.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину
житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20
грудня 2007 року, вищезазначене рішення суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3задоволено. Виселено ОСОБА_2
і членів його сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_5 - з АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення. У решті рішення залишено без змін.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, заявниця подала до
Верховного Суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права, просить оскаржувані судові
рішення скасувати.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, з чим погодився й апеляційний суд, суд
першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своєчасно звернулися до Вишгородської державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття спадщини
після смерті матері - ОСОБА_7

На момент відкриття спадщини ОСОБА_1 був непрацездатним сином спадкодавця
ОСОБА_7, пенсіонером
за віком, оскільки після досягнення                 9 вересня 2005 року пенсійного
віку - 55 років - вийшов на пенсію. Ця обставина підтверджується копією пенсійного
посвідчення № НОМЕР_1 серія ААА                  № НОМЕР_2, виданого Пенсійний фондом України
28 грудня 2005 року.

Проте з такими висновками погодитися не можна, тому що суди дійшли їх без
повного, всебічного та об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 12 Закону України “Про пенсійне забезпечення”  від                 5 листопада 1991 року право на
пенсію за віком мають чоловіки  після
досягнення 60 років.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, 1950 року народження, одержав
пенсійне посвідчення 28 грудня 2005 року і є пенсіонером не за віком, а як
постраждалий від Чорнобильської катастрофи.

Оскільки судами допущені порушення норм
матеріального та  процесуального права, що
призвело до ухвалення помилкового рішення, судові рішення в порядку  ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа
-направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області
від 21 вересня 2007 року та рішення апеляційного суду Київської області від 20
грудня 2007 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                               Л.І. Григор'єва

Судді:                                                                       В.Й.
Косенко

М.І. Балюк

В.І. Гуменюк

В.Г.
Данчук