У х в а л а
і м е н е м у к р а ї н и
5 листопада 2008 рокум. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
головуючого Патрюка М.В.,
суддів: Жайворонок Т.Є., Лященко Н.П.,
Костенка А.В., Пшонки М.П.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Десята Київська держана нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту та встановлення факту неналежності правовстановлюючого документа за касаційною скаргою ОСОБА_1 й ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2007 року,
в с т а н о в и л а:
У грудні 2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_4, якій на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1. Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, дізнався, що його мати залишила заповіт, за яким квартиру заповідала своєму внукові - ОСОБА_2
Позивач вважав, що заповіт, складений 30 вересня 1993 року його матір'ю, слід визнати недійсним, оскільки остання на час його укладення знаходилася в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Крім того, із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3, стверджуючи, що має право на обов'язкову частку в спадщині, оскільки є донькою ОСОБА_4 Однак будь-яких даних про наявність у його матері закононародженої доньки немає.
У зв'язку із цим позивач просив суд визнати недійсним заповіт від 30 вересня 1993 року, встановити факт неналежності правовстановлюючого документа - свідоцтва про народження, виданого 14 червня 1938 року на ім'я ОСОБА_3
У процесі розгляду справи ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги та разом з ОСОБА_3 подали позов про визнання недійсним заповіту від 30 вересня 1993 року, складеного ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2, визнання за ними права на обов'язкову частку в спадковому майні після смерті матері - ОСОБА_4
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2007 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають цим вимогам.

У процесі розгляду справи ОСОБА_1 і ОСОБА_3 просили визнати недійсним заповіт від 30 вересня 1993 року, складений ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2, та відповідно до ст. 535 ЦК УРСР визначити їхні обов'язкові частки в спадковому майні (а.с.113-114).

Статтею 535 ЦК УРСР передбачалося, що право на обов'язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Суд залишив поза увагою цю норму та вимоги про визнання права на обов'язкову частку в спадковому майні й обмежився лише розглядом позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним, не зробивши висновку щодо наведених вимог ОСОБА_1 та взагалі не розглянув позовні вимоги ОСОБА_3про визнання за нею права на обов'язкову частку.

З урахуванням наведеного судові рішення в частині вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_3про визнання права власності на обов'язкову частку в спадковому майні не можна визнати законними й обґрунтованими, тому вони, як постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до вимог п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Що стосується судових рішень у частині вимог про визнання заповіту від 30 вересня 1993 року недійсним, то доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильність висновків суду не спростовують, а тому рішення в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2007 року в частині вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про визнання права власності на обов'язкову частку в спадковому майні скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті - судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Патрюк

Судді: Т.Є. Жайворонок

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

М.П. Пшонка