Справа № 22ц-892/2008
Головуючий у першій інстанції
Категорія - цивільна
Доповідач - Коренькова З.Д.
Апеляційний суд Чернігівської
суддів:
участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на рішення Менського районного суду від 26 березня 2008 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл домоволодіння, земельної
ділянки, що є спільною сумісною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частину домоволодіння, що
є спільною сумісною власності, -
На рішення Менського районного
суду від 26 березня 2008 року, яким частково задоволені вимоги ОСОБА_2, а у
задоволенні вимог ОСОБА_4 відмовлено, подана апеляційна скарга ОСОБА_1 і
ОСОБА_4, в якій вони просять скасувати судове рішення, а справу направити на
новий судовий розгляд.
Доводи апеляційної скарги зводяться
до того, що суд не прийняв до уваги того факту, в якому стані знаходився
спірний будинок на момент його придбання, не прийняв до уваги факту відсутності
між сторонами шлюбних відносин. З цього приводу, ОСОБА_1 надав всі необхідні
докази, наприклад, рішення Славутицького міського суду від 29.12.2005 року про
розірвання шлюбу, підставою чого стало окреме проживання сторін на протязі
трьох років до розлучення, та ведення господарства кожним окремо. Тобто, з 2002
року фактичні шлюбні відносини між ними були припинені повністю. Також, ОСОБА_1
зазначив, що дійсно 06.07.2001 року був придбаний житловий будинок з надвірними
спорудами та земельна ділянка. Але, це майно було придбано за кошти його матері
борг, частину з яких, також отримала в борг у своєї знайомої в сумі 7000 грн..
Зазначені обставини суд не прийняв до уваги взагалі. Поза увагою суду
залишилися і інші суттєві обставини. Не встановивши дійсний стан незакінченого
будівництва будинку та його ціну на момент придбання , суд безпідставно зробив
висновки щодо ціни та прав ОСОБА_2 на &frac12; частку будинку на момент розгляду справи. Будинок на
момент його придбання був дерев'яним і знаходився у стані незакінченого
будівництва. Мати апелянта за свої особисті кошти купувала будівельні
матеріали, які були вкладені в подальшу добудову будинку та надвірних будівель.
Таким чином, при визначенні прав сторін на певну частку у майні, що є об'єктом
права спільної сумісної власності, суд повинен був керуватися нормами ст. 372
ЦК України, а не положеннями Сімейного кодексу, та визначити розмір часток
кожної з осіб, які вкладали певні кошти, свою працю в будівництво. Крім того,
суд порушив норми процесуального права, не стягнувши судовий збір з ОСОБА_2.
В запереченнях ОСОБА_2 просить
відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та залишити рішення суду без
зміни, вважаючи його законним і обгрунтованим.
Оскаржуваним рішенням визнано жилий
загальною площею 1499 м.кв, які розташовані в АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_2
право власності на &frac12; частину жилого будинку з надвірними будівлями, виділено
їй у власність в будинку А-1 : кімнату 1-4, площею 12,8 кв.м, вартістю 9083,00
4243,00 грн.; навіс В-1, вартістю 2468,00 грн.; сарай б-1, вартістю 202,00 грн.;
літній душ, вартістю 75,00 грн.; туалет, вартістю 165,00 грн.; &frac12; вартості воріт, вартістю 126,50
грн.; &frac12; вартості
хвіртки, вартістю 25,50 грн., а всього в надвірних будівлях на суму 7305,00
За ОСОБА_1 залишено право власності на &frac12;
частину жилого будинку з надвірними будівлями, виділено
йому у власність в будинку А-1 : кімнату 1-3, площею 10.0 кв.м, вартістю
5521,00 грн.; в прибудові А1-1 : коридор 1, площею 10,4 кв.м, вартістю 9730,00
грн.; котельню-кухню 1-1, площею 5,4 кв.м, вартістю 5850,00 грн.; ванну 1-2,
площею 5,8 кв.м, вартістю 6283,00 грн.; комору 11, площею 4,2 кв.м, вартістю
надвірних будівлях : сарай Б1-1, вартістю 2437,00 грн.; огорожу, вартістю
253,00 грн.; &frac12; вартості воріт
№ 1, вартістю 126,50 грн.; &frac12; вартості хвіртки № 2, вартістю 25,50 грн., а всього в
надвірних будівлях на суму 2842,00 грн..
Зобов'язано співвласників зробити
переобладнання житла для ізольованого користування частками домоволодіння,
відповідно до рекомендацій технічної експертизи № 367ц від 14.11.2007 року.
Визнано право власності за ОСОБА_2
земельної ділянки в АДРЕСА_1 під житловим будинком А-1 - 45,1 кв.м, під сараєм
б-1 - 6,3 кв.м, під літнім душем 1,6 кв.м, під туалетом 1,5 кв.м, під садом та
городом 440,1 кв.м.. За ОСОБА_1 залишено у користуванні &frac12;
частина земельної ділянки, під житловим будинком А-1 -
11,2 кв.м, під прибудовою А-1 - 36,2 кв.м, під сараєм Б1 - 33,2 кв.м, під садом
та городом 446,5 кв.м.. Земельна ділянка
під двором, площею 222,4 кв.м залишена у загальному користуванні
співвласників. Земельна ділянка розділена відповідно до додатку № 2 до
технічної експертизи № 367ц від 14.11.2007 року по вказаних на схемі червоних
лініях. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені за проведення
судової будівельно - технічної експертизи в сумі 1201 грн. 92 коп., за надання
правової допомоги в сумі 1000 грн., витрати по сплаті 30 грн. за інформаційно -
технічне забезпечення, витрати в сумі 190 грн., понесених позивачкою по оплаті
послуг МБТІ за надання копій технічної документації на будівлі, а всього 2421
грн. 92 коп.. Суд прийшов до висновку, що спірний будинок з надвірними
будівлями та земельна ділянка були придбані у період перебування сторін у
шлюбі, а тому зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Вислухавши суддю - доповідача,
учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та
дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої
інстанції та матеріалами справи, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 05.05.1984 року. 27.01.2006 року шлюбні відносини були припинені.
Відповідно до договору купівлі - продажу земельною ділянки та житлового будинку
від 06.07.2001 року, ОСОБА_1 здійснив купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 та
Відповідно до ст. 60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Згідно ч.1 ст.70 кодексу, у разі
поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними. Положення ч. ч. 1,2 ст.71 СК України
визначають, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя
ділиться між ними в натурі.
Таким чином, висновок суду про те,
що спірний будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка є спільним
сумісним  майном подружжя, є цілком
вірним і обгрунтованим, оскільки воно було придбано сторонами під час
перебування ними у шлюбних відносинах.
Крім того, вирішуючи питання про
поділ спірного майна, що є предметом даного позову, судом першої інстанції
зроблений правильний висновок про те, що даний варіант розподілу відповідно до
висновку № 363ц судової будівельно - технічної експертизи від 14.11.2007 року є
Щодо доводів апеляційної скарги
стосовно того, що будинок був придбаний за кошти матері відповідача - ОСОБА_4,
борг у своєї знайомої в сумі 7000 грн. з метою купівлі будинку, що
підтверджується розписками (а.с. 34, 35), в зв'язку з чим це майно не може
вважатись спільним сумісним майном подружжя, апеляційний суд не сприймає до
уваги, оскільки зазначене не дає підстав вважати, що саме ці кошти, і саме
матір'ю відповідача були вкладені у придбання будинку. Як ОСОБА_1 так і ОСОБА_4
стверджують, що гроші давалися в борг і це спростовує їх доводи щодо купівлі
спірного будинку для ОСОБА_4 та не може бути доказом, що  сторони домовились про  створення спільної власності.  В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_1 визнав за позивачкою  право на
13 частину будинку.
.           Також, апелянт посилається на
порушення судом процесуальних норм, через те, що суд не стягнув з ОСОБА_2
судовий збір. Ці доводи спростовуються тим, що позивачка при звернені до суду з
позовом надала довідку про те, що відноситься до постраждалої 4 категорії
внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до п.18 ст.4 Декрету КМУ „Про
Державне мито”, що звільняє її від сплати судового збору. ЇЇ позовні вимоги суд
задовольнив, а тому відсутні підстави для стягнення з неї на користь держави
судовий збір.
Таким чином, посилання апелянтів на
те, що рішення є необгрунтованим, судом порушені норми матеріального і
процесуального права, не приймаються до уваги, оскільки не грунтуються на
зібраних в матеріалах справи доказах.
Але, не зважаючи на те, що рішення
суду є законним і обгрунтованим, необхідно зазначити, що при вирішенні даного
спору, суд помилково застосував норми Цивільного кодексу (1963 року), який
втратив чинність на час постановлення рішення, адже суд не звернув увагу на те,
що ЦК України (2004 року) застосовується і до тих прав і обов'язків
(правовідносин), які виникли або продовжують існувати після набрання ним
чинності. В даному випадку, правовідносини сторін виникли до набрання ЦК
України чинності у січні 2004 року, і продовжували існувати до 2006 року, до
часу розірвання шлюбу, а тому суд повинен був користуватись правилами ч.1 ст.
364, ч.3 ст. 368, ст. 370 ЦК України (2004року)
Керуючись ст.ст. 303,
307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_4
Рішення Менського районного суду від
26 березня 2008 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: