Справа № 2-803/2007 р.
№ 2-26/2008 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2008 року                       Кіровоградський районний
суд Кіровоградської області в складі:

головуючого - судді Пономаренко В.Г.,

при секретарі - Шиєнко Ю.С.

за участю  позивача
- ОСОБА_1, представника позивача  ОСОБА_7

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,  представника відповідача - ОСОБА_8,

представника відповідача СВК “Іскра” - Морква  Н.М. ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті
Кіровограді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, СВК “Іскра”,
Кіровоградського району, Кіровоградської області, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку та визнання права власності на частину житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

У
листопаді 2007 року позивач  звернувся до
відповідачів із зазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що  згідно договору купівлі-продажу від
14.03.1991 року , посвідченого Веселівською сільською радою, зареєстрованому
Кіровоградським ООБТІ 16.11.1993 року,
колгосп “Іскра” продав, а відповідач ОСОБА_2, як член цього
колгоспу,  купив  будинок АДРЕСА_1 в с. Веселівка
Кіровоградського району, про що йому стало відомо в 2007 році при розгляді
цивільної справи.  Будинок, що був
придбаний відповідачем, у якому він також
проживав з 1989 року, належав колгоспному двору, так як згідно Статуту
він відноситься до майна, що може належати лише колгоспному двору.

Так як
Закон України “Про власність”  введений в
дію з 15.04.1991 року, а спірний будинок, придбаний відповідачем за договором
до введення в дію цього закону, відповідач ОСОБА_2 не може вважатися
одноособовим  власником цього будинку.

Посилаючись
на те, що  при укладенні договору
купівлі-продажу  спірного будинку від
14.03.1991 року  був застосований закон,
який на той час не регулював дані правовідносини, оскільки набрав чинності з
15.04.1991 року, а також на ті обставини, що з 1989 року він проживав і на
даний час зареєстрований за цим будинком,
на підставі ст. 48 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року)  просив визнати даний договір недійсним і
визнати за ним  право власності на 16
частину спірного будинку.  Так як про
реєстрацію будинку за  одним власником
він дізнався лише при ознайомлені з матеріалами цивільної справи в суді в 2007
році, вважає, що строк позовної давності ним не пропущено.

У судовому засіданні позивач і його
представник позовні вимоги підтримали і посилаючись на те, що при укладенні
договору купівлі-продажу спірного житлового будинку були порушені права
позивача, як члена колгоспного двору, просили позов задовольнити.

У ході розгляду справи  позивач
уточнив свої вимоги в частині
підстав визнання договору недійсним, а саме:  невиконання відповідачем ОСОБА_2 згідно
умов  договору обов'язків по оплаті  спірного будинку, оскільки оплата
відповідачем вартості будинку не підтверджена платіжними документами, що є
підставою визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним. .

Відповідачі
ОСОБА_2 і ОСОБА_3  позов не визнали.  Заперечуючи позовні вимоги,  відповідачі
пояснили, що у спірний будинок
позивач заселився у травні 1989 року після реєстрації шлюбу з їх донькою
ОСОБА_5   і проживали  вони  з
нею своєю сім'єю у відокремленій квартирі. Ніякої участі ні фізичною працею
ні  коштами у веденні спільного
господарства позивач не приймав, ні він ні його дружина членами  колгоспу не перебували.  Станом на квітень  1991 року, тобто на час введення в дію Закону
України “Про власність”, будинок  не
належав колгоспному двору, а перебував на балансі колгоспу. І тільки 16.11.1993
року,  після виплати ними повної вартості
за будинок  згідно умов договору, будинок
був зареєстрований за ОСОБА_2 як
власником. Поизвач не проживає в будинку з 2004 року. Посилаючись на
зазначене, просили у задоволенні позову
відмовити за його безпідставністю.

Відповідач
СВК „Іскра”, інтереси якого в судовому засіданні представляла голова СВК Морква
Н.М. , по суті позов  не визнав.
Представник пояснила, що СВК „Іскра” є правонаступником КСП „Іскра”,
організованого на базі колгоспу „Іскра”.
Спірний будинок, який належав колгоспу „Іскра”,  був проданий до його реорганізації і на
балансі КСП „Іскра”, правонаступником якого є СВК, не перебував. Будь-яких
претензій до його власника на даний час господарство не має.

Треті
особи в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи були
повідомлені судом в установленому порядку своєчасно.

Свідок
ОСОБА_8 суду показала що зі сторонами знайома з 1987 року.  В 1989 році позивач одружився з донькою
відповідача ОСОБА_2 і після цього перейшов жити
в спірний будинок.  Сказати кому
був виділений цей будинок, чи повністю ОСОБА_2 чи друга половина його на сім'ю
доньки, сказати не може. Свідок підтвердила, що з 1989 року  позивач майже постійно проживав з сім'єю у
цьому будинку, за виключенням часу, що перебував на строковій службі.

Свідок
ОСОБА_9  у своїх показах підтвердив факт
проживання позивача з сім'єю в половині будинку ОСОБА_2 з 1989 року. Після
одруження з донькою ОСОБА_2, позивач якийсь час проживав у Кіровограді,
вчився  на водія, працював у місті
водієм. В 1990 році позивач деякий час працював у колгоспі, а потім  перебував на військовій службі.  Йому відомо, що після того, як колгосп
розпався&cedil; позивач
разом з відповідачем  займалися фермерством,
обробляли землю. Позивач займався господарством, розводив бичків.  Все це мало місце коли позивач повернувся з
військової служби .

Свідок
ОСОБА_10 показав суду, що  позивач був
зятем відповідача ОСОБА_2 і заселився у спірний будинок  в 1989 році після одруження на доньці
відповідача.  Разом з дружиною вони жили
в цьому будинку до осені 1989 року, а потім переїхали в місто Кіровоград, де
дружина позивача навчалася на третьому курсі інституту, а позивач поступив на
перший курс. Провчився він недовго і покинув навчання після чого працював у
місті. Восени 1989 року у них народився син і до них в м. Кіровоград переїхала
бабуся дружини позивача щоб допомагати їм по господарству. Жили вони в місті до
літа 1990 року. Влітку 1990 року
позивача призвали на військову службу, звідки він повернувся в 1992
році. Після повернення зі служби позивач жив з дружиною в с. Веселівка в
спірному будинку.  В 1993 році вони з
дружиною  розійшлися і позивач  майже півтора року жив у своїх батьків, а
потім вони наладили між собою стосунки і проживали разом у спірному будинку до
2004 року. В 2004 році дружина позивача виїхала на заробітки до Італії, а
позивач повернувся до своїх батьків, де мешкає і на даний час.  Свідок також пояснив, що в 1990 році почали
продавати колгоспні будинки. І в 1991 році
відповідач ОСОБА_2  уклав договір
купівлі-продажу спірного будинку. Напочатку 1991 року  відповідач ОСОБА_2 зробив капітальний ремонт
будинку, провів газове опалення. Все це робив за власний кошт, зі сторони
позивача ніякої допомоги не було.

Свідок
ОСОБА_11- Веселівський сільський голова,
суду показав,  що в селі  Веселівка нараховується 340 дворів, облік
яких ведеться в погосподарських книгах, де на кожний двір відкритий особовий
рахунок.   Позивач разом з сім”єю
проживав  у квартирі в будинку
АДРЕСА_1  і станом на січень  1991 року група господарства цього двору
зазначена в погосподарській книзі  як
службовців, головою записана дружина позивача - ОСОБА_5, яка на той час
працювала в школі вчителем.

Суд,
заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши інші матеріали справи,
приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом
встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом
установлено, що згідно довідки Кіровоградського ООБТІ про належність нерухомого
майна  № 20343  від 9.10.2007 року відповідач ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу  від
14.03.1991 року є власником житлового будинку
АДРЕСА_1 в с. Веселівка Кіровоградського району, Кіровоградської області
(а.с.7,23-24).

Вимоги
позивача про визнання за ним права власності на частину житлового будинку, що є
предметом вказаного договору купівлі-продажу,
ґрунтуються на твердженнях, що спірний будинок належав до майна
колгоспного двору, яке збереглося після припинення його існування, тобто станом
на 15 квітня 1991 року, і він, як член цього
двору, має право на частку в цьому майні.

Як
роз”яснив Пленум Верховного Суду України
в п. 6 постанови  від 22 грудня
1995 року № 20 “Про судову практику у справах за позовами про захист права
приватної власності, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991
року Закону “Про власність”, застосовується чинне на той час законодавство,
Зокрема, спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної
дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а
саме:  право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають
ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.  Розмір частки члена двору визначається
виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх.

Із
положень Примірного Статуту колгоспу, прийнятого Третім Всесоюзним з'їздом
колгоспників в 1969 році , вбачається, що колгоспним двором  є таке сімейно-трудове об'єднання
колгоспників, працездатні учасники якого отримують доходи від суспільного
колгоспного виробництва, і крім того, ведуть особисте підсобне господарство  в межах норм , передбачених Статутом
колгоспу. Відповідно, характерними ознаками
колгоспного двору є : сім'я колгоспника як основа колгоспного двору;
наявність  спільного ведення підсобного
господарства особистою працею членів сім'ї колгоспника;  зв'язок цього сімейно-трудового
об'єднання  з колгоспом, від якого
сімейне об'єднання отримує основні доходи.
Оскільки кожне таке сімейно-трудове об'єднання  є самостійним об'єктом права, кожний
колгоспний двір  повинен бути юридично
оформленим.  Реєстрацію кожного
колгоспного двору  як самостійного
суб'єкта права здійснює сільська рада, як орган держави, шляхом реєстрації в
погосподарських книгах  кожного
колгоспного двору, його складу, змін які відбуваються у цьому складі, у тому
числі при  розподілі колгоспного двору та
виділі з нього.

Відповідно  до положень Примірного Статуту колгоспу та
ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, житловий будинок, господарські споруди, незалежно
від того на кого із членів двору, оформлені
правовстановлюючі документи на нерухомість,  скот птиця, інвентар можуть бути тільки
об'єктами спільної власності сім'ї колгоспника (колгоспного двору) .

Таким
чином, закон вимагає від позивача
надання суду доказів того, що спірний будинок  станом на 15.04.1991 року  був власністю колгоспного двору , а
також  довести, що позивач  своєю працею і коштами постійно брав участь у
веденні господарства двору.

Зазначених
обставин позивач не довів, чим не виконав вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно
до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається
як  на підставі своїх вимог чи
заперечень.

Так, із наданих
матеріалів справи  та  із показань сторін  установлено, що  спірний житловий будинок, який є будинком
квартирного типу і складається з двох квартир, які мають безпосередній вихід
на  вулицю, розташований АДРЕСА_1 в с.
Веселівка, Кіровоградського району, Кіровоградської області,  перебував на балансі колгоспу “Іскра”  і в 1986 році був наданий колгоспом “Іскра”
для проживання  сім”ї  ОСОБА_12, на той час голови цього колгоспу ,
яка складалася з 5 осіб: ОСОБА_12 - голова, ОСОБА_3 - дружина, яка працювала в
колгоспі головним економістом,
ОСОБА_5., 1970 р.н. - донька, учениця 9 класу середньої школи, ОСОБА_13,
1922 р.н. - теща, пенсіонерка по старості
та неповнолітній онук
ОСОБА_14,1986 р.н. , що
підтверджується записами  по
господарської книги Веселівської сільської ради за 1986-1990 роки № 1, особовий
рахунок № 57, у якій суспільна група господарства  визначена як колгоспний двір .

Позивач
заселився в спірний житловий будинок  у
травні 1989 року після реєстрації шлюбу
з донькою відповідачів ОСОБА_2 - ОСОБА_5., реєстрація якого мала місце
22 квітня 1989 року і  згідно записів
погосподарської книги за 1990 рік, рахунок № 57, позивач записаний у складі
колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_2 (а.с. 21-22,27,78,95-99,102,103,106-107)

Судом
установлено, що для проживання новоствореної сім'ї, відповідачами ОСОБА_2 була
надана окрема квартира в будинку АДРЕСА_1 і,
згідно записів погосподарської книги
за 1991-1995 роки № 7 , особовий рахунок № 260, станом на 01.01.1991
року  суспільна група господарства  сім”ї позивача, першим членом якого записана
ОСОБА_5, : до складу якої  входили:
позивач ОСОБА_1- чоловік,  дружина -
ОСОБА_5,   малолітній син ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1,  визначена  як службовців. (а.с. 100-101,104-105) .

Доказів про те, що позивач станом на  15 квітня 1991 року  перебував членом колгоспного двору,  головою якого був ОСОБА_2 , та , починаючи з
1989 року  приймав будь-яку участь у
веденні господарства  цього колгоспного
двору , суду позивачем не надано. Так,
твердження позивача про   його
членство в колгоспному дворі ґрунтуються на тому, що  під час проживання у спірному будинку він був
членом колгоспу „Іскра” з 1.02.1990 року, про що свідчить запис у його трудовій
книжці. Зазначені твердження позивача
спростовуються  архівним виписом з
протоколу  № 2  зборів уповноважених колгоспників колгоспу
“Іскра” від 5.09.1992 року,  згідно якого
позивач прийнятий до членів колгоспу в установленому порядку, рішенням зборів
уповноважених від 5.09.1992 року, чого не заперечував і сам позивач. .  (а.с. 31 ).
Запис у трудовій книжці позивача про членство  в колгоспі
з 01.02.1990 року, який не підтверджений належними доказами,  судом як доказ про його членство  в колгоспі, відхиляється.( а.с. 6,82,83)

Відповідно
до договору  купівлі продажу  житлового будинку від  13.03.1991 року, посвідченого відповідно до
вимог ст. 227 ЦК УРСР та ст. 14 Закону УРСР “Про державний нотаріат” від
25.12.1974 року, чинних на час виникнення правовідносин, секретарем  виконкому Веселівської ради  14.03.1991 року, зареєстрованого у сільській
раді за № 18.  укладеного між колгоспом
“Іскра” та  ОСОБА_2, як працівником цього
колгоспу,  колгосп “Іскра” на підставі
рішення зборів уповноважених колгоспу від 16.02.1990 року продав, а ОСОБА_2
купив  житловий будинок садибного типу з
господарськими будівлями в с. Веселівка АДРЕСА_1. , балансова вартість якого
складає 43626 крб. 05 коп. , за 50% його вартості, що становить 21813 крб. 03
коп. Згідно умов договору виплата вказаної суми
проводиться щомісячно протягом 15 років, починаючи з місяця реєстрації
договору купівлі-продажу. Умовами договору
передбачено право покупця  на
проведення повного розрахунку за будинок до настання останнього строку
платежу.(а.с.23-24)

Положеннями
ст. 128 ЦК УРСР,  в редакції 1963
року,   передбачено, що право власності
(право оперативного управління) у
набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше
не передбачено законом чи договором.

Як
убачається із договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.03.1991 року,
який сторонами: ОСОБА_2 та СВК “Іскра” - правонаступником  КСП “Іскра”, створеним на базі колгоспу
“Іскра”,  не оскаржується,  право власності у набувача за цим договором
виникає  з часу проведення повного
розрахунку за договором та реєстрації будинку, яку згідно Інструкції про
порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу
Української РСР , затвердженої заступником Міністра комунального господарства
Української РСР 31.01.1966 року, провадять бюро технічної інвентаризації
виконкомів  місцевих Рад депутатів
трудящих.

Матеріалами
справи підтверджено, що повну виплату вартості будинку згідно умов договору від
13.03.1991 року, відповідач  ОСОБА_2  провів у лютому 1992 року, що підтверджується  довідкою колгоспу „Іскра” від 8.02.1992 року.
Право власності ОСОБА_2 на будинок
зареєстровано бюро технічної інвентаризації
16.11.1993 року(а.с.24-25).

Зазначене
свідчить, що станом на 15.04.1991 року, до повної сплати вартості будинку
набувачем за договором купівлі-продажу, спірний житловий будинок належав
колгоспу „Іскра” і  не відносився до
майна колгоспного двору. І оскільки доказів противного позивач суду не
надав,  спір  між сторонами не може  вирішуватися за нормами, що регулювали
власність колгоспного двору і вимоги позивача про визнання за ним права
власності на 1/6 частину спірного будинку, як майно колгоспного двору,
задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на законі.

Положеннями ст..
224 ЦК України врегульовані права  і
обов'язки сторін при укладенні договору купівлі-продажу.  Виходячи зі змісту цієї статті право вимагати
визнання договору купівлі-продажу з підстав невиконання однією із сторін
зобов'язань за договором надано лише стороні договору. Приймаючи до уваги, що  договір купівлі-продажу спірного житлового
будинку, його сторонами не оскаржується,
а позивач не є стороною договору
і зазначений договір не є таким, що порушує права позивача, підстав для
визнання договору купівлі продажу житлового будинку від 13.03.1991 року,
укладеного між колгоспом „Іскра” та ОСОБА_2, суд не вбачає.

Таким
чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Керуючись розділами 11, Х примірного Статуту
колгоспу, ст.ст. 120, 224, 227   ЦК УРСР
(в редакції 1963 року)  ст.ст.   10,11, 209,212,213-215, 217,218 ЦПК  України,

ВИРІШИВ:

У позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, СВК “Іскра”, Кіровоградського району,
Кіровоградської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору  ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та
визнання права власності на частину житлового будинку,  відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської
області через суд першої інстанції
шляхом подачі в 10-денний  строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної  скарги або
в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя