У х в а л а

іменем
україни

6 лютого 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого            Патрюка М.В.,

суддів:                     Пшонки М.П.,                      Костенка А.В.,

Лященко
Н.П.,                     Прокопчука
Ю.В., -                  -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, управління містобудування
і архітектури Вінницької міської ради про визнання права власності на земельну
ділянку, за касаційною скаргою Вінницької міської ради на рішення Ленінського
районного суду м. Вінниці від 19 березня 2007 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 8 травня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1, який
зареєстрований на ім'я її чоловіка - ОСОБА_2. Будинок придбано за договором
купівлі-продажу в ОСОБА_3. Крім будинку, ОСОБА_2 купив за вказаною адресою й
земельну ділянку площею 0, 1000 га для будівництва та обслуговування житлового
будинку й споруд. Попередньому власнику за рішенням виконавчого комітету
Вінницької міської ради від 21 січня 1956 року №2/85 тимчасово в користування
була надана земельна ділянка площею 1 572 кв. м. Посилаючись на те, що
відповідач відмовився передати вказану земельну ділянку їй у власність,
позивачка просила задовольнити позов.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19 березня 2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 8 травня
2007 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну
ділянку згідно з кадастровим планом: під будівництво - 0,10 га, під садівництво
- 0,572 га. Зобов'язано Вінницьку міську раду видати ОСОБА_1 державний акт на
земельну ділянку та передати земельну ділянку в розмірі 0,1572 га у власність
ОСОБА_1.

У
касаційній скарзі Вінницька міська рада порушує питання про скасування
постановлених у справі судових рішень і ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Вирішуючи спір на підставі ст. 60 СК України та ст. ст. 35, 40, ч. 1 п.6
ст. 81 ЗК України, суди виходили з доведеності права ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на
користування спірною земельною ділянкою. При цьому зазначалося, що оскільки
право власності на земельну ділянку не було оформлене попереднім власником
будинку, позивачка та її чоловік не позбавлені права самостійно порушувати
питання про передачу земельної ділянки у їхню власність. Оскільки ОСОБА_2 має
право власності на 0,1000 га, то ОСОБА_1 має право на приватизацію решти
спірної ділянки - 0, 1572 га.

Проте суди дійшли зазначених висновків із порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Воно є таким, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, на підставі повного і всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні доказами, вирішив справу згідно із законом,
що підлягає застосуванню до правовідносин сторін.

Усупереч зазначеної норми та в порушення ст. ст. 35, 214 ЦПК України суд не
встановив дійсний характер правовідносин сторін, підстави заявлених позивачкою
вимог, факти, які підлягають установленню, не дав оцінки наданим сторонами
доказам із дотриманням принципу допустимості; не навів мотивів відхилення
частини цих доказів і не обґрунтував доведеності певних установлених ними
фактів.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведене
протилежне.

Матеріали справи свідчать про те, що суд розглянув справу без залучення до
участі чоловіка позивачки - ОСОБА_2., хоча всі правовстановлюючі документи на
будинок і земельну ділянку площею 0,1000 га оформлені на його ім'я. Однак суд
розглянув справу по суті й ухвалив рішення на підставі доказів, які належним
чином не були перевірені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на спірну земельну ділянку площею 0,1572
га, суд залишив поза увагою відсутність у останньої будь-яких
правовстановлюючих документів на вказану ділянку. Він не з'ясував правових
підстав вимоги ОСОБА_1 щодо спірної земельної ділянки й не послався в рішенні
на конкретну правову норму, обмежившись переліком різних норм матеріального
права. При цьому судом узагалі не встановлено правовий статус спірної земельної
ділянки площею 0,1572 га.

Не з'ясувавши правових підстав вимоги, суд не окреслив межі дослідження
фактичних обставин, які мають значення для її вирішення, і не встановив
характер правовідносин, що випливають із цих обставин.

Ураховуючи наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій  підлягають скасуванню з направленням справи
на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Вінницької міської ради задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19 березня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області від 8 травня 2007 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

М.П.
Пшонка   А.В. Костенко  Н.П. Лященко  Ю.В. Прокопчук