У х в а л а

і м е н е м    у к р а ї н и

5 листопада 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого  Патрюка М.В.,

суддів:           Жайворонок Т.Є.,                          Лященко Н.П.,

Костенка
А.В.,                                         Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до адміністративно-господарського управління Служби
безпеки України, третя особа - ОСОБА_2, про поновлення на роботі, скасування
наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 17 травня 2007 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 10 вересня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що відповідно до наказу адміністративно-господарського
управління Служби безпеки України від 23 березня 2006 року №77-ос його було
звільнено з посади двірника на підставі ст. 38 КЗпП України. Із цим наказом він
не погоджується, оскільки заяву на
звільнення з роботи написав під тиском відповідача. Цей тиск виявився в
тому, що після закінчення 20 березня 2006 року терміну тимчасової
непрацездатності та виходу його на роботу безпосередній керівник - Філатов В.В.
- вимагав від нього написати заяву на звільнення за власним бажанням. Через
необізнаність у законодавстві про працю України він написав заяву із
зазначенням дати звільнення - 24 березня 2006 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, просив суд поновити його на роботі,
скасувати наказ від 23 березня 2006 року №77-ос про звільнення, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу
з 24 березня 2006 року до часу фактичного поновлення на
роботі, а також стягнути 5 тис. грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від            10 вересня 2007 року,  у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить
скасувати ухвалені у справі судові рішення з підстав порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини,
або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини
і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При цьому згідно зі ст. 214 ЦПК України рішення суду повинно відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову,
суд першої інстанції, посилаючись на ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 60, ст. 212 ЦПК України,
зробив висновок, що “позивачем не було надано доказів вини відповідача щодо заявленого
позову, оскільки він не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень”.

Такий висновок суду не може бути визнаний законним і обґрунтованим,
оскільки суд усупереч ст.ст. 213, 214 ЦПК України не зазначив, які обставини встановлені;
якими доказами вони підтверджені; які правовідносини виникли між сторонами та якими
нормами вони регулюються.

Указані порушення суду першої інстанції апеляційний суд залишив поза
увагою.

Крім того, судами не з'ясовано чи є адміністративно-господарське управління
Служби безпеки України юридичною особою і, відповідно, належною стороною у
справі.

З урахуванням наведеного судові рішення не можна визнати законними й
обґрунтованими, тому вони, як постановлені з порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, відповідно
до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2007 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2007 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                              М.В. Патрюк

Судді:
Т.Є. Жайворонок

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

М.П. Пшонка