Справа 22ц- 52/2008 р.            Головуючий в 1-ій інстанції Білоус
Категорія цивільна.                 Доповідач Смаглюк Р.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 січня 2008 року.        Апеляційний суд Чернігівської області

в
складі : головуючого - судді Мамонової О.Є.,

суддів
Смаглюк Р.І., Мельниченка Ю.В.,

при секретарі Пільгуй Н.В.,

з участю сторін, їх представників,

розглянувши  апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення
Прилуцького міськрайонного суду від 6 листопада 2007 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу
автомобіля та визнання права власності на нього та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та
усунення перешкод в користуванні ним, -

в с т а н о в и
в :

В
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду
першої інстанції внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального
та процесуального права і постановити нове рішення про задоволення його
позовних вимог і про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з таких
підстав.

В
серпні 2007 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та визнання
права власності на нього, мотивуючи наступним. В 1999 році він придбав
автомобіль ВАЗ-2108, державний номерний знак НОМЕР_1. В ніч з 29 та 30 травня
2001 року цей автомобіль був викрадений. 9 червня 2001 року по факту крадіжки
автомобіля була порушена кримінальна справа. В березні 2003 року досудовим
слідством було встановлено, що крадіжку вчинив ОСОБА_4, який продав цей
автомобіль відповідачу ОСОБА_2. Останній на кузов викраденого автомобіля вварив
безномерний стакан, поставив двигун з свого автомобіля, який мав державний
номерний знак НОМЕР_2, вчинив в 2003 році ДТП, під час розслідування якої було
виявлено, що ДТП вчинив ОСОБА_2 на його автомобілі.

23 березня 2003 року позивач упізнав свій автомобіль. Скориставшись
відсутністю заборони відчуження автомобіля, ОСОБА_2  передав по нотаріально посвідченій
довіреності управління цим автомобілем з номерним знаком НОМЕР_2 ОСОБА_5,  зняв автомобіль з обліку ДАІ, отримав
транзитний номер НОМЕР_3. В 2004 році було виявлено, що автомобіль придбав
відповідач ОСОБА_3, зареєстрував його в МРЕВ № 7 м. Києва під номерним знаком
НОМЕР_4. 26 березня 2004 року він упізнав цей автомобіль як свій,  слідчим автомобіль був переданий йому на
зберігання і перебуває у нього.

З часу крадіжки порушені його права,
передбачені ст. 317  ЦК України, він
позбавлений права власності на свій автомобіль, не може вільно ним
користуватися. Тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу
автомобіля ВАЗ-2108, 1992 року випуску, без номерних знаків двигуна та кузова,
від 19 жовтня 2003 року, укладеного на універсальній товарній біржі
„Укрресурси” м. Києва між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати за ним право власності на
автомобіль ВАЗ-2108, 1992 року випуску, двигун № НОМЕР_5, без номерного знаку
кузова, червоного кольору.

В вересні 2007 року відповідач ОСОБА_3 звернувся з зустрічною позовною
заявою до ОСОБА_1, якою просить задовольнити його вимоги щодо витребування з
чужого незаконного володіння від ОСОБА_1 спірного автомобіля, зареєстрованого
на його ім”я МРЕВ ДАІ № 7 м. Києва, зобов”язати його усунути перешкоди в
користуванні цим автомобілем шляхом передачі вказаного автомобіля ОСОБА_1 йому,
ОСОБА_3, як власнику майна. Вказані вимоги обґрунтовані наступним. Вказаний
автомобіль він придбав у ОСОБА_5 в жовтні 2003 року на законних підставах і
зареєстрував за місцем свого проживання. Він є добросовісним набувачем
автомобіля, ОСОБА_1 незаконно володіє ним, утримує його без достатніх підстав,
оскільки докази, що цей автомобіль є тим, який був викрадений у позивача, є
сумнівними. Його права як власника автомобіля порушені, тому відповідно до
ст.ст. 317, 387 ЦК України просить повернути від позивача спірний автомобіль.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 6 листопада 2007 року в
задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ-2108,
червоного кольору, 1992 року випуску, кузов без номера, двигун № НОМЕР_5,
зареєстрований на ім”я ОСОБА_3 і зобов”язано ОСОБА_1 передати цей автомобіль
ОСОБА_3.

Рішення суду обґрунтовано наступним. Обставини угону автомобіля ОСОБА_1 в
ніч на 30 травня 2007 року / так вказано в рішенні/ ніким не оспорюються і
підтверджені матеріалами кримінальної справи. Даний угон вчинила конкретна
особа, провадження по кримінальній справі зупинено до її встановлення. За
договором купівлі-продажу  автомобіля
ОСОБА_1 від 10 квітня 1999 року ним придбано автомобіль 1992 року випуску,
ОСОБА_3 придбано у ОСОБА_2 автомобіль такої моделі та кольору, але 1988 року
випуску, тому вилучення у ОСОБА_3 та передачу на зберігання ОСОБА_1 цього
автомобіля слід визнати  безпідставним.

При цьому слід врахувати, що 10
січня 2003 року ОСОБА_2 вчинив ДТП, після якої ОСОБА_5 відновлював автомобіль
шляхом капітального фарбування. За таких обставин те, що під час впізнання
ОСОБА_1 нібито впізнав автомобіль як свою належність, не можна визнати
достовірним. За висновком експертизи придбаний ОСОБА_3 автомобіль змінам номера
двигуна не піддавався, отже його слід визнати добросовісним та законним
набувачем автомобіля.

Враховуючи ці обставини та те, що впізнання автомобіля ОСОБА_1 було
проведено з суттєвим порушенням - впізнання проведено 24 травня 2003 року в
присутності в якості понятих зацікавлених осіб - брата позивача, а протокол
допиту позивача з детальним описом індивідуальних ознак автомобіля складено
тільки 6 лютого 2004 року, що викликає сумнів у достовірності таких доказів,
суд задовольнив зустрічний позов і відмовив в задоволенні первісного позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить  скасувати вказане рішення і постановити нове
рішення про задоволення його позовних вимог та
про відмову в зустрічному позові з таких підстав. Рішення суду першої
інстанції не відповідає фактичним обставинам справи. Судом повернуто ОСОБА_3
автомобіль ВАЗ-2108, 1992 року випуску, хоч за ним зареєстрований такий же
автомобіль, 1988 року випуску. Він впізнав свій автомобіль. Неспроможність
правоохоронних органів закінчити з 2001 року слідство по справі не може
позбавити його права користуватися своїм автомобілем.  Суд, відмовивши в позові, дав оцінку
протоколу впізнання автомобіля, що є в матеріалах кримінальної справи, але її
дослідження не відображено в журналі судового засідання. Якщо суд досліджував
докази з матеріалів кримінальної справи, то повинен був шляхом призначення судово-криміналістичної
експертизи перевірити наявні сумніви. Вказане свідчить про неповноту судового
слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам.

Суд невірно застосував матеріальний закон. Він володіє автомобілем на
законній підставі відповідно до постанови слідчого про передачу на зберігання,
переглядати таке рішення слідчого в рамках цивільної справи суд не може, а,
значить, і витребувати автомобіль. Таким чином, суд не мав правових підстав для
задоволення позову ОСОБА_3. Відповідно до ст.ст. 388, 390 ЦК України він як
власник автомобіля, який був викрадений, вправі витребувати своє майно у
добросовісного набувача, яким є ОСОБА_3. Незважаючи на наявність договору
купівлі-продажу автомобіля, він не набув на нього права власності, тому суд безпідставно
задовольнив його позов і незаконно відмовив у позові йому, ОСОБА_1.

Крім того, суд не обговорював питання про зупинення провадження по
цивільній справі до постановлення вироку по кримінальній справі. В разі
встановлення вироком  інших фактів, ніж
при задоволенні його позову, це рішення могло б бути переглянуте за
нововиявленими обставинами, а тривалість слідства з 2001 року не обмежувала б
його права власника.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду - зміні з таких
підстав.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня
1978 року / з наступними змінами/ „Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Підстави визнання правочину недійсним передбачені ст.ст. 215-235 ЦК
України. Позивачем ОСОБА_1 заявлено позов про визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля між ОСОБА_2 та ОСОБА_3  в жовтні 2003 року тільки на підставі
припущення, що це його автомобіль, вкрадений в 2001 році. Правовою підставою
для цього є посилання на ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає загальні
вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем
фактично не визначена підстава, передбачена законом, для визнання угоди
недійсною.

За таких обставин підстав для визнання цього договору купівлі-продажу
недійсним нема.

Суд першої інстанції прийняв рішення про відмову в позові ОСОБА_1,
обґрунтувавши його не вказаними обставинами, а доказами зупиненої провадженням
кримінальної справи по факту крадіжки автомобіля позивача № 16/09594, порушеної
9 червня 2001 року Прилуцьким МРВ УМВС України, яким не дана правова оцінка
відповідно до вимог КПК України.  Така
позиція суду є помилковою.

Однак відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Тому в цій частині рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1 - без задоволення.

Рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 підлягає
скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові  з таких підстав.

Суд першої інстанції на підставі аналізу доказів названої кримінальної
справи прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 незаконно володіє автомобілем
ОСОБА_3, який є добросовісним та законним набувачем, тому відповідно до вимог
ст.ст. 386, 387 ЦК України витребував від позивача автомобіль ВАЗ 2108,
червоного кольору, 1992 року випуску, і зобов”язав ОСОБА_1 передати цей
автомобіль ОСОБА_3.

Однак такий висновок суду суперечить вимогам ч.3 ст. 10 ЦПК України, яка
передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно
від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як вбачається з вказаної кримінальної справи, постановою слідчого від 18
травня 2004 року автомобіль ВАЗ 2108, державний номерний знак НОМЕР_4, як
речовий доказ, передано на зберігання ОСОБА_1, без права користуватися вказаним
автомобілем, з попередженням про кримінальну відповідальність за ст.ст. 191,
194, 196, 197 КК України, з покладенням обов”язку  створити належні умови для зберігання
автомобіля /л.с. 252/. Вказана постанова
свідчить про законність підстави, на якій перебуває спірний автомобіль у
ОСОБА_1. Тому доводи ОСОБА_3 про незаконність володіння автомобілем з боку
ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Крім того, прийнявши рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої
інстанції фактично обумовив порушення ОСОБА_1 постанови слідчого від 18.05.2004
року щодо зберігання речового доказу.

За таких обставин рішення суду в частині задоволення зустрічного позову
підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову.

Таким чином, апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню
частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307,  п.п.1,3
ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 10, 60, 212
ЦПК України, ст. 204, 386, 387 ЦК України,  апеляційний суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 6 листопада 2007 року в частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 скасувати.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна
з чужого незаконного володіння та усунення перешкод в користуванні ним
відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно і може бути оскаржене до Верховного Суду
України в касаційному порядку протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий:                                                   Судді: