Справа № 22-1156/08                                              Головуючий
в 1 інст. Панас О.В.
Доповідач - Мельник Ю.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

1 жовтня 2008 року                                                                                       м.
Рівне

Колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді -           Мельника Ю.М.

суддів:                                   Гордійчук С.В.,
Ковалевича С.П.

при секретарі                       Сеньків Т.Б.

з участю позивачки            ОСОБА_1

представника позивача      ОСОБА_2

представника
відповідача  Костюк-Москалюк Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань в м. Рівне   на
рішення Рівненського міського суду від 20 червня 2008 року в цивільній  справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань в м. Рівне   про
відшкодування  шкоди , завданої
ушкодженням здоров»я внаслідок нещасного випадку на виробництві , -

в с т а н о в и л а :

У
серпні 2007 року ОСОБА_1 звернулася із позовом в якому просила стягнути із
відповідача на її користь 10251 грн. 60 коп.
одноразової допомоги , 3485 грн. 34 коп. втраченого заробітку, 1317 грн.
12 коп. витрат на ліки та судові витрати у справі.

Під
час розгляду справи  в суді ОСОБА_1
неодноразово змінювала позовні вимоги ( а . с. 37-39, 72-73) .

Остаточно
сформулювавши позовні вимоги , вона просила стягнути із відповідача 10251 грн.
60 коп. одноразової допомоги, 7196 грн. 06 коп. втраченого заробітку, 1317 грн.
12 коп. витрат на лікування та 6856 грн. 95 коп.   компенсації за несвоєчасно виплачені кошти.
( а.с.92-93)

Позов
обґрунтовувала тим, що 6 жовтня 2002 року та 20 січня 2003 року з нею під час
виконання трудових обов»язків у ВАТ «Рівненська кондитерська фабрика»
сталися  2 нещасні випадки, які рішенням
Рівненського міського суду від 17 січня 2005 року були визнані такими , що
пов»язані із виробництвом. 25 травня 2005 року висновком МСЕК їй  було встановлено 20 відсотків втрати
професійної працездатності.  18 жовтня
2005 року  МСЕК встановила 40 відсотків
втрати її професійної працездатності довічно у зв»язку із трудовими каліцтвами
, які мали місце 6 жовтня 2002 року та 20 січня 2003 року.

Вважаючи
, що 25 травня 2005 року МСЕК невірно встановила ступінь втрати професійної
працездатності у розмірі 20 відсотків, ОСОБА_1 стверджує, що  ступінь втрати професійної працездатності із
6 жовтня 2002 року становить 40 відсотків.

У
зв»язку із цим позивачка вказує, що
відповідач зобов»язаний був виплатити їй одноразову допомогу за кожен
нещасний випадок окремо і розмір невиплаченої допомоги становить 10251 грн. 60
коп. ( 6834 грн. 40 коп. + 6834 грн. 40 коп. - 3417 грн. 20 коп.)

19
липня 2005 року відповідачем була призначена і виплачена одноразова допомога в
розмірі 3417 грн. 20 коп. та визначено до виплати розмір втраченого заробітку-68
грн. 34 коп.

Виплату
втраченого заробітку відповідач почав здійснювати із  25 жовтня 2005 року .

Позивачка
стверджує, що  ці виплати відповідач  мав здійснювати із часу настання нещасного
випадку - 6 жовтня 2002 року, а не із жовтня 2005 року,  а розмір втраченого заробітку мав
становити  136 грн. 78 коп. , внаслідок
чого  відповідач недоплатив їй 7196 грн.
06 коп. втраченого заробітку.

Одночасно
позивачка  зазначила , що вона потратила
1317 грн. 12 коп. на придбання ліків , але відповідач відмовляється їй ці кошти
відшкодувати.

Також
стверджує, що несвоєчасною  виплатою
коштів на відшкодування шкоди нею було втрачено 6856 грн. 95 коп. доходу , який
просила стягнути із відповідача.

Рішенням
Рівненського міського суду від  20 червня
2008 року позовні вимоги задоволені частково - стягнуто із відповідача на
користь ОСОБА_1 1266 грн. 87 коп. витрат на ліки. У задоволенні інших позовних
вимог  ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1  в апеляційній скарзі вказує  на незаконність рішення суду та
невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що суд без законних
на те підстав відмовив їй у задоволенні позову про  стягнення
одноразових допомог , втраченого заробітку та втраченого доходу, оскільки
вона має право на відшкодування одноразової допомоги за кожен нещасний
випадок  , а  втрачений заробіток відповідач мав  відшкодовувати їй із дня настання нещасних
випадків  виходячи із 40 відсотків втрати
нею працездатності.

Із цих
підстав просила рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати
та задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань в м. Рівне   вважає рішення суду 1 інстанції в
частині  стягнення коштів на користь
ОСОБА_1 незаконним і вказує, що позивачка
не надала суду належних та допустимих доказів про її витрати на
лікування , а рішення суду  ґрунтується
на припущеннях. Просила рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1
скасувати та ухвалити  у цій частині нове
рішення про відмову ОСОБА_1 в позові.

Колегія
суддів, заслухавши пояснення сторін , дослідивши докази у справі та
проаналізувавши доводи апеляційних скарг, прийшла до висновку , що апеляційна
скарга відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Рівне  підлягає до задоволення повністю, а
апеляційна скарга ОСОБА_1 - підлягає відхиленню.

Із
матеріалів справи вбачається , що  6
жовтня 2002 року та 20 січня 2003 року із ОСОБА_1 під час виконання трудових
обов»язків у ВАТ «Рівненська кондитерська фабрика» сталися нещасні випадки, які
рішенням Рівненського міського суду від 17 січня 2005 року були визнані такими
, що пов»язані із виробництвом ( а.с.5-7).

Згідно
ст. 21 та ч. 2 ст. 34  Закону України
"Про  загальнообов'язкове
державне  соціальне   страхування
від   нещасного   випадку
на виробництві та професійного захворювання,  які
спричинили  втрату
працездатності"  ( далі по тексту
-Закон)   у   разі
стійкої  втрати  професійної
працездатності,
встановленої  МСЕК,  Фонд
соціального  страхування  від
нещасних  випадків  проводить
одноразову страхову виплату потерпілому, сума  якої
визначається   із  розрахунку
середньомісячного  заробітку  потерпілого
за  кожний  відсоток
втрати  потерпілим  професійної
працездатності.

У
разі  коли  при
подальших  обстеженнях  МСЕК
потерпілому  встановлено   інший,
вищий  ступінь  втрати
стійкої  професійної  працездатності, з урахуванням іншої
професійної хвороби або іншого  каліцтва,  пов'язаного
з  виконанням  трудових
обов'язків,  йому провадиться  одноразова
виплата,  сума   якої
визначається   із  розрахунку
середньомісячного  заробітку  потерпілого
за  кожний  відсоток
збільшення  ступеня  втрати
професійної  працездатності  відносно
попереднього обстеження МСЕК.

Якщо
комісією  з розслідування нещасного
випадку встановлено,  що ушкодження
здоров'я настало не тільки з вини роботодавця,
а  й  внаслідок
порушення  потерпілим  нормативних
актів  про  охорону
праці,  розмір  одноразової
допомоги  зменшується   на
підставі  висновку цієї комісії,
але не більш як на 50 відсотків.

Як  встановлено
судом  і  вбачається
з  матеріалів   справи висновком МСЕК від   25 травня 2005  ОСОБА_1 встановлено  20 % втрати професійної працездатності у
зв»язку із трудовими каліцтвами, які мали місце 6 жовтня 2002 року  та  20
січня 2003 років.( а.с.11)

Постановою
№ 435/1 від 19 липня 2005 року
відділення виконавчої дирекції
Фонду  соціального страхування від
нещасних випадків на  виробництві  та
професійних захворювань в м. Рівне ОСОБА_1 призначена одноразова
допомога в розмірі 3417 грн.20 коп. за 20% втрати професійної працездатності. (
а.с.30)  Сума одноразової допомоги була
зменшена на 50 відсотків на підставі рішення комісії з питань охорони праці ВАТ
«Рівненська кондитерська фабрика» про встановлення  50 відсотків ступені вини потерпілої в
настанні нещасних випадків.( а.с. 32-33)

З  огляду
на  викладене,   суд
першої   інстанції   дійшов обгрунтованого висновку про те,  що ОСОБА_1  не
набула  права
на відшкодування   другої
одноразової   допомоги,   оскільки
при розслідуванні
нещасних випадків було складено один
акт розслідування   по
формі  №1;  ступінь втрати
потерпілим  працездатності   у
зв'язку   з   трудовим каліцтвом позивача
МСЕК також визначався один раз - 25 травня 2005 року, коли їй було
встановлено 20%
втрати працездатності по сукупності
захворювань.

Колегія
суддів також погоджується із висновком суду 1 інстанції про те, що  Фондом було правильно здійснено відшкодування
ОСОБА_1 втраченого заробітку із часу встановлення їй МСЕК  ступені втрати професійної працездатності -
25 травня 2005 року виходячи із 20 відсотків втраченого заробітку , а із  18 жовтня 2005 року - виходячи із 40
відсотків втрати професійної працездатності. .

Відповідно до ст. 13
Закону  страховим випадком  є нещасний випадок на виробництві або  професійне
захворювання,  що спричинили застрахованому
професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у цьому Законі,  з
настанням  яких виникає  право
застрахованої  особи  на
отримання  матеріального забезпечення та/або
соціальних послуг.

Системний
аналіз  положень     Закону
України     "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування  від
нещасного випадку  на  виробництві
та   професійного   захворювання,   які спричинили втрату  працездатності"  вказує, що право  на
отримання   потерпілим   страхових
виплат   внаслідок виробничої
травми настає з  дня  встановлення
йому  МСЕК  стійкої втрати професійної працездатності.

Зважаючи на те, що нещасні випадки
із ОСОБА_1 сталися  6 жовтня 2002
року  та
20 січня 2003 років , а  МСЕК
встановив їй стійку втрату працездатності у зв»язку із трудовими
каліцтвами  25 травня  2005 року , то суд 1 інстанції дійшов вірного
висновку  про правильність нарахування та
виплати  відповідачем для ОСОБА_1 коштів
на відшкодування шкоди із 25 травня 2005 року, оскільки саме із цього часу у
неї виникло право на відшкодування одноразової допомоги та втраченого заробітку.

Колегія
суддів також погоджується із висновком суду 1 інстанції  про відсутність правових підстав для
стягнення із відповідача на користь позивача у визначених ним розмірах
втраченого заробітку , оскільки такий висновок ґрунтується на досліджених в суді
доказах та відповідає вимогам закону.

Згідно  ч.1 ст. 34 Закону сума   щомісячної
страхової    виплати   встановлюється  відповідно
до   ступеня  втрати
професійної  працездатності  та
середньомісячного  заробітку,  що
потерпілий  мав  до  ушкодження  здоров'я.

Із
матеріалів справи вбачається, що при розрахунку страхових виплат відповідач
виходив із заробітної плати 341 грн. 72 коп. Позивачем ця обставина не
оспорювалася.

Із  дня встановлення МСЕК  20 відсотків втрати працездатності - 25 травня
2005 року відповідач виплачував ОСОБА_1
68 грн. 34 коп. втраченого заробітку. ( 341 грн. 72 коп х 0.20 % )

Після
збільшення МСЕК ступеня втрати працездатності до 40 відсотків відповідач
виплачував ОСОБА_1  136 грн. 68 коп.
втраченого заробітку  ( 341 грн.72 коп. х
0.40 %). ( а. с. 31)

Зазначене
свідчить, що розмір втраченого ОСОБА_1 заробітку відповідачем  визначений та виплачений правильно.

Доводи
ОСОБА_1 про те, що їй  25 травня 2005
року неправильно було встановлено 20 відсотків втрати професійної
працездатності , оскільки вона фактично втратила 40 відсотків професійної
працездатності  і посилання при цьому на
показання свідка ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції ,
оскільки  ступінь  втрати
професійної працездатності відповідно до Закону визначається спеціально
уповноваженим органом -МСЕК а не на основі показань свідків.

Оскільки
відповідач відповідно до вимог законодавства виплатив відповідачці  одноразову допомогу та виплатив втрачений
заробіток , то  суд правильно відмовив позивачці
у стягненні втраченого доходу , оскільки із вини відповідача позивачка такого
доходу не втрачала.

За
таких обставин колегія суддів прийшла до висновку , що доводи  ОСОБА_1 не спростовують висновків суду і
підстав для скасування рішення суду  за доводами
апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів не знаходить.

В
той же час , колегія суддів прийшла до висновку , що ухвалюючи рішення про  стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1
витрат на лікування , суд першої інстанції порушив норми матеріального та
процесуального права , що призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи
позов ОСОБА_1, суд 1 інстанції виходив із того , що позивачка затратила на
придбання ліків  1266 грн. 87 коп. і цю
суму їй повинен відшкодувати відповідач.

Колегія
суддів  вважає, що  обставини , які суд вважав встановленими не
були доведені належними та допустимими доказами.

Відповідно
до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести  ті обставини , на які вона посилається як на
підставу своїх вимог чи заперечень.

Доведення
цих обставин дозволяється лише допустимими
доказами , тобто доказами , які одержані з дотриманням порядку,
встановленого законодавством.

Згідно
ч. 4 ст. 34 Закону фонд  соціального
страхування   від   нещасних
випадків фінансує
витрати на медичну та соціальну допомогу, в тому числі на  придбання  ліків, якщо потребу в них визначено
висновками МСЕК. Витрати на ліки визначаються
на  підставі  виданих  лікарями   рецептів,
довідок  або  рахунків
про їх вартість.

Надані
позивачкою суду довідки про те, що вона придбала та використала медичні  препарати та засоби медичного
призначення  на суму 152 грн. 40 коп. (
а.с. 15) , - 149 грн. 16 коп. ( а.с. 16), -149 грн. 75 коп. ( а.с.18) не можуть
бути визнані допустимими доказами , оскільки потребу в них не визначено
висновками МСЕК. Наявність на  цих
довідках печатки  ЛКК  та
підпису лікуючого лікаря не свідчить про те , що такий висновок робила
ця комісія , оскільки члени комісії
потребу ОСОБА_1 у  призначенні
таких ліків не визначали.

Довідка
від 23 травня 2007 року також не може бути належним доказом , оскільки за
поясненням позивачки вона ці ліки використовувала  із 7 жовтня 2002 року по 22 листопада 2006
року , а  вартість придбаних нею ліків
визначено у цінах 2007 року.

Оскільки
позивачкою не було доведено допустимими доказами понесення нею витрат на ліки ,
а рішення суду  в цій частині
ґрунтується  на доказах, які одержані з
порушенням порядку встановленого
законом, що призвело до неправильного вирішення справи,  то колегія суддів прийшла до висновку , що
рішення суду 1 інстанції у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Керуючись   п.2 ч.1 ст. 307,  п.2 ч.1 ст. 309 ,  ч.2 ст. 314 ,ст. 315 ст. 317 ЦПК України ,
колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань  у м. Рівне задовольнити повністю.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення
Рівненського міського суду від 20 червня 2008 року в частині стягнення із
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань  у м. Рівне на користь ОСОБА_1 1266 грн. 87
коп. скасувати.

Відмовити
ОСОБА_1   у задоволенні позову до
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань  у м. Рівне про стягнення коштів на ліки.

В решті
рішення суду 1 інстанції залишити без зміни.

Рішення
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і
може бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України шляхом подачі
касаційної скарги на протязі двох місяців із дня набрання ним законної сили.

Головуючий
:

Судді: