У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

21 травня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного

Суду України в складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів
купівлі-продажу дійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Березанського районного суду Миколаївської
області від 3 січня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області
від 18 травня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2006 р. ОСОБА_1 звернувся в суд із
позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу житлового
будинку дійсним та про визнання відповідачів такими, що втратили право на
користування житловим будинком.

Зазначав, що 20 серпня 2004 року він
домовився з ОСОБА_2 про купівлю у нього будинку АДРЕСА_1 за 5000 доларів США з
розстрочкою платежу на два роки, а  6
листопада 2005 року достроково та повністю сплатив відповідачу всю обумовлену
суму.

12 вересня 2006 року вони звернулися в
нотаріальну контору для оформлення договору купівлі-продажу будинку, але
нотаріус відмовив в посвідченні договору через неналежне оформлення ОСОБА_2
документів на об'єкт продажі.

Оскільки він виконав всі умови договору, а
ОСОБА_2 в подальшому  відмовився від
оформлення договору, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу
спірного будинку дійсним та визнати відповідачів такими, що втратили право на
користування житловим будинком, як таких, що виселилися з будинку з вересня
2004 року.

Ухвалами Березанського районного суду
Миколаївської області від 15 листопада 2006 року  провадження в справі щодо вимог про визнання
такими, що втратили право на користування житловим будинком закрито, в зв'язку
з відмовою позивача від цих вимог, а також вирішено питання про залучення до
участі в справі як співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

В грудні 2006 року позивач доповнив позовні
вимоги і просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку розміром
0,25 га, що була приватизована  ОСОБА_2 у
1997 році для обслуговування спірного будинку, посилаючись на те, що 20 серпня
2004 року між ним і ОСОБА_2 була досягнута домовленість про відчуження спірного
будинку разом із земельною ділянкою.

Рішенням Березанського районного суду
Миколаївської області від 3 січня 2007 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2007 року, позов
задоволено: визнано договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1,  укладений
між  ОСОБА_1,  з одного боку,  та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_4, з
другого боку, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га,
на якій розташовано цей будинок, укладений між позивачем та ОСОБА_2, дійсними.

В обґрунтування касаційної скарги відповідачі посилаються на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставлять питання про скасування судових рішень та
ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того, що сторонами повністю виконані всі
істотні умови договорів купівлі-продажу спірного будинку і земельної ділянки,
однак відповідачі ухиляються від його нотаріального посвідчення, а тому ці
договори мають бути визнані дійсними з підстав ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Однак ці висновки судами зроблено з порушенням норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього Кодексу - під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення  строку
позовної давності тощо),  які
мають значення для вирішення справи,  та  докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка   правова
норма   підлягає   застосуванню   до
цих  правовідносин.

При вирішенні справи суди виходили з того, що відповідачі є співвласниками
житлового будинку АДРЕСА_1, який належить їм на праві спільної сумісної
власності, а ОСОБА_2 - власником земельної ділянки біля будинку; 20 серпня 2004
року між сторонами була досягнута домовленість щодо усіх істотних умов
купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки; позивач сплатив
обумовлену домовленістю вартість будинку і земельної ділянки в повному обсязі і
вселився із сім'єю в будинок; відповідачі виселилися з нього та відмовляються
від нотаріального посвідчення договорів.

Однак ці встановлені судами обставини не давали підстав для
задоволення  позову.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на
вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном,  який підлягає нотаріальному посвідченню та
(або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально
посвідчена.

Вирішуючи справу, місцевий суд, в порушення вимог ст. 213 і 214 ЦПК
України, не звернув уваги на те, що позивач стверджував про досягнення
домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу спірного будинку лише між
ним і ОСОБА_2; що спірний будинок належить відповідачам на праві спільної
сумісної власності; не з'ясував, чи був останній уповноважений іншими
співвласниками на вчинення від їх імені дій по відчуженню їх часток і чи мала
місце їх письмова й нотаріально посвідчена згода на це; а також не встановив,
яка саме правова норма підлягає
застосуванню  до   спірних
правовідносин.

Вирішуючи питання про дійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки,
місцевий суд не врахував, що земельна ділянка є самостійним об'єктом цивільних
прав, та належним чином не перевірив доводів ОСОБА_2 про відсутність
домовленості щодо відчуження земельної ділянки.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
обставини уваги не звернув та належним чином не перевірив доводів апеляційної
скарги.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2  ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 3 січня 2007 року та
ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2007 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк