Справа 2 - 1202008
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

17 березня 2008 року Красногвардійський  районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої:
судді Кочкової Н. А.

при секретарі:
Спиридоновій О.О.

за участю відповідачки ОСОБА_4. та її представника
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3до
ОСОБА_4про визнання договору дійсним та визнання права власності, та за
зустрічним позовом ОСОБА_4до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «ЕЛЕКТА» про
розірвання договорів купівлі-продажу і найму квартири та виселення,

В С Т А Н О В И В:

26 серпня 2005 року ОСОБА_1. та ОСОБА_2. звернулись до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного 3 січня 2002 року у простій письмовій формі між
ними та ОСОБА_4. В обґрунтування позову зазначили, що відповідно до п.1.1
вказаного договору вони, починаючи з квітня 2002 року по вересень 2002 року
сплачували відповідачці щомісячно по 200 доларів США, з жовтня 2002 року по
квітень 2004 року - по 500 доларів США, а всього вартість квартири була оцінена
сторонами у 10 500 доларів США. Крім вказаних сум, вони сплачували вартість
квартплати та комунальних послуг. 3 серпня 2004 року між сторонами відбувся
повний розрахунок, за спільною домовленістю вони заплатили відповідачці
додатково 4000 доларів, а всього - 14500 доларів США, а відповідачка, отримавши
кошти, нотаріально посвідчила довіреності від 30 липня 2004 року, на ім`я
ОСОБА_3(чоловіка ОСОБА_1) на право розпорядження &frac12; частиною квартири, та на ім`я ОСОБА_6 на право розпорядження &frac12; частиною квартири, підтверджуючи таким чином передачу квартири покупцям.

22 липня 2005 року з невідомих причин ОСОБА_4. скасувала
видані 30 липня 2004 року довіреності, тому вони вимушені звернутись до суду.
Вказуючи, що сторони домовились щодо всіх суттєвих умов договору і фактично
виконали його, позивачі на підставі ч.2 ст.220, ч.1 ст. 638 ЦК України 2003
року  просять визнати договір
купівлі-продажу дійсним, та визнати право власності за кожною з позивачок на &frac12; частину квартири.

10 жовтня 2005 року ОСОБА_4. звернулась із зустрічним
позовом про визнання договору купівлі-продажу неукладеним, просила зобов`язати
відповідачів отримати від неї кошти у сумі 10 100 доларів США, звільнити
квартиру від речей, сплатити всі комунальні платежі за час користування
квартирою та привести її в належний санітарний стан.

Після цього ОСОБА_4. неодноразово змінювала та уточнювала
свої позовні вимоги, в останній позовній заяві від 28 березня 2007 року
(а.с.39-41 том 2) просила розірвати договір купівлі-продажу квартири від 3
січня 2002 року, розірвати договір найму квартири, укладений між нею та
ОСОБА_1. і ОСОБА_2. 3 січня 2002 року, розірвати договір найму квартири,
укладений 1 березня 2002 року між нею та ТОВ «Електа», виселити ОСОБА_8.,  ОСОБА_2. та ОСОБА_3. із спірної квартири. В
обґрунтування позову вказала, що 3 січня 2002 року вона підписала договір
купівлі-продажу квартири в розстрочку, відповідно до якого вартість квартири
була оцінена у 10500 доларів, і сплачувалась до квітня 2004 року. Однак, вона
вважає, що даний договір не відповідає вимогам ст.. 224, 153 ЦК України 1963
року, оскільки в договорі не вказана площа квартири, кількість кімнат, сторони
не дійшли згоди щодо ціни, не отримана згода співвласника ОСОБА_7. на продаж
квартири. Крім цього, договором передбачено право сторін у будь-який момент
розірвати договір купівлі-продажу (п.2.1, 3.1), у такому разі сторони
домовились про те, що сплачені кошти будуть зараховані як оплата за оренду
(п.1.5). Вона вважає, що договір купівлі-продажу згідно із ч.2 ст. 235 ЦК
України 2003 року є удаваним правочином, оскільки сторони фактично заключили
договір майнового найму, і повністю його виконали, а, тому слід застосовувати
правила, які регулюють правовідносини майнового найму. Оскільки відповідачі
ОСОБА_1.,  ОСОБА_2. порушують умови
договору найму житлового приміщення, не сплачують комунальні послуги,
використовують житло у виробничих цілях для потреб ТОВ «Електа», довели житло
до нежитлового стану, систематично заливають сусідів, від яких надходять
скарги, крім того, відповідачі не мають потреби у житлі, а квартира необхідна
їй для проживання - позивачка просить на підставі ст.. 825 ЦК України 2003 року
розірвати договір найму житла, і на підставі ст.. 826 ЦК України 2003 року
виселити відповідачів із квартири.

У судове засідання позивачі ОСОБА_1., ОСОБА_2. та їх представник ОСОБА_9., а також відповідач
за зустрічним позовом ОСОБА_2та представник ТОВ «Електа» неодноразово не
з`являються, про час та місце розгляду справи повідомлені, клопотання про
відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за їх відсутності - суду не
направили. Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України справа розглянута за їх
відсутності.

Відповідачка ОСОБА_4. та її представник ОСОБА_5. позов не
визнали, просили задовольнити зустрічний позов на підставах, викладених у
позовній заяві від 28 березня 2007 року.

Вислухавши відповідачку та її представника,
вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги  як ОСОБА_1. та ОСОБА_2., так і ОСОБА_4. не
підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1995 року
(том 1, а.с.10, 28) квартира АДРЕСА_1 належала на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_4та ОСОБА_7.

3 січня 2002 року між ОСОБА_4.  з однієї сторони та ОСОБА_10 (у теперішній
час після реєстрації шлюбу 12 жовтня 2002 року - ОСОБА_1. і  ОСОБА_2. з іншої сторони у простій письмовій
формі укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири у розстрочку (а.с.8
том 1), згідно якого покупці сплачують продавцеві вартість квартири у
розстрочку, а продавець після закінчення розрахунків оформляє договір
купівлі-продажу квартири.  Відповідно до
пункту 1.1 вказаного договору покупці, починаючи з квітня 2002 року по вересень
2002 року повинні сплачувати продавцю щомісячно по 200 доларів США, а з жовтня
2002 року по квітень 2004 року - по 500 доларів США, а всього вартість квартири
була оцінена сторонами у 10 500 доларів США. Відповідно до п.1.2 договору
покупці повинні сплачувати вартість квартплати та комунальних послуг, незалежно
від платежів розстрочки. Згідно із п.1.3 покупці повинні нести витрати по
оформленню договору купівлі-продажу після закінчення розстрочки.

Відповідно до ст.. 225 ЦК України 1963 року, який діяв на
момент укладення договору, право продажу майна, крім випадків примусового
продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є власником, покупець
набуває права власності лише у тих випадках, коли згідно із статтею 145 цього
Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

У судовому засіданні встановлено, що на момент укладення
договору купівлі-продажу 3 січня 2002 року ОСОБА_4. не була власником всієї
спірної квартири, про що позивачам було достовірно відомо, і не мала права на
її відчуження, оскільки співвласник ОСОБА_7. дозволу та повноважень на продаж
квартири їй не давав. За таких обставин законних підстав для визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - немає.

Посилання позивачів та їх представника у позовній
заяві  на норми Цивільного Кодексу
України 2003 року не можуть бути взяті до уваги, оскільки цей Кодекс не діяв на
момент укладення договору, а їх доводи у письмових поясненнях від 24 січня 2006
року (том 1, а.с.97-101) про те, що ОСОБА_7. фактично уповноважив  ОСОБА_4. на розпорядження його майном, оскільки
3 січня 2002 року нотаріально посвідчив заповіт на її ім`я - не мають значення для вирішення спору, оскільки ОСОБА_7зробив
розпорядження на випадок своєї смерті, а 3 січня 2002 року він був живий (помер
ІНФОРМАЦІЯ_1року, а.с.54 том 1; свідоцтво про право власності на спадщину за
заповітом ОСОБА_4. отримала лише 30 липня 2004 року, а.с.61 том 1).  Довіреності, посвідчені 30 липня 2004 року
ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3та ОСОБА_6на право розпорядження кожним &frac12; частиною спірної квартири, також не являються підставою для визнання
договору купівлі-продажу, укладеного 3 січня 2002 року, дійсним.

За таких обставин позовні
вимоги ОСОБА_1. та ОСОБА_2. задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4., викладених у
позовній заяві від 28 березня 2007 року, то суд виходить із того, що з
наведених вище причин договір купівлі-продажу квартири від 3 січня 2002 року не
може бути визнаний дійсним, тому немає підстав і для його розірвання, а позовні
вимоги про визнання вказаного договору недійсним - не заявлялись.

Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і
пояснення ОСОБА_4. та її представника про те, що вказаний договір є удаваною
угодою, оскільки, підписуючи договір купівлі-продажу квартири сторони фактично
мали на увазі договір майнового найму. Відповідно до ст.. 256 ЦК України 1963
року, на яку посилається позивачка за зустрічним позовом, за договором
майнового найму наймодавець зобов`язується надати
наймачеві майно у тимчасове користування за плату. Предметом вказаного договору
може бути лише нежитлове приміщення, оскільки найом житлових приміщень на час
підписання договору регулювався главою 26 ЦК України 1963 року та Житловим
Кодексом України, на які ОСОБА_4. не посилається.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів.
Незважаючи на роз`яснення судом вказаних норм, ОСОБА_4. відмовилась від уточнення позовних
вимог, і вимоги при визнання договору купівлі-продажу від 3 січня 2002 року
недійсним як удаваного правочину - не заявила. Тому суд приходить до висновку,
що немає підстав вважати договір купівлі-продажу договором майнового найму, а,
відповідно, немає підстав і для розірвання договору найму між ОСОБА_4. з однієї
сторони та ОСОБА_1., ОСОБА_2. - з іншої сторони.

Судом встановлено, що 1 березня 2002 року  між ОСОБА_4. та ТОВ «Електа» був підписаний
договір, відповідно до якого ОСОБА_4. передає, а ТОВ «Електа» приймає в
майновий найом житлове приміщення за адресою: м. АДРЕСА_1(а.с.77 том 1).
Вказаний договір ніким із сторін до цього часу не оспорюється. Відповідно до п.
5.1 вказаного договору, він набирає сили з моменту підписання, і діє до 31
грудня 2002 року, а п 5.2 договору вказано, що «якщо жодна із сторін більше ніж
за 30 днів до закінчення терміну дії договору не повідомить іншу сторону про
його розірвання, дія договору автоматично продовжується на кожен послідуючий
календарний рік».

У позовній заяві ОСОБА_4. не вказано, з яких причин слід
розірвати її договір з ТОВ «Електа», оскільки умови договору, на її погляд,
порушують ОСОБА_1. та ОСОБА_2. як фізичні особи. Але ОСОБА_4. не надала доказів
про те, що вказані громадяни повинні відповідати по зобов`язанням юридичної
особи, оскільки із довідки з єдиного реєстру підприємств та організацій України
(а.с.66 том 2) вбачається. що ТОВ «Електа» має приватну форму власності, але
прізвище власника (власників) у довідці не вказане. Вимогу про розірвання
договору ОСОБА_4. наймачу ТОВ «Електа» до цього часу не направила.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_4. в
частині виселення ОСОБА_1., ОСОБА_2. та ОСОБА_3. із спірної квартири на
підставі ст.. 826 ЦК України, оскільки таке виселення передбачене у разі
розірвання договору найму житла, але суд, як вище вказувалось, прийшов до
висновку про відсутність правових підстав для розірвання договору найму.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_4. задоволенню не
підлягають.

Що стосується заяви ОСОБА_4. про зняття арешту із спірної
квартири, то суд виходить із того, що необхідність у забезпеченні позову не
відпала, тому підстав для задоволення заяви - немає.

На підставі викладеного і  керуючись ст. 224, 225, 256 ЦК України (ред..
1963 року), ст. 825, 826 ЦК України (ред.. 2003 року), ст.ст. 10, 11, 60, 88,
131, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1,
ОСОБА_2 у позові  до ОСОБА_4про визнання
договору дійсним та визнання права власності - ВІДМОВИТИ.

ОСОБА_4у позові до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «ЕЛЕКТА» про
розірвання договорів купівлі-продажу і найму квартири та виселення -ВІДМОВИТИ.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області
через районний суд шляхом подачі заяви про оскарження протягом 10 днів з дня
проголошення, та подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня подачі заяви,
або у порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя:
Н.О.
Кочкова