У Х В А Л А

І м е н е м  У к р а ї н и

4 червня 2008 р.                                                          м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого:

Яреми А.Г.,

суддів:

Лихути

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом  військової
частини 2418 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3та ОСОБА_4про виселення із службового жилого приміщення за касаційною
скаргою військової частини 2418 на рішення Апеляційного суду Львівської області
від 26 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2006 р. військова частина 2418 Державної прикордонної служби
України звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2 та ОСОБА_4
про їх виселення із службового приміщення.

В обґрунтування позову  військова
частина посилалась на те, що у 1993 р. у зв'язку із проходженням військової
служби ОСОБА_5. та його родині - відповідачам по справі була надана службова
квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1. У січні 1995 р. ОСОБА_5 з
військової служби звільнився та із спірної квартири виписався. У 2005 р. шляхом
проведення паспортної перевірки було встановлено, що відповідачі у даній
квартирі не проживають, до то ж шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано. Оскільки
дана квартира є службовою, знаходиться на балансі Державної прикордонної
служби, а відповідачі до служби не мають ніякого відношення, не проживають у
спірній квартирі, то з посиланням на ст.ст.71, 72, 124 ЖК України  позивач просив їх виселити.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 листопада
2006 р. позов задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2007 р. рішення
районного суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі військова частина 2418 просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Вирішуючи позов військової частини про виселення відповідачів із службового
приміщення, суд першої інстанції дійшов висновку,  що
АДРЕСА_1знаходиться у військовому містечку, є службовою, призначена для
проживання осіб, які проходять військову службу в військовій частині 2418
Державної Прикордонної служби України.

Зазначена квартира була надана прапорщику
ОСОБА_5. у 1993 р. у зв'язку з проходженням ним військової служби в цій частині
(а.с. 10).

У 1995 році прапорщик ОСОБА_1 з військової
служби звільнився та був виключений із списків частини (а.с. 88). Згідно з
актом перевірки паспортного режиму, ОСОБА_5 у даній квартирі не проживає. Крім
того, суд встановив, що відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3та ОСОБА_4у цій
квартирі не проживають з 1997 р., незважаючи на те, що вони там зареєстровані
(а.с.9).

Посилаючись на наведені докази, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 71,
72, 118-124 ЖК України дійшов висновку про задоволення позову та про визнання
відповідачів такими, що втратили право користування жилим службовим
приміщенням.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення по відмову у задоволенні позову, послався на те, що у
2004 році відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3та ОСОБА_4отримали ордер на
зазначену квартиру, зареєструвались у ній. Суд апеляційної інстанції визнав причини
їх відсутності поважними, зазначивши при цьому, що ОСОБА_1 протягом 2000-2006
р. цікавилась цією квартирою та періодично сплачувала комунальні послуги. З
огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили
право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України.

Проте з висновками судів  не можна погодитися з таких підстав.

Згідно зі ст. 118 ЖК України,
службові жили приміщення призначаються для заселення громадянам, які за
характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу
від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської,
районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 121, 122 ЖК України , службові
жилі приміщення надаються за рішенням
адміністрації підприємства,
установи,  організації, правління
колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської
організації. Єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є
спеціальний ордер, який видається виконавчим
комітетом  районної,  міської,
районної  в  місті
Ради народних  депутатів на
підставі рішення про надання службового жилого приміщення

Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму
Верховного Суду Уукраїни від 12 квітня 1985 р. “Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами Житлового кодексу України”, у справах
про  виселення  зі
службових  жилих  приміщень необхідно
встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення  до службових.
При  цьому  слід виходити з того, що  приміщення в будинках
державного  і  громадського
житлового  фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових, а в будинках
колгоспів  -  з
часу  затвердження виконавчим комітетом відповідної
Ради  рішення  загальних
зборів членів колгоспу або зборів
уповноважених.

Ураховуючи наведене, суди як першої, так і апеляційної
інстанції, вирішуючи питання про правомірність заселення відповідачів у
квартиру, користування нею та визнання причин їх відсутності у цій квартирі
понад встановлений строк поважними, повинні були правильно визначити характер
спірних правовідносин, правові норми, що їх регулюють, та  з'ясувати, чи віднесена ця квартира у
встановленому законом порядку до службової, чи дотримано порядок видачі
відповідачам ордеру на заселення у квартиру з огляду на її статус, чи правомірно
відповідачі нею користувались, а також установити, чи не розповсюджуються на
відповідачів гарантії, визначені ст. 125 ЖК України.

З огляду на наведене, рішення суду апеляційної
інстанції не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Оскільки зазначені обставини не були з'ясовані в суді першої інстанції, то
не може залишатися в силі і рішення районного суду.

Оскільки судами допущено порушення норм матеріального права, які призвели
до неправильного вирішення справи, то ухвалені по справі судові рішення
підлягають скасуванню, а справа  передачі
на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338  ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу військової частини 2418 Державної прикордонної служби
України задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2007 р. та рішення Сокальського
районного суду Львівської області від 14 листопада 2006 р. скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України

Ярема А.Г.

Лихута Л.М.
Охрімчук Л.І.  Романюк Я.М.  Сенін Ю.Л.