У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Григор'євої Л.І.,

суддів:                             Гуменюка В.І.,           Балюка М.І.,

Барсукової В.М.,           Косенка
В.Й.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною
ділянкою, за касаційною скаргою  ОСОБА_2
на    рішення    Октябрського   районного
суду    м.    Полтави
від

31  серпня
2007  року  та
ухвалою  апеляційного  суду Полтавської області  від

3
грудня 2007 року,

встановила:

У лютому 2007 року ОСОБА_1 звернулася в суд до ОСОБА_3 з
позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 550
кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що сторони є
співвласниками будинку, що розташований на цій ділянці, і не можуть дійти згоди
в питанні користування земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 25 квітня 2007 року до участі у справі
залучено правонаступника померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_2

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 31
серпня 2007 року,  залишеним  без
змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області  від

3 грудня 2007 року, позов ОСОБА_1 задоволено, встановлено порядок
користування земельною ділянкою за варіантом № 2 висновку судово-технічної
експертизи від 31 липня 2007 року, відповідно до якого в користування ОСОБА_1
виділено земельну ділянку площею 292, 5 кв. м, а в користування ОСОБА_2 -
земельну ділянку площею 237, 5 кв. м, в їхньому спільному користуванні залишено
земельну ділянку площею 20 кв. м.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові
рішення й ухвалити нове рішення про встановлення порядку користування земельною
ділянкою відповідно до фактично існуючого, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про встановлення порядку користування земельною ділянкою
площею 550 кв.м, що розташована під жилим будинком садибної забудови за
адресою: АДРЕСА_1, між співвласниками будинку, суд першої інстанції, з яким
погодився  суд апеляційної інстанції,
виходив  із  часток
сторін  у  праві
власності на будинок і варіанта № 2 додатку № 4 висновку
судово-технічної експертизи Харківського НДІ судової експертизи від 31 липня
2007 року № 522, який, на думку суду, найбільше відповідає інтересам сторін та
вимогам закону.

Однак з висновками суду не можна погодитися з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету
Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Полтави від 7 жовтня 1952 року №
140 ОСОБА_4 відведено й виділено в натурі в безстрокове користування   під
забудову  земельну  ділянку
площею  550 кв.м  за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80).

23
травня  1975  року
ОСОБА_4   продала  11/20
частин   будинку

ОСОБА_5,
яка в свою чергу 6 квітня 1982 року продала цю частину будинку ОСОБА_6, а він -
17 січня 2001 року - ОСОБА_1 (а.с. 6, 116).

З договору купівлі-продажу від 17
січня 1991 року, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на 11/20
частин будинку, розташованого на земельній ділянці площею 550 кв.м, убачається,
що між співвласниками встановлено порядок користування будинком і
господарськими спорудами, відповідно до якого в користування покупця, крім
конкретних приміщень жилого будинку (літера “А”), перейшов сарай (літера “Г”)
(а.с. 6-6зв.).

Після
смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, належну їй частину будинку - 9/20 -
фактично прийняла ОСОБА_2, а 11 квітня 2003 року остання отримала свідоцтво про
право на спадщину за заповітом (а.с. 14, 20).

З додаткових матеріалів, які
надійшли до апеляційного суду з КП “Полтавське бюро технічної інвентаризації
“Інвентаризатор” ( далі - БТІ), і долучені судом до справи, убачається, що в
інвентаризаційній справі БТІ
знаходиться акт обстеження цієї земельної ділянки та схема фактичного
користування земельною ділянкою від 8 липня 1975 року, складені  працівниками      БТІ,
на    підставі    яких
товариським   судом   ЖЕК
№ 11

м. Полтави 30 серпня 1975 року було ухвалено (відповідно до повноважень,
визначених Положенням про товариські суди Української РСР, затвердженим Указом
Президії Верховної Ради УРСР від 15 серпня 1961 року) рішення про встановлення
порядку користування земельною ділянкою між співвласниками ОСОБА_8 і ОСОБА_5,
згідно з яким у користування ОСОБА_3 надана земельна ділянка площею 272 кв.м, у
користування ОСОБА_5 - земельна ділянка площею 264 кв.м, а  двір площею 14 кв.м залишено в їхньому
спільному користуванні (а.с.116, 119).

Крім   того,
з  копії  технічного
паспорта  на  спірний
жилий  будинок від

16 січня 1989 року і 14 березня 2003 року в планах земельних ділянок на ці
дати відмічено пунктирною лінією межу поділу земельної ділянки на частини, які
прилягають до відповідних частин будинку та господарських споруд співвласників
(а.с. 7зв., 91зв.).

Усупереч вимогам ст. ст.
57-59, 64, 212, 213, 214 ЦПК України суд належним чином не перевірив доводи
ОСОБА_2 та надані нею докази про те, що з часу поділу земельної ділянки між
співвласниками рішенням товариського суду від 30 серпня 1975 року попередні
співвласники користувались земельними ділянками згідно з цим поділом, що
зафіксовано й у документах БТІ на планах земельної ділянки та при виході на
місце експерта (а.с. 45, 80, 81, 82, 91, 95).

Судом не досліджувалося
питання, чи відповідає фактичний поділ земельної ділянки між співвласниками на
час вирішення судом спору і відображений у додатку № 2 висновку експертизи
поділу, встановленому рішенням товариського суду від 8 серпня 1975 року; чи
виконане це рішення у порядку передбаченому нормативними актами для виконання
рішень товариських судів, чи здійснено фактично та яким чином розмежування цих
ділянок між співвласниками, оскільки в матеріалах справи відсутній акт
обстеження земельної ділянки на цей час, а додані в суді апеляційної інстанції
матеріали експлікації земельної ділянки, проведеної 15 листопада 2007 року ТОВ
“Науково-виробничий інститут “Землересурс”, не були предметом дослідження та
оцінки судами, хоча вони мають суттєве значення для правильного вирішення спору
(а.с.129-134).

Крім того, судом належним чином
не з'ясовано питання щодо фактичного розміру земельної ділянки, оскільки при
наданні забудовнику земельної ділянки
площею 550 кв.м її розмір по периметру складав 18,3х30,0х18,3х30,0 м, у
той час як за даними планів від 20 жовтня 1965 року та 14 березня 2003 року по
периметру розміри земельної ділянки складали 18,4х19,2х30,1х30,0, а площа
земельної ділянки зазначена та ж сама, що не відповідає дійсності при
вирахуванні площі земельної ділянки шляхом вчинення арифметичної дії (а.с. 80,
81, 91, 95).

На цю ж обставину відповідачка
звернула увагу апеляційного суду, додавши кадастровий план земельної ділянки
від 15 листопада 2007 року відповідно до якого фактичні розміри земельної
ділянки та її площа (566,51 кв.м) не відповідають даним технічного паспорта,
однак апеляційний суд належної оцінки вказаним доказам не дав (а.с.129-133).

Крім того, судами допущені
порушення і норм матеріального права.

Вирішуючи  спір,
суд  першої  інстанції застосував до правовідносин сторін
ч. 4 ст. 120 ЗК України, який набрав чинності з 1 січня 2002 року, і Закон
України “Про власність”, який втратив чинність 20 червня 2007 року, з чим
погодився апеляційний суд, залишаючи рішення суду без змін.

При
цьому суди не врахували, що до ОСОБА_1 перейшло право власності на 11/20 частин
будинку за угодою, вчиненою 17 січня 2001 року, тобто до 1 січня 2002 року, і
на цю угоду поширюються положення чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України, а не
норми ст. 120 ЗК України 2002 року.

Суди також не врахували, що
відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час
відкриття спадщини після смерті іншого співвласника будинку - ОСОБА_3, ОСОБА_2
як спадкоємець померлої набула права власності на спадкове майно з моменту
відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому її права й обов'язки щодо
користування спірною земельною ділянкою як співвласника будинку визначалися
нормами ЗК Української РСР 1970 року - ст. ст. 90, 91, 101 ЗК України, якими
передбачалося, що разом із правом власності на жилий будинок до громадянина
переходило право користування земельною ділянкою (якщо вона відноситься до
земель міст), та відповідно до яких для нового власника є обов'язковою угода
про порядок користування земельною ділянкою, яка була  укладена попереднім співвласником.

Аналогічна норма міститься і в
забудовнику ст. 42  ЗК України 1991 року.

За таких обставин суд
безпідставно застосував до правовідносин сторін норму ст. 120 ЗК України 2001
року, оскільки їх правовідносини з приводу користування земельною ділянкою
виникли до введення цієї норми в дію.

Ухвалюючи  рішення,
суд  також  не врахував, що при вирішенні спору про  встановлення
порядку    користування   земельною
ділянкою,    наданою

для   забудови,   суд
відповідно    до    ст. ст.
90,  91   ЗК
Української     РСР

1970  року, повинен насамперед
ураховувати угоду співвласників щодо порядку користування земельною ділянкою та
розташованими на ній господарськими будівлями та спорудами, яка підтверджується
належними доказами і яка є обов'язковою для особи, яка згодом придбала частку в
спільній власності на жилий будинок, у тому числі і в порядку спадкування.

Суд може не визнати угоду про
порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що вона значно
ущемляє законні права когось зі співвласників або позбавляє його можливості
належно користуватись своєю частиною будинку чи з інших підстав, які
заслуговують на увагу (п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 16
квітня 2004 року № 7 “Про практику застосування судами земельного законодавства
при розгляді цивільних справ”).

Таким  чином,
ураховуючи,  що  при
ухваленні рішень допущені порушення
норм  як  матеріального,   так і процесуального права, відповідно до

чч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення  Октябрського
районного   суду    м.
Полтави    від   31
серпня  2007  року
та  ухвалу  апеляційного
суду Полтавської області  від 3
грудня 2007 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Л.І. Григор'єва

Судді:
В.М. Барсукова

М.І. Балюк

В.І.
Гуменюк

В.Й.
Косенко