Справа
№2-498
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23.07.2008 року                                                                                                                            м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької області

у складі:  головуючого      судді                           Семенюта Ю.А.

при секретареві:                                                     Васюковій
М.О.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Василівка цивільну справу за
позовом:

ОСОБА_1 до
Василівської райдержадміністрації Запорізької області, Міністерства юстиції
України, Державного казначейства України, Прокуратури Запорізької області, УМВС
України в Запорізькій області, треті особи: Василівський РВ УМВС України в
Запорізькій області, Прокуратура Василівського району, про стягнення
матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,-

ВСТАНОВИВ:

В позовній заяві ОСОБА_1
вказує, що 15 липня 2003 року  він, разом із матір'ю ОСОБА_2, виїхав на
заробітки до м. Москва Російської Федерації.

Ключі від своєї квартири вони залишили у сусіда ОСОБА_3, проживаючого в
квартирі АДРЕСА_1.

У жовтні 2003 року, коли вони повернутись додому,  в квартирі
виявили крадіжку особистих речей та грошей.

Із їх квартири злочинцями було викрадено грошей та майна на суму 22262
гривень. Крім того, понесені витрати на оплату правової допомоги в сумі 2000
гривень. Загальну сума спричиненої шкоди та витрат на правову допомогу складає
24262 гривні.

За його заявою 13.10.2003 року була порушена кримінальна справа за №5360351
по факту крадіжки із квартири.

Працівникам міліції він вказав, що крадіжку могли вчинити родичі ОСОБА_3,
оскільки 11 жовтня 2003 року його онук ОСОБА_4 разом із матір'ю ОСОБА_5
повернули їм наручні годинники і весільну касету, пояснивши, що ОСОБА_4 приніс
додому телевізор і відеомагнітофон, які були викрадені з їх квартири.

Працівники міліції Дніпрорудненського МВМ повернули йому частину викрадених
речей, які були вилучені у квартирі підозрюваних ОСОБА_3 і ОСОБА_4.

Протягом всього часу з жовтня 2003 року злочин вважається не розкритим і
матеріали справи знаходяться в Дніпрорудненському МВМ.

Після встановлення ним місця перебування ОСОБА_6 з травмою хребта в
Дніпрорудненській міській лікарні на лікуванні, 20.10.2006 року по відношенню
до нього була порушена кримінальна справа.

ОСОБА_6 обвинувачується в крадіжці майна тільки на суму 1000 гривень.

Матеріали кримінальної справи за №5360351 були направлені до суду, але у зв
язку з тим, що підсудний знаходиться на лікуванні, суддя винесла постанову від
29.03.2007 року про зупинення розгляду кримінальної справи до його одужання.

По кримінальній справі №5360351 ОСОБА_6 є особою неплатоспроможною, так як
складений акт про відсутність у нього майна, крім цього узв'язку з отриманою
травмою, він не в змозі працювати, щоб повернути 1000 гривень.

Кримінальна справа за №5360351 по факту крадіжки із квартири на суму 22262
гривень не розкрита і особи, які скоїли злочин не встановлені.

У зв'язку з чим, позивач вважає, що має право на відшкодування майнової
шкоди за рахунок держави.

Крім майнової шкоди, йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінює в
сумі 80000 гривень по 20000 гривень за кожний рік бездіяльності органів
досудового слідства, прокуратури та проведення безрезультатного досудового
слідства.

Посилаючись на норми Конституції України, Кримінально-процесуального
кодексу,  Закону України "Про
прокуратуру", Цивільний кодекс України, Постанову Пленуму Верховного суду
України "Про застосування Конституції Україні при здійсненні
правосуддя" за №9 від 01.11.1996 року, Конвенцію про захист прав і
основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 1,4,6, 7,9,10
та 11 до Конвенції, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду", позивач просить суд
стягнути з державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду,
заподіяну злочином, в сумі 24 262 грн., моральну шкоду в сумі 80000 грн., а
також судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача в особі ОСОБА_7 позовні вимоги
підтримав з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити.

В судовому засіданні представник Василівської райдержадміністрації
Запорізької області в особі  Чистякової
В.А. позовні вимоги не визнала, пояснивши, що
відповідно до ч. 1 ст. 118 Конституції України виконавчу владу в
областях і районах, містах Києві і Севастополі здійснюють місцеві державні
адміністрації.

Відповідно до ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює
цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої
компетенції, встановленої законом.

Василівська районна державна адміністрація діє на підставі Закону України
"Про місцеві державні адміністрації" та відповідно до ст. 1 є
місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої
влади.

Відповідно до ст. 32 цього Закону при здійсненні повноважень місцеві
державні адміністрації взаємодіють з іншими органами державної влади у межах
Конституції та законів України.

В повноваження районної державної адміністрації не входить здійснення
контрольних функцій по відношенню до правоохоронних органів. Районна державна
адміністрація є органом виконавчої влади на місцевому рівні однак не може нести
відповідальність за діяльність всіх державних органів, зокрема і
правоохоронних.

В нормативному обгрунтуванні позовних вимог містяться законодавчі норми,
які регламентують повноваження органів дізнання, попереднього слідства,
прокуратури. Приведені норми Конституції України та Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року в жодному з наведених у позовній заяві
випадків не регламентують відповідальність, а також порядок відшкодування шкоди
місцевими державними адміністраціями. В державі діють органи з чітко
визначеними повноваженнями і які несуть відповідальність за поставлені перед
ними завданнями.

Крім того, Законом України "Про місцеві державні
адміністрації"  передбачено лише
матеріальну відповідальність посадових осіб місцевих державних адміністрацій і
ця відповідальність стосується шкоди, яка завдана незаконними   рішеннями
голів   місцевих   державних
адміністрацій,   наказами  керівників управлінь, відділів, інших
структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, діями чи
бездіяльністю посадових осіб місцевих державних адміністрацій при здійсненні
ними своїх повноважень.

Районна  державна  адміністрація
не  приймала  жодного
рішення,  яке стосувалося
позивача, не обмежувала його прав, а отже і не повинна нести матеріальну
відповідальність.

Крім того, кошторисом видатків Василівської районної державної
адміністрації не передбачені кошти на компенсацію шкоди, завданої злочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам
фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Районна державна адміністрація своїми діями або бездіяльністю не завдавала
шкоди позивачу, більше того, районна державна адміністрація не вступала в будь-
які правовідносини з позивачем.

В судовому засіданні представник  Міністерства
юстиції України в особі Проценка А.Ю. позовні вимоги не визнав та пояснив,
що  ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу
України встановлено, що майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок
злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила
злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Ч. 1 ст. 1207 ЦК України встановлює, що шкода, завдана каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров"я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується
потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не
встановлено особу, яка вчинила злочин або якщо вона є неплатоспроможною.

Відповідно до ч. 2 ст. 1177 ЦК України встановлено, що умови та порядок
відшкодування державою майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка
потерпіла від злочину, встановлюється законом.

Умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю, також встановлюється законом відповідно до ч.
2 ст.1207 ЦК України.

Звертаємо увагу, що в ст. 1177 ЦК України виражена лише частина правової
норми, а саме диспозиція. За яких умов таке правило буде застосовуватись, тобто
гіпотезу правової норми, в ст. 1177 ЦК України законодавець не виклав, а
зазначив, що визначить це окремим законом. Діяти ця правова норма почне тільки
тоді, коли її необхідна частина (гіпотеза) буде викладена у відповідному
нормативно-правовому акті (законі), закон буде опублікований, та набере
чинності. Ст. 1177 ЦПК України буде діяти в комплексі з відповідними статтями
такого закону.

Вищевикладене справедливо і для ст. 1207 ЦК України.

На теперішній час відповідний закон законодавцем не прийнято, тобто умови
відшкодування державою не визначено, умови визнання особи неплатоспроможною
також не визначені.

Крім викладеного вище, вважає, що підстави про визнання ОСОБА_6
неплатоспроможним є безпідставними, оскільки ґрунтуються лише на думці
позивача.

Так, 12.12.2006 ОСОБА_6 було пред'явлено обвинувачення в скоєнні крадіжки з
квартири позивача на суму 1000 гривень, однак 29.03.2007 постановою суду,
розгляд кримінальної справи по факту крадіжки майна з квартири позивача було
зупинено до одужання ОСОБА_6. Це свідчить про те, що:

1)   суд ще не визнав ОСОБА_6 винним у
вчиненні крадіжки майна ОСОБА_1 в розмірі 1000 грн.,

2)   ОСОБА_6 знаходиться на лікуванні
у лікарні,

3)   кримінальну справу не закрито та
пред'явлено обвинувачення конкретній

особі,

4)   відсутні дані про майновий стан
ОСОБА_6,

5)   відсутні правові підстави для
визнання ОСОБА_6

неплатоспроможним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №
4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зазначається, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних
життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних
наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має
бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №
4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" п.5 зазначається: "Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її заподіювача,
наявність   причинного   зв'язку
між   шкодою   і
протиправним   діянням заподіювача
та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або
втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для вирішення спору."

Однак, позивач не наводить жодного доказу який призвів до заподіяння
моральної шкоди, також вчинення незаконних дій (бездіяльності, які призвели до
заподіяння моральної шкоди та зв'язок між ними. Як видно вище, кримінальна
справа по факту крадіжки майна з квартири ОСОБА_1 ще не закрита та пред'явлено
звинувачення конкретній особі по зазначеній кримінальній справі, яка
знаходиться на стадії судового розгляду. Позивачем також не обгрунтовано розмір
матеріальної шкоди, крім того позивач не надав докази щодо  подання ним цивільного позову до ОСОБА_6 про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Тим паче, позивач зазначив у
позові, що частина вкраденого майна йому була повернута працівниками міліції.

В судовому засіданні представник
Міністерства юстиції України в особі Котькорло О.А. також позовні вимоги
не визнав та підтримав викладені
Проценком А.Ю. заперечення.

В судовому засіданні представник Державного казначейства України в
особі  Матяш О.А. позовні вимоги не
визнала, пояснивши, що у своїй заяві позивач в обґрунтування вимог посилається
на ст. 1177 Цивільного кодексу України, згідно з якою майнова шкода, завдана
майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не
встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Відповідно до частини 2 статті 1177 Цивільного кодексу України умови та
порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка
потерпіла від злочину, встановлюються законом.

На даний час відповідний законодавчий акт, яким би було врегульовано
порядок відшкодування такого виду шкоди, відсутній.

Крім того, з прийняттям Бюджетного кодексу в Україні встановлено цільовий
принцип витрачання бюджетних коштів.

Відповідно до статті 30 Бюджетного кодексу України видатки бюджету
становлять бюджетні призначення, які встановлюються тільки законом про
Державний бюджет. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються
будь-які видатки Держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове
спрямування  цих видатків.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України при здійсненні
бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів
застосовуються  лише в частині, в якій
вони не суперечать положенням
Конституції України, зазначеного кодексу та Закону про Державний бюджет
України.

Законом України "Про Державний бюджет на 2008 рік" бюджетні
призначення на відшкодування громадянам шкоди, завданої злочином не
передбачені, а відповідно рахунки, з яких би здійснювалось таке відшкодування,
в Головному управлінні відсутні.

Крім того, слід зазначити, що органи Державного казначейства України
встановлювати бюджетні призначення та змінювати їх цільове спрямування не мають
права.

Зважаючи на викладене, можна зробити висновок про неможливість застосування
аналогії закону (Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду") до відносин, що є предметом даного позову, як того
вимагає позивач.

Відповідно до ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює
цивільні права і обов'язки через органи державної влади у межах їхньої
компетенції, встановленої законом.

Згідно з ч. 2 ст. 176 Цивільного кодексу України юридичні особи, створені
державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Щодо вимоги позивача стягнути окрім майнової і моральну шкоду слід
зауважити, що ст. 1177 Цивільного кодексу України передбачає відшкодування лише
майнової шкоди.

Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України визначено обов'язок
кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Крім того, у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від
31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" зазначено, що суд визначає розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових
втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших
обставин.

Пункт 5 цієї Постанови визначає, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність
такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку
між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

Отже позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду в чималому розмірі,
однак у своєму позові не розкриває, у чому полягає така шкода, яких страждань
чи немайнових втрат він зазнав, жодного доказу в обґрунтування своїх вимог не
наводить.

В судовому засіданні представник УМВС України в Запорізькій області в особі
Завгороднього В.І. позовні вимоги не визнав та пояснив, що  в позові позивач посилається на ст.1177
Цивільного Кодексу України за нормою якої майнова шкода, завдана майну фізичної
особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу,
яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Але в позові не має
жодного посилання на ч. 2 ст. 1177 ЦК України відповідно до якої умови та
порядок відшкодування майнової шкоди встановлюються законом, з чого виникає
необхідність при розгляді позову застосовувати норми закону, який би регулював
це питання в сукупності з нормами  ЦК
України.

З часу набрання чинності ЦК України (01.01.2004р.) і до теперішнього часу
не прийнято відповідного закону, що свідчить про неможливість обгрунтування
позовних вимог відповідно до ст. 1177 ЦК України.

Відповідачем по справі виступає Держава Україна в особі Державного Казначейства
України.  ДКУ є розпорядником державних
коштів. Видатки Держави України на кожен рік визначаються виключно законом про
Державний бюджет відповідно до ст. 95 Конституції України.

З часу прийняття ЦК України законами про Державний бюджет не встановлювались
видатки на відшкодування шкоди завданої майну фізичної особи внаслідок злочину,
якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є
неплатоспроможною. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є
безпідставним оскільки ст. 1177 передбачає відшкодування тільки матеріальної
шкоди спричиненої злочином.

В судовому засіданні представник Прокуратури Запорізької області та
Прокуратури Василівського району в особі
Маркова І.О. позовні вимоги не визнав та пояснив, що згоден з усіма
запереченнями, які  були висловлені
представниками відповідачів у судовому засідання.

В судове засідання представник Василівського РВ УМВС України в Запорізькій
області не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час
та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали справи,
кримінальної справи  № 1-32/2008 рік у
відношенні ОСОБА_6 за ст.185 ч.3 КК України, кримінальної справи №5360351-ДП2
за фактом крадіжки майна ОСОБА_1, оцінивши надані учасниками процесу докази за
своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов
до висновку про те, що позовні вимоги  не
підлягають задоволенню за слідуючих підстав:

Як було встановлено в судовому засіданні і як вбачається із матеріалів
справи, 13.10.2003 року в.о.слідчого Дніпрорудненського МВМ було порушено
кримінальну за ч.3 ст.185 КК України за фактом крадіжки майна із квартири
АДРЕСА_2, що підтверджується постановою, копія якої є в матеріалах справи.

20.10.2006 року та 12.12.2006 року справу було порушено за даним фактом
відносно ОСОБА_6, що підтверджується постановами, копії яких є в матеріалах
справи.

12.12.2006 року справи було об'єднано в одне провадження, що
підтверджується постановою, копія якої є в матеріалах справи.

15.07.2004 года ОСОБА_1 було визнано потерпілим у справі, сума збитків
складає 22262 грн.,  що підтверджується
постановою, копія якої є в матеріалах справи.

12.12.2006 року ОСОБА_6 було пред'явлено обвинувачення у крадіжці майна із
квартири АДРЕСА_2 на загальну суму 1355 грн., що підтверджується постановою,
копія якої є в матеріалах справи.

13.12.2006 року було виділено матеріали справи щодо крадіжки майна на суму
20907 грн. у окреме провадження, що підтверджується постановою, копія якої є в
матеріалах справи. Розслідування даної справи триває, особи, які вчинила даний
злочин, не встановлені.                 Кримінальна
справа відносно ОСОБА_6 05.01.2007 року надійшла  у провадження Василівського районного суду
Запорізької області та Постановою суду від 29.03.2007 року була призупинена у
зв'язку з тяжким захворюванням підсудного, яке позбавляє його можливості бути
присутнім у судовому засіданні, що підтверджується постановою, копія якої є в
матеріалах справи.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь
і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною
цінністю.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на
обов"язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав
усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість
економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст.21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй
гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні
конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до ст.30 Конституції України, кожному гарантується
недоторканість житла.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування
за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових
осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи
людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених
Конституцією України.

Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і
свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних
свобод людини (далі-Конвенції), яка є відповідно до ст.9 Коституції України
частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її
громадських прав і обов'язків або при висуненні
проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на
справедливий і відкритий судовий розгляд впродовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Кожна людина, обвинувачена
у вчиненні кримінального злочину, вважається невинною доти, поки її вину не
буде доведено згідно з законом.

Відповідно до ст.13  Конвенції, кожна
людина, права і свободи якої викладені у цій Конвенції, порушуються, має право
на ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від
того, якщо порушення було вчинено особами, які діяли в офіційній якості.  При цьому, поняття "ефективний засіб
правового захисту" включає  в себе,
крім виплати компенсації у тих випадках, коли це є необхідним, також детальне
та ефективне розслідування, яке повинне відтворити справжній стан речей, а
також покарати осіб, які несуть за це відповідальність; засіб включає в себе
також ефективну можливість оскарження процедури провадження розслідування.

За правилами ст.17 Законом України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України при здійсненні
бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів
застосовуються  лише в частині, в якій
вони не суперечать положенням
Конституції України, зазначеного кодексу та Закону про Державний бюджет
України.

Відповідно до статті 30 Бюджетного кодексу України видатки бюджету
становлять бюджетні призначення, які встановлюються тільки законом про
Державний бюджет. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються
будь-які видатки Держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове
спрямування  цих видатків.

Законом України "Про Державний бюджет на 2008 рік" бюджетні
призначення на відшкодування громадянам шкоди, завданої злочином не
передбачені.

Ст.28 КПК України передбачає, що особа, яка зазнала матеріальної шкоди від
злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред'явити до
обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії
обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною
справою.

Ст.94 КПК України передбачає перелік приводів та підстав до порушення
кримінальної справи.

Ст.98 КПК України передбачає порядок порушення кримінальної справи.

Ст.206 КПК України передбачає підстави та порядок зупинення досудового
слідства. Серед таких підстав є й випадок зупинення досудового слідства коли не
встановлено особу, яка вчинила злочин.

Ст.209 КПК України, коли особа, яка вчинила злочин, не встановлена, слідчий
зупиняє досудове слідство в справі з додержанням вимог ч.3 ст.206 цього Кодексу
і зобов'язаний як безпосередньо, так і через органи дізнання вживати заходів до
встановлення особи, що вчинила злочин.

Ст.280 КПК України передбачає обов'язок суду зупинити провадження у справі,
коли підсудний захворів на психічну або іншу тяжку тривалу хворобу.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду" від 01.12.1994 року, підлягає відшкодуванню шкода,
завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного
притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою,
незаконного проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного
накладення  арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують
права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних
робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного
проведення оперативно-розшукових
заходів, передбачених Законами України
"Про оперативно-розшукову діяльність", "Про
організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та
іншими актами законодавства.

Відповідно до п.2 ст.2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди
виникає у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину,
відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у
вчиненні злочину.

Ст.3 вказаного Закону передбачає перелік виплат, які провадяться в
разі  наявності підстав, передбачених в
ст.1 Закону.

Відповідно до  ст.4 вказаного Закону,
відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів,
досудового слідства, прокуратури та суду завдали моральної втрати
громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.  Моральною шкодою визначаються страждання,
заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели
до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань,
погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального
характеру.

Відповідно до п.5 Положення "Про застосування Закону України "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", право на відшкодування
шкоди, мають громадяни, щодо яких вчинено незаконні дії, передбачені ст.1 ч.1
Закону.

Відповідно до  п.5 Постанови  Пленума Верховного Суду України , "Про
судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди",
відповідно до загальних підстав цивільно- правової відповідальності,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди
підлягають: наявність такої шкоди, протиправність  діяння її заподіювача, наявність причинниого
зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чи підтверджується  факт заподіяння позивачу моральних чи
фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній
формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а
також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності  по відшкодуванню моральної шкоди, якщо
доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Постанова Пленуму Верховного Суду України " Про практику застосування
судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної
злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна" №3 від 31.03.1989 р. зі
змінами, роз'яснює підстави та порядок відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної злочином.

Відповідно до п.6 вказаної Постанови, при розгляді кримінальної справи суд
зобов'язаний на основі всебічного, повного й об'єктивного дослідження обставин
справи з'ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином,
наявність причинного зв'язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь
участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її
повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну
оцінку зазначеним обставинам.

Відповідно до ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим
Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони
регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія
закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання
цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного
законодавства (аналогія права).

Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала
шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її
вини.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків,
встановлених ч.2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади,
органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням  здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок
дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.1176 ЦК,  шкода,
завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді  арешту чи виправних робіт, відшкодовується
державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу
дізнання, попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями
органу дізнання, попереднього (досудового ) слідства, прокуратури або суду,
виникає в разі постановлення судом виправдувального вироку, скасування
незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього
(досудового) слідства, а також у разі закриття провадження у справі про
адміністративне правопорушення.

Шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу
дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду,
відшкодовуються на загальних підставах. Порядок відшкодування  такої шкоди встановлюється законом.

Відповідно до ст.1177 ЦК, майнова шкода, завдана майну фізичної особи
внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка
вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Згідно  ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно  ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб,  та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги
і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Згідно ст.58 ч.1  ЦПК України,
належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст.59 ч.2   ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.60    ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.64    ЦПК України,
письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового
або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини,
які мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, суд прийшов до слідуючих
висновків:

-       позивач, який визнаний
органами досудового слідства потерпілим у кримінальній справі, має право на
відшкодування  матеріальної та моральної
шкоди, заподіяної злочином;

-       на даним час органами
досудового слідства встановлено одну особу - ОСОБА_6, який обвинувачується  у вчиненні крадіжки майна, яке належить
позивачеві, на суму 1355 грн. Кримінальна справа щодо нього призупинена
провадженням, а тому особа не може бути визнана винною у скоєнні злочину, до
постановлення вироку у справі та набрання ним законної сили. Належних доказів
того, що ОСОБА_6 є неплатоспроможною особою, позивач суду не надав. А тому
відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування зазначеної суми
матеріальної шкоди з будь-якої іншої фізичної чи юридичної особи;

-       на даний час  розслідування кримінальної справи щодо
крадіжки майна, яке належить позивачеві на суму 20907 грн.  триває, винні особи не встановлені. Будь-яких
доказів того, що досудове слідство проводиться неналежним чином, позивач суду
не надав, а тому у суду немає підстав вважати, що під час провадження
досудового слідства мають місце порушення діючого законодавства. Крім того,
оскільки слідство триває, суд вважає передчасними заяви позивача та його
представника про те, що особу, яка вчинила злочин, не встановлено ;

-       суд вважає неможливим
застосування до даних правовідносин аналогії закону чи права, на чому наполягають
позивач та його представник, посилаючись на застосування до даних
правовідносин, які є предметом позову, Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і суду" від 01.12.1994 року, оскільки цей
Закон передбачає вичерпний перелік підстав для його застосування та не регулює
дані правовідносини;

-       таким чином, посилання
позивача та його представника на ст.1177 ЦК України є безпідставним, оскільки
до правовідносин, які є предметом позову, вона застосована бути не може, так як
підстави для відшкодування майнової шкоди, передбаченої цією статтею, відсутні;

-       крім того, ч.2 ст.1177 ЦК
України, передбачає, що умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої
майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюється законом, але до
теперішнього часу Закон, який би встановлював підстави та порядок відшкодування
такої шкоди, відсутній;

-       зазначена стаття також не
передбачає відшкодування особі,  якій
завдано матеріальної шкоди внаслідок злочину, моральної шкоди. Аналогія закону
та права до відшкодування такої шкоди також застосована бути не може;

-       позивач не надав суду жодного
доказу на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди та на
обґрунтування розміру такої шкоди;

-       крім того, Бюджетним кодексом
України встановлено, що видатки бюджету становлять бюджетні призначення, які
встановлюються тільки законом про Державний бюджет. Виключно законом про
Державний бюджет України визначаються будь-які видатки Держави на
загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування  цих видатків. Законом України "Про
Державний бюджет на 2008 рік" бюджетні призначення на відшкодування
громадянам шкоди, завданої злочином, не передбачені.

Враховуючи безпідставність позовних вимог, суд вважає також неможливим,
відповідно до ст..88 ЦПК України, стягнення
на користь позивача судових витрат.

Судові витрати зі сплати державного мита суд вважає необхідним віднести за
рахунок держави, оскільки позивач, відповідно до п.8 ст.4 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про державне мито» звільнений від їх сплати.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Конституцією України, Європейською Конвенцією про захист прав та основних свобод людини, Законом
України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду
з прав людини" , Бюджетним кодексом України, Законом України "Про
Державний бюджет на 2008 рік", ст..ст.94,98,206,209,280 КК України,  Законом України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду" від 01.12.1994 року зі змінами,  Постановою Пленуму Верховного Суду України
"Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" від 31.03.1995 року зі змінами,
Постановою Пленуму Верховного Суду України " Про
практику застосування судами України законодавства про відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого
майна" від 31.03.1989 р. №3 зі змінами, Положенням "Про застосування
Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і
суду", затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури
та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року зі змінами, ст.ст.8,
22,23, 1166, 1167, 1176,1177, ЦК України, Декретом Кабінету Міністрів України
«Про державне мито»  ст.ст.10, 11,
57-66,79,80, 88,208, 209,212, 213, 214, 215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову: ОСОБА_1 до Василівської райдержадміністрації
Запорізької області, Міністерства юстиції України, Державного казначейства
України, Прокуратури Запорізької області, УМВС України в Запорізькій області,
треті особи: Василівський РВ УМВС України в Запорізькій області, Прокуратура Василівського
району, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої
злочином,-відмовити.

Судові витрати зі
сплати державного мита - віднести за рахунок держави.

Заяву про апеляційне
оскарження рішення суду  може бути подано
протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.Заява про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та
апеляційна скарга на рішення суду подається в апеляційний суд Запорізької
області через Василівський районний суд Запорізької області.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне
оскарження не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження,
але апеляційна скарга не буде подана у строк, вказаний вище, рішення суду
набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського

Районного суда
Семенюта Ю.А.