УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

21 травня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,

Лященко  Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до товариства з
обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Нафтаком-Плюс» про поновлення на
роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Комсомольського районного суду м. Херсона від 27 вересня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Херсонської області від 15 листопада 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2007 року ОСОБА_1. пред'явив у суді позов до ТОВ
«Нафтаком-Плюс» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, визнання незаконним наказу про притягнення до
дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що з 2005 року він працював начальником дільниці АЗС № 38 у ТОВ
«Нафтаком-Плюс». Наказом від 11 травня 2007 року № 39-к його звільнено із
зазначеної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне
невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим
договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Того ж дня він
дізнався про те, що наказом від 28 березня 2007 року № 24-к його притягнуто до
дисциплінарної відповідальності за безконтрольність та порушення правил
приймання палива.

Посилаючись на відсутність зі свого боку порушень трудових обов'язків, а
відповідно і підстав для накладення дисциплінарного стягнення, позивач просив
визнати незаконними наказ від 28 березня 2007 року № 24-к про притягнення його
до дисциплінарної відповідальності та наказ від 11 травня 2007 року № 39-к про
його звільнення з роботи, поновити на роботі та стягнути з відповідача 5 000
моральної шкоди.

У вересні 2007 року позивач доповнив позовні вимоги та просив стягнути з
відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 27
вересня 2007 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від             15 листопада 2007
року, у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити
нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції
виходив із того, що ТОВ «Нафтаком-Плюс» правомірно звільнило ОСОБА_1. на
підставі п. 3               ст. 40 КЗпП
України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених
на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Проте погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального й
процесуального права.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано
в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового
розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного
стягнення.

Виходячи з цього, при звільненні працівника з підстав, передбачених даною
нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним
невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки
вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

Як убачається з копії наказу від 11 травня 2007 року № 39-к, позивача
звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового
розпорядку.

У даному випадку відповідач обмежився лише загальним  посиланням на систематичне невиконання без
поважних причин ОСОБА_1. посадових обов'язків при застосуванні такого крайнього
заходу як звільнення  та не врахував
положення ч. 3 ст. 149 КЗпП України, згідно з яким при
обранні виду  стягнення  власник
або  уповноважений  ним орган
повинен  враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду,  обставини,
за  яких  вчинено
проступок,  і попередню  роботу працівника.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6
листопада 1992 року № 9 “Про практику розгляду судами спорів” у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни,
необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом
до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору
за п. 3 ст. 40 КЗпП; чи додержано власником або уповноваженим ним органом
передбачені ст.ст. 147-1; 148, 149 КЗпП правила й порядок застосування
дисциплінарних стягнень.

Суд належним чином не з'ясував, у чому конкретно виявилося порушення, яке
стало приводом до звільнення позивача, та чи могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору.

Оскільки тільки правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути
підставою для звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України, суд, вирішуючи
даний спір, повинен був з'ясувати систематичне невиконання яких саме трудових
обов'язків позивачем передувало звільненню.

На порушення вимог ст. 237 КЗпП України судом не залучено
до участі в справі в якості третьої особи посадову особу, що підписала наказ
про звільнення позивача з роботи.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, позивачем
були заявлені вимоги про скасування
наказу від 28 березня 2007 року № 24-К, проте всупереч вимогам
ст.ст.213,215 ЦПК України резолютивна частина рішення суду не містить висновків
по суті цих вимог, що відповідно до ст. 338 ч.1 п.5 ЦПК України є безумовною
підставою для скасування судового рішення.

Указані порушення закону залишились поза увагою суду
апеляційної  інстанції.

З огляду на викладене судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 27 вересня 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 листопада 2007 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд у суд першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка