Справа № 2-923/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М     У К
Р А Ї Н И

17 березня 2008 року Печерський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого:                              судді Козлова
Р.Ю.,

при секретарі:                              Гуцинюку М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ВАТ
«Державний ощадний банк України» про визнання правочину недійсним, стягнення
грошової суми та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У червні 2007 року позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є колишнім працівником
Шаргородського відокремленого територіального безбалансового відділення
Вінницького обласного управління Державного ощадного банку України. Від керівника
даного відділення Зелінської Г.М. 29 вересня 2006 року він дізнався, що банк
має право відчуження в рахунок погашення кредиту ПП «Прогрес» с. Лозова
навантажувача СПС - 4.2., оскільки заставодавець не має коштів для погашення
боргу перед заставодержателем - банком. Також Зелінська Г.М. повідомила, що
банк має можливість передати навантажувач позивачу, якщо він внесе до банку
його вартість у розмірі 10 000 грн.

У цей же день, 29 вересня 2006 року позивач вніс готівкою
до Шаргородського відокремленого територіального безбалансового відділення
Вінницького обласного управління Державного ощадного банку України № 10001/041
по квитанції ф.31 № 205381 вказану грошову суму. Протягом жовтня-листопада 2006
року позивач неодноразово звертався до керівника відділення, який безпосередньо
отримав зазначені кошти та видав квитанцію за власним підписом, з проханням
передати йому навантажувач, однак вказане майно позивачеві передане не було.

Вінницьким обласним управлінням Державного ощадного банку
України 15 лютого 2007 року позивачу повідомлено, що ним внесено кошти в
рахунок погашення заборгованості ПП «Прогрес», до якого і має звертатись з
вимогою про повернення вказаних грошових коштів.

Не погодившись з таким висновком, позивач зазначає, що з
керівником ПП «Прогрес» він особисто не знайомий, будь-якої домовленості про
погашення ним боргу підприємства не існує, спірні кошти передав банку з метою
отримання навантажувача, тому просить суд позов задовольнити, візнати укладений
між ним та відповідачем правочин недійсним, стягнути з відповідача на його
користь передану грошову суму в розмірі 10000
грн., 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 117 гривень судового
збору, 30 грн. у відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи та 500 грн. витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з викладених
у ньому підстав та просив його задовольнити.

Представники відповідача позов не визнали, просили у
задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників
відповідача,  дослідивши матеріали
справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що 28 березня 2003 року між ВАТ
«Державний ощадний банк України» та ПП «Прогрес» укладено кредитний договір,
виконання умов якого було забезпечено заставою майна ПП «Прогрес» (договір
застави від 31 березня 2003 року). Оскільки у передбачені кредитним договором
строки боржник не виконав своїх зобов'язань перед кредитором, на заставлене
майно звернуто стягнення на підставі виконавчого листа нотаріуса.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень. Проте, заявляючи вимоги про визнання правочину недійсним, позивач
не надав суду доказів, які б свідчили про наявність погоджених дій сторін даної
справи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків, як це передбачено правилом ст. 202 ЦК України. Крім того позовна
заява та пояснення позивача, які він надав в судовому засіданні, не містять
посилання на характер та юридичну природу правочину, який, на його думку, був
укладений між ним та відповідачем 29 вересня 2006 року. З огляду на викладене,
позовні вимоги в частині визнання правочину недійсним підлягають залишенню без
задоволення.

Між тим, як вбачається з оглянутої в судовому засіданні
квитанції ф.31 №205381, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.8), 29
вересня 2006 року позивач вніс до Шаргородського відокремленого територіального
безбалансового відділення Вінницького обласного управління Державного ощадного
банку України 10 000 грн. для оплати вартості навантажувача СПС - 4.2. в
рахунок погашення кредиту ПП «Прогрес». Проте, ході виконання виконавчого
напису нотаріуса навантажувач СПС - 4.2. у ПП «Прогрес» не вилучався і ВАТ
«Державний ощадний банк України» не передавався. Дана обставина підтверджується
листом заступника начальника Державної виконавчої служби у Шаргородському
районі Вінницької області від 25 лютого 2007 року (а.с. 9) і не заперечується
сторонами справи.

Таким чином, судом встановлено, що на час внесення
позивачем спірної грошової суми до відділення ВАТ «Державний ощадний банк
України» відповідач не мав законних підстав передавати навантажувач позивачу
або якимось іншим чином розпоряджатись вказаним майном і, відповідно,
отримувати від позивача його вартість.

Посилання представників відповідача про те, що банк через
відсутність у нього відповідного права не мав наміру будь-яким чином
відчужувати навантажувач ОСОБА_1, а позивач вніс спірні кошти винятково з метою
погашення кредиту ПП «Прогрес» перед банком, є необґрунтованими та
спростовуються квитанцією ф.31 №205381, зі змісту якої вбачається, що позивач
вніс до відділення банку 10000 грн. саме за навантажувач СПС - 4.2.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула
майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно.

Оскільки відповідач не мав правових підстав отримувати
від позивача 10 000 грн. за навантажувач СПС - 4.2., позовні вимоги в частині
стягнення даної грошової суми є обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги про
стягнення з відповідача грошової суми в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Так, в обґрунтування своїх вимог в цій частині позивач посилається на довідку
Шаргородської центральної районної лікарні, згідно з якою в період з 24 січня
по 21 лютого 2008 року він перебував на лікуванні у вказаній лікарській
установі з діагнозом «Дисцекуляторна енцефалопатія І - ІІ ст. на полі
церебросклерозу». При цьому позивачем не наведено жодних доказів, які б
підтверджували наявність причинного зв'язку між неправомірними діями
відповідача та погіршенням стану його здоров`я. Інших доказів на підтвердження
факту заподіяння моральної шкоди та обґрунтування розміру суми її відшкодування
позивачем не надано.

Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до ст.
88 ЦПК України і покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу
понесені судові витрати по справі 100 грн. 00 коп. по сплаті судового збору та
30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.   Також підлягають відшкодуванню позивачу
витрати на юридичну допомогу у розмірі 500 грн., оскільки вказані витрати мають
документальне підтвердження (а.с. 11).

На
підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1212
ЦК України, ст. ст.10, 57, 60, 61, 88, 215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1до ВАТ «Державний
ощадний банк України»- задовольнити частково, стягнути на користь ОСОБА_1з ВАТ
«Державний ощадний банк України» грошову суму в розмірі 10000 грн. та 630 грн.
у відшкодування судових витрат. В іншій частині позову відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути
подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження..

Суддя :