У х в а л а

іменем  україни

2 квітня 2008 року                                                    м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Патрюка М.В.,

суддів:
Пшонки М.П.,
Костенка А.В.,

Лященко
Н.П.,                       Прокопчука
Ю.В., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся, виселення, усунення
перешкод у користуванні житлом, за касаційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 3 березня 2007
року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 серпня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2003 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 3 березня 1997
року вона позичила ОСОБА_2 5 тис. доларів США до першої вимоги за умови щомісячної
сплати їй 20% суми боргу. Станом на липень 2003 року відповідачка, заборгувавши
їй 345 тис. грн., з яких: 25 тис. грн. - сума боргу, 320 тис. грн. - відсотки
від суми отриманої позики, запропонувала ОСОБА_1 укласти договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення зобов'язання. Незважаючи
на те, що між нею та ОСОБА_2 було досягнуто всіх основних домовленостей за
договором купівлі-продажу квартири, остання 21 липня 2003 року уклала договір
купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_3. Рішенням суду цей договір визнано
недійсним. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила визнати
договір купівлі-продажу спірної квартири таким, що відбувся, і виселити ОСОБА_3
з квартири.

Рішенням Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від        3 березня
2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від
10 серпня 2007 року, позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 5 липня 2003 року, дійсним. Виселено
ОСОБА_3 із цієї квартири та зобов'язано його не чинити перешкод ОСОБА_1 у
користуванні квартирою.

У касаційних скаргах ОСОБА_2, ОСОБА_3
порушують питання про скасування постановлених судових рішень і ухвалення
рішення про відмову в позові, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких
підстав.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що ОСОБА_2
позичила в ОСОБА_1 5 тис. доларів США і віддала останній лише      300 доларів США. У процесі виконання
боргових зобов'язань ОСОБА_2 вирішила передати в рахунок боргу належну їй
квартиру й виразила свої наміри в письмовій формі, однак, порушуючи взяті на
себе зобов'язання щодо повернення боргу, продала квартиру ОСОБА_3. За таких
обставин суди на підставі ст. 47 ЦК України 1963 року визнали договір
купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, дійсним.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим. Рішення є таким, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,
що 3 березня 1997 року ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 5 тис. доларів США, про що
написала відповідну розписку   (а. с. 4).

Рішенням Уманського міського суду Черкаської області від
22 серпня 2003 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 26 650
грн. (а. с. 20).

У процесі виконання цього рішення між сторонами була
укладена мирова угода, згідно з якою ОСОБА_2 передала в рахунок боргу свою
квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 72).

Але ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24
березня 2006 року ухвалу міськрайонного суду про затвердження мирової угоди
скасовано.

Дійшовши висновку про досягнення всіх істотних умов
договору купівлі-продажу спірної квартири, суди не врахували положення п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про
визнання угод дійсними» (зі змінами від 25 грудня 1992 року, від 25 травня 1998
року) і не перевірили, чому угода не була нотаріально посвідчена, чи не містить
вона протизаконних умов.

Суд у порушення ст. ст. 60, 212, 213 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером
спірних правовідносин, не дав належної оцінки зібраним у справі доказам та не
встановив факти, які підлягали встановленню.

Не безспірним є висновок суду про те, що в процесі
виконання боргових зобов'язань ОСОБА_2 виразила свої наміри передати в рахунок
боргу належну їй квартиру.

Суд виходив із того, що відповідачка про свою згоду
вчинила письмову розписку. Але цей висновок зроблений судом без з'ясування
питання, чи досягли сторони згоди щодо істотних умов договору відчуження
спірної квартири.

Зазначені порушення норм процесуального права залишені
поза увагою апеляційного суду.

Ураховуючи, що судом першої інстанції допущені порушення
норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і ці
порушення не були усунені апеляційним судом, судові рішення відповідно до ст.
338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області
від          3 березня 2007 року та
ухвалу апеляційного суду Черкаської області від       10 серпня 2007 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.В. Патрюк

Судді:
М.П. Пшонка

А.В.
Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук