У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 травня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Головуючого - Сеніна Ю.Л.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,   Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що йому та
відповідачці на праві власності в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1, за
порушення правил безпеки дорожнього руху
у 1999 році  вироком суду був
засуджений і з нього стягнуто кошти на користь потерпілої, а тому він з метою
приховання свого майна 9 лютого 1999 року подарував Ѕ частину квартири ОСОБА_2,
хоча продовжував проживати в квартирі однією сім'єю з відповідачкою; договір
дарування оспорювався прокурором і рішенням суду в січні 2001 року був визнаний
недійсним, однак таке рішення в березні 2005 року скасоване в зв'язку з
нововиявленими обставинами, а потім провадження в справі закрите в зв'язку з відмовою
прокурора від вимог. Виходячи  з
наведеного, позивач зазначав, що угода була укладена без наміру створення
юридичних наслідків і  просив визнати її
недійсною.

Рішенням Немирівського районного
суду від 3 квітня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Вінницької області від 10 липня 2007 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та задовольнити позов,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно
до частин 1 та 2 статті 243 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час укладення
оспорюваного договору) за договором дарування одна сторона передає безоплатно
другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається  укладеним
з  моменту  передачі майна обдарованому.

Згідно частини 1 статті 58 ЦК
УРСР 1963 року недійсною є угода, укладена лише про людське око, без  наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода).

Судом встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу від 17 листопада 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули
право власності в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1, в січні 1996 року вони
зареєстрували шлюб. 9 січня          1999
року ОСОБА_1 скоїв злочин, пов'язаний з порушенням правил безпеки дорожнього
руху. 9 лютого 1999 року ОСОБА_1 подарував Ѕ частину квартири відповідачці.

Відмовляючи
в задоволенні позову, суд виходив із того, що у ОСОБА_1 не було вагомих підстав
для ухилення від виконання вироку й укриття свого майна, отже він добровільно
розпорядився власністю, подарувавши свою частину квартири дружині, і не надав
доказів на підтвердження недійсності
договору дарування.

При встановлені зазначених фактів
судом не було порушено норми процесуального права, а при ухваленні рішення
правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги
висновків суду не спростовують.

За таких обставин колегія
суддів визнає наявність підстав для відхилення касаційної скарги відповідно до
ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Немирівського районного
суду від 3 квітня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від
10 липня 2007 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
Ю.Л.Сенін

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк