У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

5 листопада 2008
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого     Яреми А.Г.,

суддів:               Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,   Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Кривому Розі про перерахунок та стягнення страхових виплат,

в с т
а н о в и л а :

У вересні 2003 року
ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до відкритого акціонерного
товариства (далі - ВАТ) “Криворізький залізорудний комбінат”, відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі, посилаючись
на те, що з 1956 року по 1987 рік він працював на шахті “Орджонікідзе”
кріпильником, під час виконання трудових обов'язків його здоров'я було
ушкоджене, останнім висновком МСЕК від              24 лютого 1993 року йому
встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково.  ВАТ “Криворізький залізорудний комбінат”
виплачувало йому кошти на відшкодування втраченого заробітку, проте не
застосовувало з 1992 року необхідних коефіцієнтів підвищення виплат і з
урахуванням неправильно визначеного комбінатом розміру втраченого заробітку
відділення Фонду продовжило виплату страхових виплат у розмірі меншому, ніж
йому належить.

Позивач просив стягнути
невиплачені йому кошти на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я:
з ВАТ “Криворізький залізорудний комбінат” в сумі            3 147 грн. 90 коп. та 841 грн. 22
коп. компенсації втрати частини коштів у зв'язку з порушенням термінів їх
виплати, з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в                м. Кривому Розі - в сумі 2 911
грн. 21 коп. та 116 грн. 04 коп. компенсації втрати частини коштів у зв'язку з
порушенням термінів їх виплати, а також стягувати щомісячно, починаючи з 1
серпня 2003 року, страхові виплати в розмірі 160 грн. 94 коп.

Справа судами
розглядалася неодноразово.

Позивач під час розгляду
справи подав заяву про залишення без розгляду його позову до ВАТ “Криворізький
залізорудний комбінат” і ухвалою Жовтневого районного суду               м. Кривого Рогу від 17 липня
2007 року така заява задоволена.

Позовні вимоги до
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі
ОСОБА_1 уточнив та просив стягнути страхові виплати в сумі 24 606 грн. 46 коп.
за період з 1 квітня 2001 року до 1 травня 2007 року та стягувати щомісячно,
починаючи з 1 травня    2007 року,
страхові виплати в розмірі 653 грн. 16 коп., а також стягнути 6 149 грн. 65
коп. компенсації втрати частини виплат у зв'язку з порушенням термінів їх
виплати.

Останнім рішенням
Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 липня             2007 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від                25 грудня 2007 року, позов
задоволено частково, постановлено стягнути з відповідача на користь позивача
невиплачені за період з 1 квітня 2001 року по 1 травня 2007 року страхові
виплати в сумі 21 213 грн. 97 коп., зобов'язати відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м. Кривому Розі виплачувати ОСОБА_1
щомісячно, починаючи з 1 травня     2007
року, страхові виплати в розмірі 572 грн. 60 коп. до наступного перерахунку; в
задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі просить
скасувати ухвалені в справі судові рішення та передати справу на новий розгляд,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
працював на шахті “Орджонікідзе” кріпильником, 22 жовтня 1959 року, 27 січня
1962 року з ним сталися нещасні випадки на виробництві, також він отримав
професійне захворювання.  Висновком МСЕК
від 24 лютого 1993 року ОСОБА_1 встановлено 25% втрати професійної
працездатності безстроково,                           ВАТ “Криворізький
залізорудний комбінат” виплачувало позивачу втрачений у зв'язку з ушкодженням
здоров'я заробіток у розмірі 24 грн. 19 коп. до 1999 року, після передачі його
особової справи до ВАТ “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” зазначене
товариство продовжувало виплачувати втрачений заробіток у такому розмірі до 1
квітня 2001 року, документи ОСОБА_1 в лютому 2002 року були передані для
продовження виплати до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, яке розпочало виплачувати
страхові виплати в розмірі 28 грн.
86 коп.

Задовольняючи частково позов, суд
виходив із того, що розмір втраченого заробітку позивача слід визначати з
урахуванням середньої заробітної плати по його професії за період
січень-квітень 1992 року - 7100 крб., до якої застосувати усі коефіцієнти
підвищення тарифних ставок та окладів на ВАТ “Криворізький залізорудний
комбінат” - 2,55; 1,95; 2,0; 2,898; 2,1; 3,0; 2,0; 2,0; 3,0; 1,29 у тому числі
з 1 січня 1996 року - 2,5; 1,25; 1,265; 1,226; 1,217. Так як ВАТ “Криворізький
залізорудний комбінат” незаконно застосовувало при перерахунку втраченого
заробітку нижчі коефіцієнти, і ОСОБА_1 одержував виплати у розмірі меншому, ніж
йому належало, саме з відповідача згідно Закону України “Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” підлягають
стягненню невиплачені ОСОБА_1 за період з 1 квітня 2001 року до 1 травня 2007
року страхові виплати в сумі 21 213 грн. 97 коп.

Проте з такими висновками суду
цілком погодитись не можна.

Відповідно до пункту 28 Правил
відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим
ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, (далі -
Правила) перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку,
витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться у разі підвищення тарифних
ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств.
Перерахований або нарахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100
відсотків втрати професійної працездатності не може бути більшим від
середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних
ставок) за умови його роботи протягом повного календарного місяця або у
перерахунку на повний календарний місяць роботи.

Таким чином розмір втраченого
заробітку потерпілого підлягає перерахуванню, якщо відбулося фактичне
підвищення тарифних ставок (окладів).

Суд у
порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув,
провів коригування розміру втраченого заробітку ОСОБА_1 за період з 1996 року
до            2000 рік із вказівкою на
коефіцієнти підвищення тарифних ставок, при цьому не перевірив можливості та
підстав для застосування усіх коефіцієнтів, не встановив і не зазначив у
рішенні чи відбувалося за кожним з таких коефіцієнтів фактичне підвищення тарифних ставок (окладів) на підприємстві з
огляду на положення нормативно-правових актів, на підставі яких
коефіцієнти були введені та визначені.

Також суд провів перерахування
розміру втраченого заробітку позивача із застосуванням кількох коефіцієнтів,
введених у різний час (з 1996 року по 2000 рік), однак при цьому в кожному
випадку застосування конкретного коефіцієнта не з'ясував
та не зазначив у рішенні розмірів середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок)
за умови його роботи протягом повного календарного місяця або у перерахунку на
повний календарний місяць роботи, унаслідок чого не визначився із відповідністю
розміру відшкодування шкоди, нарахованого позивачу після застосування кожного з
коефіцієнтів, встановленим обмеженням.

Крім
того, на  підставі  Закону України № 1105-ХІV від 23 вересня 1999 року “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам,
які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам,
право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок
травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із
виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з
відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України.

Особам, які потерпіли на
виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає
соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в
установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників на такі виплати
й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із
відшкодування зазначеної шкоди виплачується потерпілим на виробництві
роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом.

Суд установив, що особова справа ОСОБА_1 була передана до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Кривому Розі для продовження виплати відшкодування втраченого
заробітку лише у лютому 2002 року, однак не звернув уваги на вищенаведені
положення закону й не навів у рішенні достатніх мотивів, за яких поклав на
відділення Фонду обов'язок по виплаті позивачу коштів, які заборгував йому
роботодавець до передачі документів у Фонд.

Апеляційний суд на зазначене уваги
не звернув, у порушення вимог статей 303,           315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в справі
судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав, передбачених                   частиною другою статті 338
ЦПК України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду
м. Кривого Рогу від 17 липня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25 грудня 2007 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І.
Охрімчук

Ю.Л. Сенін