У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 січня
2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Левківської сільської ради
Житомирського району про визнання частково недійсними свідоцтва про право
власності на жилий будинок та договору дарування будинку, визнання права власності
на частку жилого будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Житомирського районного суду від 23 січня 2007 року та рішення апеляційного
суду Житомирської області від 10 травня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

у листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
Позивач зазначав, що 29 листопада 1990 року помер його батько - ОСОБА_4, який
був головою колгоспного двору по АДРЕСА_1. В 1995 році Левківська сільська рада
видала свідоцтво про право власності на будинок на ім'я його матері ОСОБА_2,
яка проживала в цьому будинку за життя та після смерті батька, а та в березні
1996 року подарувала його своїй дочці і його, позивача, сестрі ОСОБА_3. В
жовтні 2006 року він довідався про те, що батько за життя склав заповіт, яким
на випадок своєї смерті заповів 2/3 частки будинку на його користь. Посилаючись
на те, що після смерті батька він фактично вступив в управління та володіння
спадковим майном, позивач просив визнати частково недійсними видане на ім'я
матері свідоцтво про право власності на будинок та договір його дарування і
визнати за ним право власності на 1/3 частку будинку.

Рішенням Житомирського районного суду від 23 січня 2007 року у задоволенні
позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 травня 2007 року
змінено правові підстави відмови в позові та відмовлено в задоволенні позову за
його безпідставністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на їх необґрунтованість та порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши
матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач без поважних причин звернувся до суду після спливу позовної
давності.

Змінюючи правові підстави відмови в позові, апеляційний суд
вказав, що батько позивача помер до набрання чинності Законом України “Про власність”,
не був останнім членом колгоспного двору, відтак, внаслідок його смерті спадщина
на майно колгоспного двору не відкрилася.

Однак, з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно з п. 4 постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня                 1991 року № 885-XII  “Про введення в дію Закону Української РСР
"Про власність” правила, що містяться в Законі Української РСР "Про
власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в
СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня
1990 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 зазначеного Закону Української РСР майно,
придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.             Норма, що передбачала можливість
членів сім'ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, мати у
власності, зокрема, жилі будинки і господарські споруди, також містилася у ст.
8 Закону СРСР “Про власність
в СРСР” 1990 року.

У зв'язку з цим Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 24
червня 1983 року № 4 “Про практику розгляду судами України справ про
спадкування”, та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20
“Про судову практику у справах права приватної власності” роз'яснив, що правила
ст. 563 ЦК України про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається
лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення
колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. В разі смерті члена
колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна
колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та, встановивши, що батько
позивача помер 29 листопада 1990 року, дійшов помилкового висновку про те, що
спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору не відкрилася, оскільки
батько позивача не був останнім членом колгоспного двору.

В той же час, висновок суду першої інстанції про те, що позивач без
поважних причин звернувся до суду після спливу позовної давності є правильним,
оскільки як встановлено судом, про порушення свого права позивач довідався ще в
1994 році, коли уклав з матір'ю - відповідачкою по справі ОСОБА_2, договір
довічного утримання, предметом відчуження за яким був спірний будинок, і який
було розірвано за рішенням суду в 1995 році.

Таким чином, апеляційним судом помилково змінено рішення суду першої
інстанції, ухвалене згідно із законом, що згідно зі ст. 339 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі
судового рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч.1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст.344 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 травня
2007 року скасувати і залишити в силі рішення Житомирського районного суду від 23 січня 2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Л. Сенін

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І.
Охрімчук

Я.М. Романюк