У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого              Патрюка М.В.,

суддів:                         Пшонки М.П.,             Лященко Н.П.,

Перепічая
В.С.,            Прокопчука Ю.В., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Києві, управління Пенсійного Фонду України в Печерському районі м.
Києва, третя особа - міжгалузеве науково-технічне колективне підприємство
«Лана», про відшкодування шкоди працівнику у зв'язку з ушкодженням здоров'я,
зобов'язання призначити пенсію, відшкодування моральної шкоди; за позовом
управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві до
міжгалузевого науково-технічного колективного підприємства «Лана», третя особа
- ОСОБА_1, про скасування акта за формою Н-1 про нещасний випадок на
виробництві, за касаційною скаргою управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Києві на рішення апеляційного суду м. Києва від 5 жовтня 2007
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2002 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до управління
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України в
м. Києві  про відшкодування шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я. Зазначав, що він працював на посаді наукового
співробітника міжгалузевого науково-технічного колективного підприємства
«Лана». 25 листопада       2001 року біля
території бази, що знаходиться на вул. Нагорній 78 у с. Гута Міжигірськ
Вишгородського району Київської області, під час виконання трудових обов'язків
йому було заподіяно каліцтво, унаслідок чого він висновком МСЕК був визнаний
інвалідом другої групи з 13 березня
2002 року з установленням 80% втрати працездатності. 30 листопада         2001 року складено акт про нещасний
випадок, який з іншими документами передано до управління Пенсійного Фонду
України в Печерському районі м. Києва (далі - Фонд). Посилаючись на те, що
відповідач відмовляється відшкодувати шкоду, завдану ушкодженням здоров'я,
позивач просив стягнути на його користь втрачену частину заробітку за весь
період інвалідності за другою групою інвалідності за 12 місяців у розмірі 5 607
грн.         93 коп., за третьою групою
інвалідності за період з березня 2003 року до листопада 2005 року за 32 місяці
в розмірі 9 346 грн. 56 коп.; одноразову допомогу в розмірі 46 733 грн.; витрати
на ліки та медичну допомогу в розмірі 10 901 грн. 03 коп. і моральну шкоду в
розмірі 40 тис. грн.

У жовтні 2004 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до управління Пенсійного
Фонду України в Печерському районі м. Києва та просив зобов'язати відповідача
сплатити йому пенсію по другій групі інвалідності з 13 березня 2002 року до 31
березня 2003 року, по третій групі інвалідності за 2003 рік згідно з довідкою
МСЕК від 14 березня 2003 року, за 2004 рік згідно з довідкою МСЕК від 6 квітня
2004 року; перерахувати та сплатити призначену пенсію в 2005 році та моральну
шкоду в розмірі 10 тис. грн.

У грудні 2005 року управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Києві звернулося з позовом до міжгалузевого науково-технічного
колективного підприємства «Лана» про скасування акта за формою Н-1 про нещасний
випадок на виробництві від 30 листопада
2001 року, посилаючись на те, що травмування ОСОБА_1 не пов'язане з
виробництвом і відбулося внаслідок вчинення ОСОБА_2. злочину. Акт за формою Н-1
складений у порушення Положення про порядок розслідування та ведення обліку
нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві,
затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2001 року №
1094. Фонду своєчасно та за відповідною формою не надано повідомлення про
нещасний випадок із ОСОБА_1. У порушення вимог ч. 2 п. 17 Положення
розслідування проводив керівник, який не мав на це права; ч. 3 п. 17 - у
комісію не включено представника
відповідного робочого органу виконавчої дирекції Фонду; акт складено на
п'ятий день (замість трьох діб, як це передбачає ч. 5 п. 18 Положення).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 липня        2006 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
Позов управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві
задоволено. Скасовано акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від
30 листопада 2001 року відносно ОСОБА_1

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 5 жовтня 2007 року рішення
районного суду скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Києві на його користь 63 670 грн.      97 коп. Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Печерському районі м. Києва нарахувати та сплатити ОСОБА_1
пенсію по інвалідності. В іншій частині позову відмовлено. У позові управління
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в м. Києві про скасування акта
за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від    30 листопада 2001 року відмовлено.

У
касаційній скарзі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.
Києві порушує питання про скасування рішення апеляційного суду та ухвалення
рішення про відмову в позові ОСОБА_1, мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм матеріального та процесуального права.

Обговоривши
наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України визнала, що
касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові про скасування акта за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві,
апеляційний суд виходив із того, що факт нещасного випадку на виробництві не
може бути оскаржений Фондом і його регіональним відділенням. Крім того,
апеляційний суд виходив із того, що відповідач (Фонд) зобов'язаний відшкодувати
працівникові шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я,
пов'язаним із виконанням  трудових
обов'язків, у повному обсязі втраченого заробітку. Проте із цим висновком
апеляційного суду погодитись не можна з таких підстав.

Судом установлено, що 25 листопада 2001 року ОСОБА_1 біля території бази
відповідача було заподіяно каліцтво. 30 листопада 2001 року за формою Н-1
складено акт про нещасний випадок на виробництві.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності» визначає правову основу, економічний механізм та
організаційну структуру загальнообов'язкового державного страхування
громадянам, а тому на нього розповсюджуються правила ст. 13 Закону.

Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання
розслідується в порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України
від 21 серпня 2001 року № 1094 «Деякі питання розслідування та обліку нещасних
випадків професійних захворювань і аварій на виробництві» відповідно до Закону
України «Про охорону праці», чинний на час заподіяння каліцтва.

Порядок оскарження рішення спеціальної комісії про затвердження змісту акта
за формою Н-1 встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня
2004 року № 1112 «Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних
випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» відповідно до Закону
України «Про охорону праці» (п. 59).

Тому висновки апеляційного суду про те, що Фонд не має права на оскарження
акта за формою форми Н-1, є помилковими.

Районний суд установив, що ОСОБА_1 працював у МНТКП «Лана» з 1 листопада
1995 року до 30 квітня 2002 року.

Згідно з розділом ХІ «Прикінцевих положень» Закону України від       23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили страту працездатності»
(далі - Закон № 1105-ХІV), який набув чинності з 1 квітня 2001 року,
відшкодування шкоди проводиться Фондом, а відповідно до ч. 2 ст. 34 цього
Закону в разі стійкої втрати професійної працездатності, установленої МСЕК,
Фонд проводить одноразову страхову виплату потерпілому, сума якої визначається
з розрахунку середнього заробітку потерпілого за кожний відсоток втрати
потерпілим професійної стійкої працездатності, але не вище чотирикратного
розміру граничної суми заробітної плати (доходу), з якої справляються внески до
Фонду.

Тому висновок апеляційного суду про те, що одноразова допомога позивачу
повинна бути виплачена відповідачем у повному обсязі відповідно до заподіяння
шкоди, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства на час настання
страхового випадку.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до
вимог п. 4 ст. 34 цього Закону витрати на ліки і меддопомогу фіксуються Фондом,
якщо потреба в них визначена висновком МСЕК, що при складанні акта про нещасний
випадок за формою Н-1 були порушені норми ст. ст. 22-23 Закону України «Про
охорону праці», п. 16 ч. 2-3, п. 17, п. 19, п. 20 постанови Кабінету Міністрів
України від 21 серпня 2001 року № 1094.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у
повному обсязі дослідив надані сторонами документи, перевірив доводи сторін,
правильно встановив обставини справи, що мають значення для вирішення спору,
дав їм вірну оцінку. Висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та законі.

За таких обставин в апеляційного суду не будо передбачених законом підстав
для скасування рішення районного суду та ухвалення нового рішення.

Оскільки апеляційним судом помилково скасовано рішення районного суду,
ухвалене згідно із законом, то рішення апеляційного суду відповідно до ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Києві задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 5 жовтня 2007 року скасувати, а
рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 липня 2006 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

М.П. Пшонка  Н.П. Лященко  В.С. Перепічай  Ю.В. Прокопчук