У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

22 жовтня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного

Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
КОСОБА_2,  ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до КОСОБА_2, ОСОБА_1 про
визнання договору позики недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Апеляційного суду Херсонської області від 20 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом.

Зазначав, що 21 грудня 2004 року він позичив відповідачам 30000 грн. для
придбання будинку АДРЕСА_1 строком на один рік, до 1 січня 2006 року. Передача
грошей у позику була оформлена розпискою, посвідченою Озерянською сільською
радою Херсонської області. 31 грудня 2004 року відповідачами будинок було
придбано, однак гроші за договором позики не повернуто.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів на
його користь 30000 грн.

ОСОБА_3 позов не визнала та пред'явила зустрічний позов про визнання
договору позики недійсним.

Зазначала, що її колишній чоловік,
ОСОБА_2, укладав договір позики з тестем без її відома й згоди, на потреби
сім'ї позичені гроші не витрачав, оскільки будинок було придбано за інші кошти.

Оскільки цей договір виходить за межі дрібного побутового, ОСОБА_3 просила
про задоволення її вимог, зокрема, щодо умов договору про передачу у власність
позивача житлового будинку в разі неповернення боргу.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 7 серпня 2006
року позови задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь                 ОСОБА_1  30000 грн.
боргу  за договором позики;
договір позики, укладений 31 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у частині
передачі права власності ОСОБА_1 на житловий будинок по АДРЕСА_1 визнано
недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 20 грудня 2006 року  рішення місцевого суду в частині вирішення
первісного позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1
задоволено повністю: стягнуто з  ОСОБА_2
та  ОСОБА_3  на його користь 30000 грн. боргу за договором
позики, а в решті - рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення апеляційного суду
та залишення в силі рішення місцевого суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню
з таких підстав.

Частково задовольняючи первісний та зустрічний позови, місцевий суд виходив
із того, що ОСОБА_3 не була стороною договору позики, не брала на себе за цим
договором будь-яких зобов'язань, а тому не може нести відповідальність за його
порушення позичальником.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині вирішення цих вимог та
ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову, апеляційний суд
дійшов висновку, що до спірних правовідносин повинно бути застосовано положення
ч. 4 ст. 65 СК України, відповідно до якого ОСОБА_3 повинна нести
відповідальність за неповернення боргу її чоловіком, оскільки позика бралась
відповідачем у інтересах сім'ї.

Цей  висновок апеляційного суду  ґрунтується
на   матеріалах справи  й відповідає вимогам закону.

Так, згідно з вимогами ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При вирішенні справи суди виходили з того, що 21 грудня 2004 року між                  ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який у
той час перебував у шлюбі з ОСОБА_3, було
укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав
відповідачу  30000 грн.  для
придбання будинку для сім'ї останнього строком до 1 січня 2006 року.

31 грудня 2006 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було придбано будинок                   АДРЕСА_1.

Борг за цим договором позики ОСОБА_2 не повернув.

Відповідно до ст.ст. 335, 337 ЦПК України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати
питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції відхиляє касаційну
скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе
рішення з одних лише формальних міркувань.

Установивши факти та зумовлені ними правовідносини, апеляційний суд
правильно застосував правові норми в частині вирішення вимог про стягнення
боргу за договором позики з відповідачів і ухвалив у цій частині  правильне по суті й справедливе рішення, підстав
для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Судові рішення в частині вирішення решти позовних вимог сторонами не
оскаржено.

Керуючись ст.ст. 336, 337  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 20 грудня 2006 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.
Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін