У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

6 лютого 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

Головуючого
- Яреми А.Г.,

Суддів:               Данчука В.Г., Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,  Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства (далі -  ПП) “Шульганівське” про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в
с т а н о в и л а :

У січні 2007 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до                               ПП
“Шульганівське” про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього
заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що
перебувала у трудових відносинах з відповідачем,  30 вересня 2006 року вона звільнилася з
роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, проте в день звільнення з
нею не було проведено повного розрахунку.

Позивачка просила
стягнути невиплачену заробітну плату в сумі 884 грн. 22 коп. та середній
заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 1 жовтня             2006 року по день фактичного
розрахунку.

Згодом ОСОБА_1
відмовилась від позову в частині стягнення невиплаченої заробітної плати,
зазначаючи, що ПП “Шульганівське” провело з нею розрахунок  15 лютого 2007 року, а позовні вимоги щодо
стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 1
жовтня 2006 року по 15 лютого 2007 року підтримала.

Рішенням Чортківського
районного суду від 17 квітня 2007 року позов задоволено, постановлено стягнути
з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 1696 грн. 51 коп.

Рішенням Апеляційного
суду Тернопільської області від 9 серпня 2007 року рішення суду першої
інстанції скасоване та постановлене нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті
116 КЗпП України при звільненні працівника виплата
всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться
в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути  виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово
повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті
116 цього  Кодексу, при відсутності спору
про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки
по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
працювала у ПП “Шульганівське”, 30 вересня 2006 року вона була звільнена з
роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, при звільненні з позивачкою
не було проведено повного розрахунку і такий проведено лише      15 лютого 2007 року.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що з вини                               ПП
“Шульганівське” з позивачкою не було проведено повного розрахунку при
звільненні, тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні за період з 1 жовтня 2006 року по 15 лютого
2007 року.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, апеляційний суд
посилався на те, що представник ПП “Шульганівське” змінив вимоги апеляційної
скарги та просив відмовити в задоволенні позову, а ОСОБА_1 у день звільнення 30
вересня 2006 року не працювала, не зверталася до підприємства з вимогою про
виплату заробітної плати, оскільки згідно журналу вхідної кореспонденції
підприємство не отримувало жодного листа від позивачки.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 300 ЦПК України особа,  яка подала
апеляційну скаргу,  має право доповнити чи
змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Згідно частин 1, 2 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено,  а також нові докази,
неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними
причинами.

В обґрунтування апеляційної скарги
на зазначене рішення суду першої інстанції              ПП “Шульганівське” посилалось на
те, що ОСОБА_1 у день звільнення не працювала, вимогу про розрахунок заявила
лише 12 січня 2007 року, тому час затримки розрахунку при звільненні слід
обчислювати з 13 січня 2007 року.

Апеляційний суд у порушення вимог
статей 300, 303, 316 ЦПК України на зазначені вимоги цивільного процесуального
закону уваги не звернув, відмовив у задоволенні позову в повному обсязі, при
цьому вийшов за межі доводів апеляційної скарги і прийняв до уваги зміну
представником ПП “Шульганівське” вимог апеляційної скарги, однак не перевірив
чи було дотримано ПП “Шульганівське” визначених статтями 294, 300 ЦПК України
порядку та строку зміни апеляційної скарги.

Крім того, у порушення положень частини
2 статті 303 ЦПК України апеляційний суд прийняв до уваги як доказ журнал
вхідної кореспонденції ПП “Шульганівське”, однак не встановив та у рішенні не
зазначив, що такий доказ судом першої інстанції був
досліджений з порушенням встановленого порядку або в його дослідженні було
неправомірно відмовлено,  а також що
неподання такого доказу до суду першої інстанції було зумовлено поважними
причинами.

За таких обставин рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених частиною                  2 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтею 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду
Тернопільської області від 9 серпня 2007 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
В.Г.Данчук

Є.Ф.Левченко

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін