УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 квітня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,

Лященко  Н.П.,

Данчука В.Г.,

Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на
неповнолітню дитину, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 17 липня 2007 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 8 листопада 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2007 року ОСОБА_1 пред'явила в суді позов до
ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину.

Зазначала, що з 18 серпня 1987 року до 28 серпня 2001
року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Неповнолітній син проживає з нею.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27
червня 2006 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітнього
сина аліменти в розмірі 260 грн. щомісячно, проте відповідач їх не сплачує.

28 липня 2006 року сина було прооперовано в приватному
медичному закладі ТОВ «Борис». За лікування сина вона сплатила 6 764 грн. 60
коп.

З жовтня 2006 року син вступив на підготовчі курси
факультету довузівської підготовки Київського міжнародного університету.
Відповідно до договору вартість навчання становить 3 392 грн.

2 вересня 2006 року та 7 листопада 2006 року позивачка
звернулася до ОСОБА_2 з листами, в яких просила його взяти участь у додаткових
витратах на дитину, однак відповідач на звернення не реагує.

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила стягнути
з відповідача половину понесених нею додаткових витрат на дитину в розмірі 5
078 грн. 30 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва
від 17 липня                    2007 року,
залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від               8 листопада 2007 року, позов ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки
понесені додаткові витрати на лікування та навчання неповнолітнього сина, ОСОБА_3, у розмірі 4 998 грн. 30 коп.; стягнуто з відповідача 51 грн. державного мита на користь держави.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити
нове рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно
до ст. 185 Сімейного кодексу України ОСОБА_2 зобов'язаний брати участь у
додаткових витратах на дитину.

Проте таких висновків суд дійшов із порушенням норм матеріального та
процесуального закону.

Відповідно до  ст. 185
Сімейного кодексу України той з батьків, з кого
присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого  вимога
про  стягнення аліментів  не
була подана,  зобов'язані брати
участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами
(розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір
участі  одного  з батьків у додаткових витратах на дитину в
разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають
істотне значення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не з'ясував, у чому
полягають особливі обставини понесених позивачкою витрат на дитину.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що
понесені позивачкою витрати не були викликані особливими обставинами, а
витрачені добровільно, без його згоди.

Проте на порушення ст. 60 ЦПК України зазначених доводів
відповідача суд не перевірив.

Стягуючи додаткові витрати на дитину, суд установив, що ОСОБА_2 є суб'єктом
підприємницької діяльності й перебуває на єдиному податку, проте в порушення
вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України належним чином не перевірив доказів щодо
матеріального становища відповідача та не з'ясував, чи спроможний він брати
участь у додаткових витратах на дитину.

Указані порушення закону залишились поза увагою й суду
апеляційної інстанції.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2007 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 8 листопада 2007 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд у
суд першої інстанції.

Ухвала оскарженню
не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

В.Г. Данчук

Н.П. Лященко

М.П. Пшонка