Справа № 2-430/2008
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

“28” жовтня 2008 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого – судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Дворніковій Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_1
до Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат №1 імені М.В. Співака», третя особа Начальник Філії управління комплектації Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат №1 імені М.В. Співака» Нагірний Микола Олексійович про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

23 листопада 2007 року
ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити його на займаній посаді з виплатою середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральні збитки в сумі, яка відповідає виплаті заробітку за час вимушеного прогулу.

19 грудня 2007 року під час проведення попереднього судового засідання протокольною ухвалою від 19.12.2007 року залучено у якості третьої особи без самостійних вимог - Начальника Філії управління комплектації Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат №1 імені М.В. Співака» Нагірного Миколу Олексійовича. (а.с.35)

20 червня 2008 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме, в частині відшкодування моральної шкоди, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача завдані моральні збитки в десятикратному розмірі всієї суми середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, в іншій частині позовні вимоги залишаються без змін. (а.с.149)

06 серпня 2008 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу до 134 979,96 грн. та моральну шкоду в сумі 1 349 799,60 грн., в іншій частині позовні вимоги залишаються без змін. (а.с.167-168)

Позивач
ОСОБА_1
в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, пояснив, що з 1980 року працював в Управлінні комплектації Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат №1 імені М.В. Співака», відповідно до своєї кваліфікації, виконував роботу по обслуговуванню та ремонту УКВУ радіостанцій. В 2001 році його було звільнено з роботи за ч.3 ст.40 КЗпП України, за невиконання обов’язків, однак за рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02.04.2002 року поновлений на займаній посаді. В 2002 році позивач повторно був незаконно звільнений із займаної посади за прогули, однак поновлений на посаді за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24.01.2005 року. В подальшому, чергове звільнення з роботи керівництвом підприємства було проведено 20.05.2005 року за наказом №68-к, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, скорочення чисельності штату або чисельності працівників, позивач вважає, що останнє звільнення є незаконним з тих підстав, що після його звільнення відповідач не оформив належним чином довідку в центр зайнятості, що позбавило його права на отримання соціальної допомоги по безробіттю; керівництвом підприємства не своєчасно було виконано рішення Апеляційного суду міста Києва від 24.01.2005 року – наказ про поновлення на роботі видано в кінці робочого дня 26.01.2005 року; також його незаконно було притягнуто до дисциплінарної відповідності за прогул; звільнення його проводилось зі згоди не уповноваженого профспілкового комітету, тому вважає, що незаконні звільнення його з роботи не є випадковими або помилковими, та являється упередженим ставленням керівництва підприємства до його особи, тому просить поновити його на посаді електромонтера 5-го розряду в Управління комплектації ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» з 20 травня 2005 року та стягнути на його користь з ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення та по день постановлення рішення суду на загальну суму 134 979,96 грн., який відповідає наданими до позову розрахунками.

Крім того, позивач вважає, що такими неправомірними діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 1 349 799,60 грн., оскільки починаючи з 2001 року відповідач вчиняв злочинні дії проти нього, а як наслідок проти його сім’ї, що поставило його сім’ю в скрутне матеріальне становище, оскільки під час незаконних звільнень він не отримував заробітну плату, внаслідок такого становища ним втрачена робота, а також відповідач позбавив його отримати іншу роботу, що дає підстави для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди в порядку ст.23 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача Павленко В.Б. в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які залучено до матеріалів справи (а.с.55-58), також просив врахувати, що позивача з наказом про його звільнення було ознайомлено в день видачі наказу – 20 травня 2005 року, про що свідчить його особистий підпис на цьому наказі, тому, відповідно до вимог ст.233 КЗпП України, позивачем звернувся до суду з даним позовом поза межами визначеного трудовим законодавством строку, доказів, які мали підтвердити поважні причини пропуску цього строку позивачем не надано, що дає підстави відмовити позивачу в позові про поновлення на роботі саме з цих підстав. Також, звернув увагу суду на той факт, що 07 березня 2007 року Управління комплектації ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» виключено з Єдиного державного реєстру підприємств установ організацій України, тому вимоги позивача щодо поновлення його на роботі саме в дане Управління є безпідставними.

Третя особа Нагірний М.О. в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, з наказом про звільнення позивач ознайомлений в день його видачі, 20 травня 2005 року, тому вважає, що позивачем пропущено строки звернення до суду, також вважає необґрунтованим вимоги позивача в часті відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що
ОСОБА_1
був звільнений з посади електромонтера 5-го розряду на підставі п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України, на підставі наказу №59-к від 20 травня 2002 року.

На підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2005 року, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 листопада 2004 року в частині відмови позивачу
ОСОБА_1
в позові про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасовано та постановлене нове рішення, відповідно до якого: «Позовні вимоги
ОСОБА_1
задоволено частково. Визнано незаконним наказ про звільнення
ОСОБА_1
№59-к від 20 травня 2002 року. Поновлено
ОСОБА_1
на посаді електромонтера 5-го розряду управління комплектації ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» з 20 травня 2002 року. Стягнуто з ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» на користь
ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного прогулу – 8279 грн. 00 коп. та моральну шкоду 500,00 грн., а всього 8779,00 грн. В решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 листопада 2004 року залишено без мін.» (а.с.65-68)

За наказом по Управлінню комплектації ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» №14-к від 25 січня 2005 року
ОСОБА_1
поновлений на посаді електромонтера 5-го розряду з 02 квітня 2002 року. (а.с.73)

За наказом ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» №2 від 26 січня 2005 року «Про скорочення чисельності працівників» у зв’язку зі скороченням обсягів БМР і відсутністю джерел фінансування витрат на заробітну плату, визначено, що в термін до 01 лютого 2005 року встановити чисельність працівників виходячи з трудомісткості програми БМР та використанням альтернативних джерел фінансування витрат на заробітну плату, вивільнити надлишкову чисельність працівників, з обов’язковим додержанням вимог ст..ст.42, 49-2, 116 КЗпП України. (а.с.103)

Відповідно до наказу по Управлінню комплектації ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» №20-к від 03 лютого 2005 року попереджено
ОСОБА_1
, електромонтера 5-го розряду цеху №2 про вивільнення з роботи 3 квітня 2005 року у зв’язку із скороченням його посади.

Згідно п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а відповідно до ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об’єднань у частині третій статті 64 Господарського кодексу України.

Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується поясненнями представника відповідача, у ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» дійсно відбулись зміни в організації праці, які потягли за собою зміну у штатному розкладі та чисельності працівників.

При звільненні працівників у зв’язку зі скороченням чисельності або штату повинні додержуватись правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу при наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників.

Відповідно до роз’яснень п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів”, розглядаючи трудові спори, пов’язані зі звільненням за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, суду зобов’язані з’ясувати, зокрема, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є доказами про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі.

Так, під час розгляду справи судом з’ясовано, що позивач був попереджений про наступне звільнення, що підтверджується актом від 03 лютого 2005 року та попередженням про його звільнення (лист №12 від 03.02.2005 року), якими підтверджується, що позивач ознайомлений з вищезазначеним наказом, однак поставити свій підпис під наказом відмовився. (а.с.60,61)

При звільненні за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України діють переваги на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 Кодексу законів про працю України.

Як встановлено під час розгляду справи, ці обставини не заперечуються позивачем, Гиричу М.М. було запропоновано продовжити роботу в цеху №2 на посаді електромонтера 5-го розряду по обслуговуванню та ремонту електрообладнання, що відповідає його основним функціональним обов’язкам, однак ці пропозиції Гиричем М.М. були відхилені, від запропонованої роботи він відмовився, що підтверджується залученими до справи доказами. (а.с.63)

У встановленому законодавством порядку, 16 березня 2005 року на засіданні профспілкового комітету УК ВАТ ДБК-1 ім. М.В. Співака прийнято рішення – «дати згоду на звільнення електромонтера
ОСОБА_1
за п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату». (а.с.64)

В подальшому, на підставі наказу по Управлінню комплектації ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака» №68-к від 20 травня 2005 року
ОСОБА_1
звільнено з посади електромонтера 5 розряду по обслуговуванню УКВ радіостанцій цеху №2 у зв’язку з скороченням штату працівників на підставі ст.40 п.1 КЗпП України 20 травня 2005 року. (а.с.59)

Таким чином, судом встановлено, що звільнення
ОСОБА_1
проведене підприємством відповідача у відповідності до вимог законодавства про працю, а саме, позивача повідомлено про скорочення займаної ним посади, звільнення відбулось після двох місяців з дня отримання позивачем повідомлення та за згодою профспілкового органу, на час звільнення проведено повний розрахунок по заробітній платі ( іншим обов’язковим платежам) та видано трудову книжку.

Ці факти позивач
ОСОБА_1
підтвердив в судовому засіданні, та зазначив, що дійсно процедура його звільнення була проведена в порядку встановленому трудовим законодавством, на день звільнення з ним проведено повний розрахунок та видано трудову книжку.

Разом з тим, відповідно до вимог частини першої ст.233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з видачі трудової книжки.

Як з’ясовано в судовому засіданні, підтверджується зібраними по справі доказами, позивач
ОСОБА_1
звернувся з позовом до суду про поновлення його на роботі лише 23 листопада 2007 року, тобто спрямовуючи позовну заяву, порушив спеціальний строк, визначений ст. 233 КЗпП України.

Обґрунтовуючи підстави для поновлення пропущеного строку, позивач посилається на той факт, що після його звільнення він не звертався до суду з позовом про поновлення його на роботі, оскільки очікував на результати перегляду в касаційному порядку рішення Апеляційного суду мста Києва від 24 січня 2005 року, відповідно до якого його було поновлення на роботі після попереднього звільнення, вважає, що факти встановлені в даному судовому рішення безпосередньо впливають на розгляд даної справи.

Однак, даний факт не може бути визнаний судом, як поважна причина пропуску визначеного законодавством строку, оскільки судом достовірно встановлено, що з наказом про звільнення позивача було ознайомлено 20 травня 2005 року, про що позивач розписався на даному наказі (а.с.59), цей факт не заперечується позивачем, а також суд не вбачає підстав надавати оцінку, як доказу по справі, рішенню Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2005 року, оскільки факти встановлені даним рішенням стосується лише підстав для поновлення порушених прав позивача, які мали місце після його звільнення з підприємства відповідача, яке мало місце 20 травня 2002 року.

Також, суд не може врахувати як поважну причину пропуску позивачем строків звернення до суду, факт звернення позивача до правоохоронних органів, оскільки у вересні 2005 року позивач, як акціонер ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака», підписав колективне звернення від імені працівників та акціонерів даного підприємства до правоохоронних органів з приводу фактів розкрадання майна та доведення підприємства до стану банкрутства, тобто ці звернення стосувались господарської діяльності підприємства відповідача, та не стосувались безпосередньо захисту порушених прав позивача та законності його звільнення, дані факти підтверджуються матеріалами перевірки за фактами порушень з боку службових осіб ВАТ «ДБК №1 ім. Співака», які розглядились Прокуратурою Голосіївського району міста Києва ( реєстраційний №51-1182), та були досліджені судом під час розгляду даної справи.

З огляду на викладене, суд, виходячи із положень ст. 233 КЗпП України, приходить до висновку, що вимоги
ОСОБА_1
про поновлення його на посаді електромонтера 5-го розряду Управлінню комплектації ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака», не підлягають задоволенню, оскільки позивач за захистом свого порушеного права звернувся до суду поза межами визначеного трудовим законодавством строку; доказів, які мали підтвердити поважні причини пропуску строку визначеного для зверненням з такими вимогами, суду не надав, що дає підстави суду відмовити в частині позовних вимог про поновлення позивача на роботі.

В той же час, в частині заявлених позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються ст.ст. 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується лише винною особою.

У відповідності з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов'язок по відшкодуванню морального збитку покладається на власника або уповноважений орган при наявності порушення прав працівника.

Це правило кореспондується зі змістом
ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику виключно у разі порушення його законних прав, якщо воно призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак, в ході розгляду судової справи, позивачем не доведено факт наявності
вини адміністрації
ВАТ «Домобудівельний комбінат №1 імені М.В. Співака», що могло призвести до фізичних та душевних страждань, або позбавлення можливості позивачу у їх реалізації, настання негативних явищ та існування причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та шкодою, також позивач не надав жодного доказу на користь підтвердження душевного дискомфорту та не зміг обґрунтувати принцип визначення грошового еквівалента моральних страждань.

Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачем не порушувались норми чинного законодавства, а отже, не були порушені законні права позивача. Тому вимоги
ОСОБА_1
про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов
ОСОБА_1
до Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат №1 імені М.В. Співака», третя особа Начальник Філії управління комплектації Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат №1 імені М.В. Співака» Нагірний Микола Олексійович про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 43, 124 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997р., п.1 ст.40, ст.ст. 42, 492, 117, 2371 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

В позові
ОСОБА_1
до Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат №1 імені М.В. Співака», третя особа Начальник Філії управління комплектації Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат №1 імені М.В. Співака» Нагірний Микола Олексійович про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди – в і д м о в и т и.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва у 20-ти денний термін з дня подачі заяви про апеляційне оскарження, яка подається на протязі 10-ти днів після винесення рішення суду.

С у д д я