У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

17 вересня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного

Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного
нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, Києво-Святошинський районний
відділ земельних ресурсів Київської області, про визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки та державного акта на право приватної
власності на землю недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2007 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом.

Зазначав, що він був власником земельної ділянки розміром 0,1506 га, що
розташована  АДРЕСА_1, на підставі
державного акта на право приватної власності на землю від 9 листопада 2001
року.

29 червня 2005 року ним на ім'я ОСОБА_3 була видана довіреність на право
вчинити правочин з відчуження цієї ділянки. Відповідач, діючи на підставі
довіреності, 1 липня 2006 року уклав від його імені договір купівлі-продажу
земельної ділянки зі своєю дружиною, ОСОБА_2

Оскільки відповідач не віддав йому отримані за договором гроші, договір
уклав фактично в своїх інтересах, що заборонено законом, а також внаслідок
зловмисної домовленості з покупцем, ОСОБА_1 просив суд визнати укладений
договір купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Доповнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним державний
акт на право приватної власності на цю земельну ділянку, виданий на ім'я
ОСОБА_2

Рішенням   Києво-Святошинського   районного
суду   Київської   області від 4 червня 2007 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2007 року, в
позові відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права,
в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення
нового рішення про задоволення позову.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги
і заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення  строку
позовної давності тощо),  які
мають значення для вирішення справи,
та  докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка   правова
норма   підлягає   застосуванню   до
цих  правовідносин.

Відмовляючи в позові, місцевий суд, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив  із  того,
що позивач не довів обставин зловмисної домовленості між відповідачами,
обману, фіктивності чи перевищення представником  своїх повноважень, а тому правові підстави
для визнання недійсними оспорюваного договору купівлі-продажу та державного
акта на право приватної власності на земельну ділянку відсутні.

Проте повністю погодитися з таким висновком судів не
можна.

При вирішенні справи суди виходили з того, що ОСОБА_3 на
підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29 червня 2005 року,
виданої                позивачем, 1 липня
2005 року уклав в інтересах останнього договір купівлі-продажу земельної
ділянки,  за  яким продав земельну ділянку ОСОБА_2 за
156200 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 238 цього Кодексу представник
не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх
інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за
винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної
сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вирішуючи справу, місцевий суд у порушення вимог ст.ст.
213, 214 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин, не
перевірив доводів ОСОБА_1 щодо укладення ОСОБА_3 спірного договору зі своєю
дружиною та не вирішив питання, чи дійсно відповідач вчинив оспорюваний  правочин у своїх інтересах за спільні кошти
подружжя та чи узгоджуються такі дії відповідача з вимогами ч. 2  ст. 238 ЦК України.

Апеляційний суд, переглядаючи ухвалене рішення, не виконав вимог ст. 303
ЦПК України, не звернув уваги на зазначені порушення та не перевірив належним
чином доводів апеляційної скарги позивача.

За таких обставин ухвалені в справі судові
рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, тому вони підлягають
скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст.ст.  336,  338
ЦПК  України,  колегія
суддів  Судової  палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Києво-Святошинського
районного   суду   Київської
області   від 14 червня 2007 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2007 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін