РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня  2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Барсукової В.М.,

Данчука В.Г.,

Балюка М.І.,

Косенка В.Й.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного
підприємства “Східний гірничо-збагачувальний
комбінат”   (далі  -
ДП   “Східний  ГЗК”)
про  відшкодування моральної  шкоди,
за  касаційною  скаргою
ДП  “Східний  ГЗК”
на  рішення   Маловисківського     районного     суду
Кіровоградської      області від
16 листопада 2007 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області
від  29 січня 2008 року,

встановила:

У липні 2007 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, мотивуючи його тим, що понад 20 років працював на Смолінській шахті ДП “Східний
ГЗК”, де отримав професійне захворювання. У 2006 році за висновком МСЕК йому
було встановлено 50 % втрати працездатності та третю групу інвалідності
безстроково. Зазначивши, що він постійно хворіє, потребує лікування, страждає
морально і фізично, затрачає додаткові зусилля для організації свого життя,
просив стягнути з відповідача 80 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області
від 16 листопада 2007 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської області від
29 січня 2008 року,  позов задоволено частково. Стягнуто з ДП “Східний ГЗК” на користь ОСОБА_1 5 тис. грн. на відшкодування
моральної шкоди.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ДП “Східний ГЗК” просить
скасувати зазначені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права
та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1, працюючи на Смолінській шахті ДП
“Східний ГЗК”, отримав  професійне   захворювання,  висновком
МСЕК  від  17 жовтня 2006 року йому
встановлено 50 % втрати працездатності та визнано його інвалідом третьої групи.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, районний суд виходив із того, що
внаслідок професійного захворювання, яке потягло втрату 50 % професійної
працездатності та встановлення третьої групи інвалідності, позивачеві заподіяно
моральну шкоду, яка полягає в перенесенні моральних страждань, вимушених змінах
способу життя.

Стаття 9 Закону України “Про охорону праці”
покладає обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я у процесі трудової діяльності на Фонд
відповідно до Закону України “Про загальнообов'язкове державне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності”.

Застосовуючи норми ст. 237-1 КЗпП України, яка не поширюється на
правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем, суд не врахував
положення ст. 9 цього Закону та те, що ці правовідносини регулюються законами
України з окремих видів загальнообов'язкового державного страхування, іншими нормативно-правовими
актами, які містять норми щодо загальнообов'язкового державного страхування,
зокрема Законом України     “Про
загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”.

Крім того, п. 4.2 Рішення Конституційного Суду України 27  січня 2004 року № 1-рп/2004 у справі за
конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч. 3 ст. 34
Закону України “Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” від  зазначено, що передбачене ст. 237-1 КЗпП
України і ст. 1167 ЦК України відшкодування моральної шкоди власником чи
уповноваженим ним органом не застосовується до осіб, що підлягають
обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону. Зазначені норми
регламентують відшкодування моральної шкоди всім іншим особам, які не є
суб'єктами страхування від нещасного випадку і на яких не поширюється дія
Закону, у тому числі працівникам, що виконують роботу не на основі трудового
договору (контракту), а на інших підставах.

Закон України “Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності” визначає правову основу, економічний механізм та організаційну
структуру загальнообов'язкового страхування громадян від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності
або загибелі застрахованих на виробництві, та поширюється на осіб, які працюють
на умовах трудового (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях,
незалежно від їх форм власності та господарювання, у фізичних осіб, які
забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької
діяльності.

Згідно зі ст. ст. 1, 15, 21, 28, 34 зазначеного Закону в разі настання
страхового випадку, а саме з часу встановлення втрати професійної
працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, відшкодування моральної
шкоди відноситься до обов'язку Фонду, а не роботодавця. Норма Закону, яка
передбачає такий обов'язок роботодавця поряд з Фондом (чи окремо від нього),
відсутня, оскільки параграф 2 глави 82 ЦК України про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, або смертю особи, не
поширюється на випадки, які виникли на виробництві із застрахованими
особами.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України “Про Державний бюджет України на
2006 рік” та  п. 22 ст. 71 Закону України
“Про Державний бюджет України на 2007 рік”
зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. “є” п.1 ч.1 ст. 21, ч.3 ст. 28 та ч. 3
ст. 34 Закону України “Про загальнообов'язкове державне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності”.

Згідно з розділом XI Прикінцевих положень Закону України “Про
загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”  (зі змінами та доповненнями, внесеними
Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI)
відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків
моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу
настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року.

З урахуванням наведеного районний суд, з яким погодився апеляційний суд,
неправильно застосував норму ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 237-1 КЗпП
України, що призвело до неправильного вирішення спору, у зв'язку з чим
відповідно до ст. 341 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ДП
“Східний ГЗК” з  підстав
необґрунтованості позову.

Керуючись  п. 5 ч. 1 ст. 336, ст. 341
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

вирішила:

Касаційну скаргу державного підприємства „Східний гірничо-збагачувальний
комбінат” задовольнити. Рішення Маловисківського районного суду від 16
листопада 2007 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 29
січня 2008 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства “Східний
гірничо-збагачувальний комбінат” відмовити.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий                                         Л.І.
Григор'єва

Судді:
В.М. Барсукова

М.І. Балюк

В.Г.
Данчук

В.Й.
Косенко