У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

28 травня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Апеляційного суду Луганської області від 31 травня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2004  року  ОСОБА_1
звернувся в суд із названим позовом.

Зазначав, що 15 лютого 2004 року на 12 км дороги Краснодон-Антрацит у
Луганській області сталася ДТП за участю автомобіля “Ауді-100” під його
керуванням та автомобіля “Лексус RX 300” під керуванням ОСОБА_2

Оскільки ДТП сталася з вини відповідача, який порушив правила обгону
автомобілів, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 завдану йому майнову шкоду.

Рішенням Свердловського міського суду Луганської області від 27 жовтня              2004 року
позов задоволено: стягнуто з
ОСОБА_2 на користь позивача 30246 грн. 22 коп. для відшкодування
матеріальної шкоди, 300 грн. витрат на проведення експертизи та судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 31 травня 2007 року
рішення місцевого суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до
місцевого суду.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення
апеляційним судом норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання
про скасування ухвали апеляційного суду та залишення в силі рішення місцевого
суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та направляючи справу на новий розгляд,
апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції вирішив питання про
права та обов'язки особи, яку не було залучено до участі у справі, а саме:
власника автомобіля, яким керував позивач під час ДТП - ОСОБА_3

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна, виходячи з
наступного.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №
6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" роз'яснено, що під володільцем джерела підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію
джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського
відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди,
довіреності тощо).

При перегляді судового рішення апеляційний суд не звернув уваги на те, що
ОСОБА_1 був учасником ДТП, яка сталася 15 лютого 2004 року, керував автомобілем
“Ауді-100” на підставі запису про наявність у нього такого права в розділі
"Особливі відмітки" свідоцтва про реєстрацію цього транспортного
засобу, та не визначився щодо статусу позивача, як володільця джерела
підвищеної небезпеки.

Крім того апеляційний суд не врахував, що відповідно до вимог  ст. 33 ЦПК України можливість заміни
неналежного позивача на належного цим Кодексом не передбачена.

За таких обставин, коли підстави для скасування рішення місцевого суду і
направлення справи на новий розгляд, визначені ст. 311 ЦПК України, відсутні,
колегія суддів вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків,
визначених законом, у зв'язку з чим його ухвала підлягає скасуванню з
направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 31 травня 2007 року скасувати, а справу передати на новий
апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф.
Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк