Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2008 року місто Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.

суддів Демянчук С.В., Григоренка М.П.

з участю секретаря судового засідання Колесової Л.В.,

сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 26 лютого 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 26 лютого 2008 року задоволено позовОСОБА_2. до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідач вважає, що висновок суду першої інстанції про позбавлення його батьківських прав з тих підстав, що він ухилявся від виконання своїх обов*язків по вихованню сина та що він є хронічним алкоголіком, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Просить апеляційний суд рішення місцевого суду скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення частковій зміні з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Позбавляючи відповідача батьківських прав стосовно неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як батько ухилявся від виконання своїх обов*язків по вихованню сина та що він є хронічним алкоголіком.

Проте повністю погодитися з такими висновками місцевого суду не можна, оскільки не всі вони відповідають матеріалам справи.

Відповідно до роз*яснення п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з п. 16 цієї постанови особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз*яснив Пленум Верховного Суду України у зазначеній постанові ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом встановлено, що після реєстрації відповідача батьком неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, відповідач фактично ніколи не проживав разом із сином та його матір*ю, позивачкою у справі, однією сім*єю. Із дитиною спілкувався рідко. У 1995 році з нього за рішенням суду на користь позивачки на утримання малолітнього сина було стягнено аліменти. У 1997 році відповідач у судовому порядку домігся зменшення розміру стягуваних на у тримання дитини розміру аліментів з ј до 1/6 заробітку, які сплачував лише до 2000 року.

Як видно з довідки Державної виконавчої служби м. Рівного на а. с. 8 позивачка не отримувала від відповідача аліментів на утримання сина з 1 листопада 2000 по 31 жовтня 2006 року, оскільки відповідач ухилявся від їх сплати.

Пізніше, допустивши заборгованість по аліментах, відповідач у судовому порядку домагався часткового звільнення від її сплати.

Згідно з поясненнями позивачки нею було отримано від відповідача аліментів на утримання сина у 2006 році - 500 грн., у 2007 та 2008 рр. - по 300 грн.

В листопаді 2006 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом доОСОБА_2. про виключення запису про його батьківство з актового запису про народження неповнолітнього сина ОСОБА_3. В задоволенні його позовних вимог йому було відмовлено.

У своєму висновку орган опіки та піклування від 13 листопада 2007 року зазначив, що відповідач не бере участі у вихованні й утриманні дитини, а тому вважає за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав.

З письмового пояснення неповнолітнього ОСОБА_3, яке він 23 травня 2008 року дав працівникам органу опіки та піклування, також вбачається, що ОСОБА_1 не займається його вихованням.

Тому враховуючи викладені обставини та аналізуючи їх у сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність фактів ухилення відповідача від виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3, про його винну поведінку у цьому та про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов'язками.

Через це колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 з підстав, що передбачені пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Разом з тим, відповідно до роз*яснення згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України хронічний алкоголізм батьків, їх захворювання на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

Проте у даній справі таких доказів немає, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав позбавляти ОСОБА_1 батьківських прав за п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України. Через це посилання місцевого суду у мотивувальній частині судового рішення на п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України про хронічний алкоголізм ОСОБА_1 з тексту рішення суду підлягає виключенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. 164 СК України, ст.ст. 10, 60, 303, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 26 лютого 2008 року частково змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України про хронічний алкоголізм ОСОБА_1

В решті рішення місцевого суду залишити без зміни, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: