Справа № 22ц-1204/2008                                        Головуючий
Категорія - цивільна
Доповідач - Острянський В.І.
Апеляційний суд Чернігівської області  у складі:
Суддів:     Острянського В.І.,Бобрової І.О.,
секретарі: Куксі М.В.,
за участю:  ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх представника ОСОБА_5,
ОСОБА_1, представника Чернігівської міськради Прокопович
Т.Г., адвоката Каранди І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 29 травня 2008 року по
справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на земельну ділянку, про визнання договору купівлі-продажу земельної
ділянки недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Чернігівської міської ради про визнання права власності на земельну
ділянку, визнання свідоцтв про право на спадщину від 21 листопада 2006 року та
Державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 січня 2007 року -
недійсними,-

в с т а н о в и в:

У березні 2007 року ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись з позовом до ОСОБА_1, вказавши третьою особою
Чернігівську міську раду, з вимогами про визнання права власності на земельну
ділянку та про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Свої вимоги позивачі обгрунтовували
тим, що вони як спадкоємці після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
отримали 21 листопада 2006 року свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку
кожному земельної ділянки розміром 0,1200 га, розміщеної згідно з Державним
актом на право власності від 22 січня 2007 року на ім”я позивачів (а.с.7 і
зворот) в АДРЕСА_1; що при оформленні технічної документації в листопаді 2006
року позивачі дізнались, що даною земельною ділянкою користується ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу останньої від 21 травня 1996 року, укладеного
між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 і посвідченого державним нотаріусом Чернігівської
районної держнотконтори Соломко І.І.. Позивачі, вважаючи, що відповідач ОСОБА_1
порушує їх права на спадкове майно, просили суд у первісному позові визнати за
ними право власності на земельну ділянку, площею 0,1200 га, розташованої у
АДРЕСА_1 та зобов”язати відповідача повернути її позивачам і зобов”язати
відповідача знести за його рахунок самовільно побудовані будівлі на цій
земельній ділянці та стягнути з останнього в їх користь судові витрати по
справі.

У липні 2007 року позивачі подали
до суду додаткову позовну заяву, у якій, посилаючись на ті ж обставини, просили
суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня
1996 року (а.с.14,15), укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, посвідчений державним
нотаріусом Соломко І.І. Чернігівської райдержнотконтори, реєстраційний номер №
2-2088, площею 0,1200 га і розміщеної на землях, що перебувають у віданні
Новоселівської сільської ради та надану в лютому 1993 року для будівництва та
обслуговування житлового будинку і господарських будівель у с.Новоселівці
Чернігівського району (а.с. 82). Також, просили суд призначити по справі судову
почеркознавчу експертизу та витребувати оригінал договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 21 травня 1996 року.

У червні 2007 року ОСОБА_1 подав
до суду зустрічну позовну заяву з вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання права власності на спірну земельну ділянку та про визнання свідоцтв
про право на спадщину і Державного акту на право власності на земельну ділянку
недійсними (а.с.31- 35).

Свої вимоги зустрічний позивач
мотивував тим, що він 21 травня 1996 року уклав договір купівлі-продажу
земельної ділянки, за яким він придбав, а ОСОБА_6 продав земельну ділянку
розміром 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що
знаходиться за поштовою адресою: АДРЕСА_1 ( дійсний № 8); що цей договір був
посвідчений державним нотаріусом та у відповідності до Декрету Кабміну України
від 26 грудня 1992 року № 15-92 „Про приватизацію земельних ділянок”, який
набув чинності з 15 січня 1993 року, 14 червня 1996 року був зареєстрований
Новоселівською сільською радою, як органом місцевого самоврядування на
території якого розташована дана земельна ділянка. Далі посилається на те, що
Новоселівська сільська рада у порушення існуючого Порядку посвідчення договорів
відчуження земельних ділянок (п. 26 цього Порядку..., затвердженого наказом
Мінюсту та Держкомзему України від 06.06.1996 року № 14/5/48 ) не погасила та
не передала до архіву другий примірник Державного акта на право власності на
землю, на підставі якого був посвідчений договір її купівлі-продажу, а
відповідачі за зустрічним позовом використали це порушення і домоглись видачі
їм дублікату Державного акту на право власності на спірну земельну ділянку
(а.с. 13) після смерті ОСОБА_6 та як спадкоємці отримали свідоцтва про право на
спадщину і оформили Державний акт на спірну земельну ділянку на своє ім”я.
Тому, ОСОБА_1 у своєму позові ставить питання про об”єднання в одному
провадженні обох позовів, про визнання за ним права власності на земельну ділянку
для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1200 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1(8); про визнання свідоцтв про право на
спадщину, виданих Першою Чернігівською нотаріальною конторою 21 листопада 2006
року на ім”я ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 недійсними; про визнання Державного
акту на право власності на земельну ділянку, виданого Чернігівською міською
радою 22 січня 2007 року на ім”я ОСОБА_2 недійсним.

Рішенням місцевого суду від 29
травня 2008 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково.
Зобов”язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,12 га, укладений
між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, що посвідчений державним нотаріусом Соломко І.І.
Чернігівської районної державної нотаріальної контори за № 2-2088. В
задоволенні решти позовних вимог первісних позивачів та у задоволенні позову
ОСОБА_1 було відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1
ставить питання про скасування оскаржуваного ним рішення місцевого суду та про
ухвалення нового рішення апеляційним судом про задоволення його позовних вимог.
Зокрема, апелянт посилається на те, що місцевий суд неправильно застосував
норми матеріального права, дав невірну оцінку зібраним доказам по справі і
прийшов до неправильних висновків. Так, суд поклав в основу рішення правило ч.2
ст.17 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) про те, що власники
земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом
шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами
відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді
народних депутатів на тих же умовах , на яких вона була їм передана. Проте, суд
не врахував, що дія даної норми матеріального закону була зупинена Декретом
Кабінету міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 „Про приватизацію
земельних ділянок” і на момент укладення договору купівлі-продажу спірної
земельної ділянки 21 травня 1996 року
правило ч.2 ст.17 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) не
діяло. Далі апелянт вказує, що місцевий суд визнав договір купівлі-продажу
земельної ділянки недійсним з підстав не передбачених законом та не вказав
правові наслідки, які настають у зв”язку з цим; що оскільки на час відкриття
спадщини після померлого ОСОБА_6 спірна земельна ділянка не входила до її
складу, підстав для отримання позивачами за первісним позовом свідоцтв про
право на спірну земельну ділянку у порядку спадкування не було; що первісні
позивачі незаконно отримали дублікат Державного акту на право власності на
земельну ділянку на ім”я ОСОБА_2; що місцевий суд мав врахувати письмову заяву
ОСОБА_1 про застосування позовної давності, оскільки первісні позивачі знали
про укладення ОСОБА_6 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки.
Також, апелянт вказує, що суд не привів сторони до первісного стану в
резолютивній частині рішення, що унеможливлює його виконання.

Заслухавши доповідача,
пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Ухваливши оскаржуване рішення,
місцевий суд виходив з того, що в 1993 році ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.9), одержав земельну ділянку під будівництво житлового будинку в
с.Новоселівці Чернігівського району, розміром 0,1200 га, на яку на підставі
Державного акту на право приватної власності на землю від 06 травня 1996 року
набув право  власності; що ОСОБА_6 21
травня 1996 року уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу цієї земельної
ділянки, який було посвідчено нотаріусом Чернігівської районної державної
нотаріальної контори; що після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1позивачі за первісним
позовом 21 листопада 2006 року отримали свідоцтва про право на спадщину за
законом по 1/3 частині спірної земельної ділянки, а 22 січня 2007 року
Чернігівською міською радою позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було видано
Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. Суд вважав, що
оскільки відповідачем ОСОБА_7 договір купівлі-продажу земельної ділянки від
21.05.1996 року не був зареєстрований у Новоселівській сільській раді, не
встановлювались межі земельної ділянки в натурі та не видавався Державний акт
на право власності на дану земельну ділянку на ім”я ОСОБА_7, тому оспорюваний
договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає визнанню недійсним. І т.я.
ОСОБА_7, на думку місцевого суду, не набув права власності на спірну земельну
ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.1996 року, тому в
задоволенні його позову необхідно відмовити. Також суд вважав, що вимоги
позивачів за первісним позовом про зобов”язання відповідача повернути їм спірну
земельну ділянку підлягають задоволенню та що ОСОБА_6 уклав договір
купівлі-продажу земельної ділянки 21.05.1996 року в порушення правил ст.17
Земельного кодексу України (в редакції 1991 року), який діяв на час укладення
договору.

Проте з такими висновками
місцевого суду не може погодитись апеляційний суд.

З матеріалів справи та з копії
Державного акту на право приватної власності на землю від 06 травня 1996 року
на ім”я ОСОБА_6, приєднаного до матеріалів справи апеляційним судом, слідує, що
ОСОБА_6 в установленому законом порядку 06 травня 1996 року набув права
власності на земельну ділянку, розміщену
на території с.Новоселівка і 21 травня 1996 року продав її ОСОБА_7,
шляхом укладення і власноручного підписання (що підтверджується висновком
експерта від 09.04.2007 року № 180 а.с. 141-145) з останнім договору
купівлі-продажу від цього числа, посвідченого в нотаріальному порядку (а.с.94)
та зареєстрував цей договір в Новоселівській сільській раді 14 червня 1996 року
(а.с.42). Такі дії продавця узгоджуються з вимогами діючого на той час
законодавства.

Зокрема, дія правила ст.17
Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) щодо заборони протягом шести
років з часу набуття права власності на земельну ділянку продавати або іншими
способами її відчужувати була зупинена Декретом Кабінету Міністрів України №
15-92 від 26 грудня 1992 року „Про приватизацію земельних ділянок”, який діяв
до 25 жовтня 2001 року.

Державний нотаріус
Чернігівської районної державної нотаріальної контори, посвідчуючи 21 травня
1996 року договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки (а.с.94), перший
екземпляр Державного акту на право приватної власності на землю, серії ЧН №
00975, на ім”я ОСОБА_6 приєднав до матеріалів договору, які зберігаються в
даний час у нотаріальній конторі, про що свідчить копія Державного акту на ім”я
ОСОБА_6, приєднана до матеріалів справи апеляційним судом.

З копії Державного акту на
право приватної власності на землю на ім”я ОСОБА_6, серії ЧН № 00975, видно, що
його видано Новоселівською сільською радою Чернігівського району за підписом її
голови 06 травня 1996 року і зареєстровано в Книзі записів державних актів на
право приватної власності на землю за № 1979 та що цей державний акт складено у
двох примірниках, з яких:  перший видано
ОСОБА_6, а другий зберігається у районній раді. Наведене узгоджується з актом
прийому-передачі Державних актів на право приватної власності на землю від 24
листопада 2000 року (а.с.66 - 67), за яким начальник Чернігівського райвідділу земельних
ресурсів передав, а завідуючий відділом земельних ресурсів Чернігівської
міської ради прийняв, в т.ч. і акт на ім”я ОСОБА_6 за реєстраційним номером №
1979, що є його другим екземпляром, та підтверджує, на думку суду, реальність
договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

З позовних вимог первісних позивачів
видно, що вони ставили питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу
спірної земельної ділянки з підстав, що покійний ОСОБА_6 не підписував цей
договір і інших підстав не заявляли, Проте місцевий суд, вирішуючи спір, в
порушення положень ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених
вимог, вийшов за їх межі та визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної
ділянки з підстав не передбачених законом.

Відповідно до правил п.5.1. Інструкції
про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі (далі-Інструкції), затвердженої наказом
Держкомітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за №
354/3647, при втраті (псуванні) державного акта на землю власнику або
землекористувачу видається відповідний дублікат.

Проте, з копії дубліката Державного
акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 812312, виданого
Чернігівською міською радою 25 вересня 2006 року замість акта серії ЧН № 00975
від 06 травня 1996 року слідує, що його видано ОСОБА_6, який проживає в
АДРЕСА_2, однак, згідно з копією свідоцтва про смерть на ім”я ОСОБА_6 (а.с.9),
останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і за життя питання про видачу йому дубліката
Державного акта на право власності на землю не ставив. Крім того, за правилами
ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент
її смерті.

За таких обставин, апеляційний суд
вважає, що дублікат Державного акта на право власності на земельну ділянку,
серії ЯГ № 812312 від 25 вересня 2006 року на ім”я померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_6, який видано Чернігівською міською радою з порушенням норм
матеріального права (ст. 25 ЦК України та
п.5.1. Інструкції про порядок видачі таких дублікатів), не може
породжувати юридичних наслідків.

З матеріалів справи видно (а.с.10, 11, 12),
що державний нотаріус Першої чернігівської державної нотаріальної контори 21
листопада 2006 року, взявши до уваги дублікат Державного акта на право
власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 812312, виданого Чернігівською
міською радою на ім”я ОСОБА_6 25 вересня 2006 року, видав свідоцтва про право
на спадщину за законом : дружині спадкодавця ОСОБА_2, за № 199311,
зареєстрованого в реєстрі за № 4-3499; дочці спадкодавця ОСОБА_4 за № 199313,
зареєстрованого в реєстрі за № 4-3497 і дочці спадкодавця ОСОБА_3 за № 199312,
зареєстрованого в реєстрі за № 4-3502 на спадкове майно, що складається  з земельної ділянки розміром 0,1200 га,
наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель
і споруд, розміщеної в м.Чернігові по вул.Рахматуліна; а в подальшому на
підставі цих свідоцтв Чернігівська міська рада 22 січня 2007 року видала
ОСОБА_2- позивачці за первісним позовом, Державний акт на право власності на
земельну ділянку, серії ЯГ № 839121, за яким позивачі в справі: ОСОБА_2,
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мають право на спірну земельну ділянку по 1/3 частині.

Апеляційний суд, враховуючи, що
свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спірної земельної ділянки від
21 листопада 2006 року та Державний акт про право власності на земельну ділянку
на ім”я ОСОБА_2 від 22 січня 2007 року були отримані позивачами: ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця
ОСОБА_6 на основі дубліката Державного акта на право власності на земельну
ділянку, серії ЯГ № 812312, виданого Чернігівською міською радою 25 вересня
2006 року з порушенням чинного законодавства, приходить до висновку про
необхідність визнання цих правовстановлюючих документів недійсними.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги про те, що місцевий суд помилково застосував ст.17 Земельного кодексу
України (в редакції 1991 року), визнав договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки від 21 травня 1996 року недійсним з підстав не передбачених
чинним законодавством та не вказав при цьому правові наслідки, які настають у
випадку визнання договору недійсним; що суд не взяв до уваги факт отримання
первісними позивачами ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 дубліката Державного акта на
право власності на земельну ділянку на ім”я ОСОБА_6 з порушенням чинного
законодавства - підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд мав застосувати  позовну давність на
підставі заяви ОСОБА_1 від 28.05.2008 року (а.с.160), оскільки позивачі, на
думку заявника, знали про те, що покійний ОСОБА_6 в 1996 році продав спірну
земельну ділянку ОСОБА_1, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного
рішення суду, т.я. апелянт не спростував доводів первісних позивачів про те, що
вони дізнались про порушення їх прав лише у 2006 році при оформленні технічної
документації на спірну земельну ділянку.

Апеляційний суд також враховує, що
законодавець не пов”язує часовими рамками отримання Державного акту на право
власності на земельну ділянку після її придбання за договором купівлі-продажу,
тому вважає, що сам факт неодержання такого Акту ОСОБА_1 після укладення
договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки 21 травня 1996 року не може
бути підставою для визнання цього договору недійсним і не є перешкодою для його
отримання в даний час. Також не можуть бути задоволені вимоги зустрічного
позивача про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку,
оскільки законом встановлено інший порядок її набуття.

За таких обставин, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог
первісного позову та про часткове задоволення вимог за зустрічним позовом.

Відповідно до правил ст.88 ЦПК
України підлягає вирішенню питання про розподіл судових витрат і стороні на
користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи видно, що позивач
за зустрічним позовом ОСОБА_1 за звернення до суду з позовом сплатив 51 грн.
судового збору і 30 грн. витрат на інформаціфйно-технічне забезпечення розгляду
справи (а.с.32-33) та за подачу апеляційної скарги - 25 грн. 50 коп. судового
збору і 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи
(а.с.172-173). Тому, на підставі наведеного з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в
користь ОСОБА_1 необхідно стягнути по 18 грн. 50 коп. понесених витрат по
сплаті судового збору та по 20 грн. -
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

Керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, ст. 25 ЦК України,
Декретом Кабінету міністрів України „Про приватизацію земельних ділянок” від 26
грудня 1992 року № 15-92, п.5.1 Інструкції про порядок складання, видачі,
реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку
і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди,
затвердженої наказом Держкомітету України по земельних ресурсах від 04 травня
1999 року № 43 і зареєстрованої в Мінюсті України 04 червня 1999 року за №
354/3647 з наступними змінами і доповненнями,
суд,

В И Р І ШИ В :

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського  районного суду м.Чернігова від 29 травня 2008
року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати свідоцтва про право на
спадщину за законом щодо земельної ділянки розміром 0,1200 га, розташованої в
АДРЕСА_1, видані державним нотаріусом Першої Чернігівської державної
нотаріальної контори 21 листопада 2006 року: на ім”я ОСОБА_2 за № 199311 і
зареєстрованого в реєстрі за № 4-3499, на ім”я ОСОБА_3 за № 199312 і
зареєстрованого в реєстрі за № 4-3502 та на ім”я ОСОБА_4 за № 199313 і
зареєстрованого в реєстрі за № 4-3497 - недійсними.

Визнати Державний акт на право
власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1, виданий Чернігівською
міською радою 22 січня 2007 року, серії ЯГ № 839121 на ім”я ОСОБА_2 -
недійсним.

В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3
і ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, про
усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов”язання
відповідача: повернути позивачам земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану в
АДРЕСА_1 та знесення за рахунок відповідача самовільно побудованих будівель на
цій земельній ділянці; про визнання недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки в с.Новоселівка, площею 0,12 га, від 21 травня 1996 року,
укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_1 та посвідченого державним нотаріусом Соломко
І.І. Чернігівської райдержнотконтори, реєстраційний номер № 2-2088 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 по 18 грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору та
по 20 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної
справи.

Рішення набирає чинності з моменту
його проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду України в
касаційному порядку впродовж двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: