Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 вересня
2008 року

м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми
А.Г.,

суддів:

Левченка
Є.Ф.,

Охрімчук
Л.І.,

Лихути
Л.М.,

Романюка
Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, комунального
підприємства “Житлово-комунальний комбінат”, третя особа - орган опіки та
піклування Полтавської районної ради, про визнання частково недійсним свідоцтва
про право власності на житло, визначення частки в майні, що є спільною сумісною
власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Полтавського
районного суду від 6 лютого 2007 року та рішення апеляційного суду Полтавської
області від 24 березня 2008 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2006 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом
до ОСОБА_4, комунального підприємства “Житлово-комунальний комбінат” про
визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1
та області та визначення часток у зазначеній квартирі, яка належить сторонам на
праві спільної сумісної власності, посилаючись на те, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло, виданого                 17 січня 2001 року відділом
приватизації житла відкритого акціонерного товариства “Полтаванафтогазбуд”
(далі - ВАТ “Полтаванафтогазбуд”) у               с. Терешки Полтавського району
та області, зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Оскільки ОСОБА_4 та її
неповнолітній син, ОСОБА_5, на час приватизації у квартирі не проживали та
особисто заяви про приватизацію не підписували, позивачі просили в частині
визнання                 ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 співвласниками квартири визнати свідоцтво про право власності на
квартиру недійним. Також, оскільки між співвласниками виникають спори щодо
розміру часток кожного в праві власності на квартиру, позивачі просили
визначити частки в праві власності на квартиру за ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
по 1/3 частці за кожним.

Заочним рішенням Полтавського районного суду від 6 лютого 2007 року позов
задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру
АДРЕСА_1 та області, видане 17 січня 2001 року відділом приватизації житла
відкритого акціонерного товариства “Полтаванафтогазбуд” у частині визнання за
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права спільної сумісної власності на зазначену квартиру та
визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартири
за кожним.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 березня                 2008 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 17 січня 2001
року відділом приватизації житла відкритого акціонерного товариства
“Полтаванафтогазбуд” на квартиру АДРЕСА_1, в частині визнання ОСОБА_4
співвласником цієї квартири. Визначено, що частки співвласників зазначеної
квартири, а саме позивачів: ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також неповнолітнього ОСОБА_5 становлять по ј
указаної квартири. У задоволенні позову в частині визнання недійсним свідоцтва
про право власності на житло в частині права власності ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись
на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із
того, що відповідачка ні у своїх, ні в інтересах неповнолітнього сина не давала
письмової згоди на приватизацію спірної квартири, відтак співвласниками
квартири слід визнати лише позивачів із визначенням їм їхніх часток порівну.
Визнаючи нарівні з позивачами співвласником квартири й неповнолітнього  ОСОБА_5, апеляційний суд указав, що згоду на
приватизацію в його інтересах дав його батько - ОСОБА_3, а тому за ним також
слід визнати право на рівну з позивачами частку квартири.

Однак погодитися з такими висновками не можна.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України “Про приватизацію
державного житлового фонду” передача займаних квартир (будинків) здійснюється в
спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів
сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого
власника квартири (будинку).

Таким чином, небажання когось із членів сім'ї
взяти участь у приватизації квартири позбавляє можливості інших членів сім'ї на
отримання квартири у власність у порядку, передбаченому Законом України “Про приватизацію
державного житлового фонду”, чого суд не врахував та неправильно застосував норму
матеріального права при ухваленні рішення у справі.

Крім того, сам по собі факт відсутності письмової
згоди когось із повнолітніх членів сім'ї на приватизацію квартири не свідчить про
незаконність приватизації за умови, якщо буде встановлено, що приватизація квартири
відповідала його волевиявленню.

Разом з тим згідно з матеріалами справи відповідачка
ОСОБА_4 та її неповнолітній син, ОСОБА_5, на час приватизації квартири у встановленому
законом порядку не визнавалися такими, що втратили право користування квартирою,
і за ними зберігалося право на спірну квартиру, а приватизація квартири відповідала
волі ОСОБА_4, яка також виявляла таку волю і в інтересах свого сина - ОСОБА_5

Отже, судом при
вирішенні спору неправильно застосовано норму матеріального закону, що
відповідно до ст. 341 ЦПК України є підставою для скасування рішення та
ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Щодо вимоги про визначення часток співвласників у праві на квартиру, то,
оскільки квартира належить на праві спільної сумісної власності п'ятьом особам,
їх частки є рівними та кожному з них належить по 1/5 частці.

Керуючись п. 5 ч. 1 ст. 336, ст. 341, ч. 2 ст. 344 ЦПК України,                           ч. 2 ст. 8 Закону
України “Про приватизацію державного житлового фонду”, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 березня                   2008 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,  комунального підприємства
“Житлово-комунальний комбінат” про визнання частково недійсним свідоцтва про
право власності на квартиру відмовити.

Визначити частки ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у праві
спільної власності на квартиру
АДРЕСА_1 по 1/5 частці кожному.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М.
Романюк