У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 січня 2008  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Сеніна Ю.Л.,

Суддів:              Левченка
Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,  Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства (далі - ДП) “Укренерговугілля” про стягнення оплати послуг за договором та
відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом                                    ДП
“Укренерговугілля” до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

У липні 2006 року
ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 січня
2004 року він, як адвокат, уклав із
державним підприємством будівельно-промисловою компанією (далі - ДП БПК) “Енергоспецбуд”, правонаступником якого є відповідач, договір про
надання юридичних послуг, за умовами якого зобов'язався надавати підприємству
юридичну допомогу у вирішенні спору, що виник між ДП БПК “Енергоспецбуд” та АГК
“Радосинь”  про право власності та користування
гаражними боксами, а  ДП БПК
“Енергоспецбуд” у свою чергу зобов'язалося оплатити такі послуги, а саме
сплатити 100 % вартості трьох гаражних боксів в АГК “Радосинь”, але не менше
еквіваленту 18000 доларів США за один гараж на момент кінцевого розрахунку, та
передати один побудований гараж в АГК “Радосинь” (на вибір позивача); кінцевий
розрахунок ДП БПК “Енергоспецбуд” повинно було здійснити одноразово відразу
після проголошення рішення суду; свої обов'язки по договору він виконав у повному
обсязі, а підприємство умови договору не виконало, на його неодноразові
звернення не відреагувало, чим йому заподіяно також моральну шкоду.

Позивач
просив стягнути оплату його послуг за договором в сумі 279300 грн., зобов'язати
ДП “Укренерговугілля” передати йому безоплатно у власність один гаражний бокс в
АГК “Радосинь” на його вибір, або стягнути вартість такого гаража, а також
стягнути 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

ДП “Укренерговугілля”
пред'явило зустрічний позов про визнання недійсним договору про надання
юридичних послуг, укладеного між сторонами 13 січня 2004 року, посилаючись на
те, що істотні умови договору викладено нечітко і двозначно, такий договір
укладений з порушенням основних умов, встановлених Правилами адвокатської
етики, та не був спрямований на реальне настання наслідків, передбачених ним.

Рішенням Деснянського районного
суду м.
Києва від 27 грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м.
Києва від 4 липня 2007 року, позов ОСОБА_1  задоволено частково, у задоволенні
зустрічного позову відмовлено, постановлено стягнути з ДП “Укренерговугілля” на
користь ОСОБА_1 279300 грн., зобов'язати ДП “Укренерговугілля” передати ОСОБА_1
у власність гаражний бокс в АГК “Радосинь”, а у разі відсутності гаража -
стягнути його вартість в сумі 93100 грн., а також стягнути 10000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі ДП
“Укренерговугілля” просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та відмовити
в задоволенні позову ОСОБА_1 і задовольнити зустрічний позов, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що 13 січня
2004 року між ОСОБА_1 та ДП БПК “Енергоспецбуд” було укладено договір про
надання юридичних послуг, відповідно до умов якого ОСОБА_1 узяв на себе
обов'язок надавати підприємству юридичну допомогу та представляти його інтереси
в судах, інших державних органах, перед підприємствами та організаціями усіх
форм власності, громадянами в рамках спору, що виник між ДП БПК “Енергоспецбуд”
та АГК “Радосинь” з приводу права власності на збудовані гаражні бокси; за
умовами цього договору ДП БПК “Енергоспецбуд” зобов'язалось оплатити послуги
ОСОБА_1 шляхом сплати йому 100 % вартості трьох гаражних боксів в АГК
“Радосинь”, але не менше еквіваленту 18000 доларів США за один гараж на момент
кінцевого розрахунку, та передачі одного побудованого підприємством гаража в
АГК “Радосинь”. Згідно договору встановлено порядок розрахунків, а саме: сплата
ОСОБА_1 еквіваленту 6000 доларів США в момент підписання договору, а передача
решти суми та гаражного боксу в натурі - відразу після укладення мирової угоди
або добровільного вирішення спору, або відмови ДП БПК “Енергоспецбуд” від
вирішення спору чи від послуг ОСОБА_1, або проголошення рішення суду.

Також встановлено, що ОСОБА_1
представляв інтереси ДП БПК “Енергоспецбуд”
з приводу спору з АГК “Радосинь” в господарських судах першої,
апеляційної та касаційної інстанцій, рішення господарського суду м. Києва в
такій справі було постановлене 5 серпня 2004 року.

Задовольняючи частково позов
ОСОБА_1 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того,
що обставин недійсності оспорюваного договору не встановлено, ОСОБА_1 надав
послуги підприємству у повному обсязі згідно договору, натомість ДП БПК
“Енергоспецбуд” не виконало узяті на себе зобов'язання, не оплатило послуги
адвоката, хоча умовами договору не було передбачено, що оплата послуг
проводиться лише в разі задоволення позову ДП БПК “Енергоспецбуд”.

Апеляційний суд погодився з
такими висновками,  залишивши рішення
суду першої інстанції без змін.

Проте з висновками судів повністю
погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 901 ЦК України
за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі
вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується
оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг,
якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст.
903 ЦК України якщо  договором  передбачено
надання  послуг  за
плату, замовник
зобов'язаний  оплатити надану йому
послугу в розмірі,  у строки
та в порядку, що встановлені договором. У разі
неможливості виконати договір про надання послуг, що  виникла не з вини виконавця, замовник
зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну  плату.
Якщо неможливість виконати договір виникла з вини
замовника,  він зобов'язаний виплатити
виконавцеві плату в повному обсязі,  якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Закон України "Про адвокатуру"  визначає дотримання
Правил адвокатської етики як одного з основних зобов'язань
адвоката, які він бере на себе, складаючи Присягу адвоката
України.

Правила адвокатської етики,
схвалені Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів
України 1 жовтня 1999 року протокол від 1 - 2 жовтня 1999 р. N 6/VI, визначають уніфіковане тлумачення норм
адвокатської етики, у тому числі щодо винагороди адвоката за виконані ним дії
по наданню правової допомоги.

Відповідно до частини 1 статті
17, частин 1-6 статті 33 Правил адвокатської етики в угоді про надання правової
допомоги мають бути чітко і недвозначно визначені всі головні умови, на яких
адвокат приймає доручення клієнта. Гонорар є єдиною допустимою формою  отримання адвокатом винагороди
за надання правової допомоги клієнту. Гонорар,  отримуваний адвокатом за надання правової допомоги,
повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно
обгрунтованим за розміром. Фактори, що повинні
братися до уваги при визначенні обгрунтованого розміру гонорару, включають в
себе: 1) обсяг часу і  роботи, що
вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та  новизни правових питань, що стосуються
доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність
того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень
або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3)
необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль
адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6)
досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого
бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків
виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного
адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка,
репутація, значні професійні здібності адвоката.

Жодний з факторів, вказаних у частині третій
цієї статті, не має самостійного значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв'язку
стосовно до обставин кожного конкретного випадку. Розмір гонорару
і порядок його внесення мають бути чітко визначені в
угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення
гонорару (фіксована сума,  погодинна оплата,
доплата гонорару за позитивний результат по справі, тощо) визначаються  за домовленістю між адвокатом та клієнтом і
також мають бути закріплені в угоді.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1,
ДП “Укренерговугілля” погоджувалось з фактом укладення з ОСОБА_1 договору та
виконанням ним певних дій по представництву інтересів ДП БПК “Енергоспецбуд”,
але посилалося на те, що в порушення ч. 1 ст. 17 Правил адвокатської етики
істотні умови договору щодо сплати винагороди адвокату ним самим були викладені
нечітко і двозначно, фактично ж волевиявлення клієнта по такому договору було
спрямоване на позитивне для ДП БПК “Енергоспецбуд” вирішення спору, зокрема,
постановлення судом рішення про задоволення його позову й визнання за
підприємством права власності на гаражі, тому ДП БПК “Енергоспецбуд”
передбачало можливість оплати послуг ОСОБА_1 у визначеному договором розмірі
саме в разі задоволення позовних вимог, натомість дії ОСОБА_1, як адвоката,
бажаних позитивних результатів не принесли і рішенням господарського суду
м.Києва від 5 серпня 2004 року в задоволенні позову ДП БПК “Енергоспецбуд” до
АГК “Радосинь” було відмовлено, це рішення залишене в силі судами апеляційної
та касаційної інстанцій.

Вказуючи на такі обставини, ДП
“Укренерговугілля”, крім іншого, зазначало те, що адвокат не може претендувати
на отримання винагороди в такій значній сумі, як бажає, оскільки він не досяг за результатами виконання доручення позитивного результату,
якого бажав клієнт.

Суд у порушення вимог ст.ст. 214,
215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, заперечень ДП
“Укренерговугілля” належним чином не перевірив, у зв'язку з чим у достатньому
обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до цих правовідносин, а зосередився лише на тому, що
відсутні обставини, які підтверджують недійсність договору.

Суд не з'ясував, з огляду на
положення ст. ст. 203, 901, 903 ЦК України, Правил
адвокатської етики, обставин укладення договору від 13 січня 2004 року,
не проаналізував суті зобов'язання, що виникло між сторонами згідно договору,
не перевірив чи відповідає суть такого зобов'язання положенням укладеного
договору та фактично вчиненим діям ОСОБА_1, не визначив суд справжню волю осіб,
їх поведінку та мету правочину, на досягнення якої розраховувало ДП БПК
“Енергоспецбуд”, не визначився суд і з тим, які фактори
сторонами договору бралися до уваги при визначенні розміру винагороди адвоката,
чи може вважатися такий розмір розумно обґрунтованим для виплати ОСОБА_1 з
урахуванням обсягу, строків, результату дій ОСОБА_1 в інтересах ДП БПК
“Енергоспецбуд”.

Крім того, не визначився суд і з
правовими підставами задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування
моральної шкоди, не зазначив у рішенні доказів на підтвердження заподіяння йому
такої шкоди, не навів і відповідних мотивів визначення її розміру.

Апеляційний суд у порушення вимог
ст.ст. 303,  315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду без
змін.

За таких обставин ухвалені у
справі судові рішення підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК
України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу державного
підприємства “Укренерговугілля” задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 27 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від
4 липня 2007 року скасувати, справу передати на новий розгляд  до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
Ю.Л.Сенін

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк