УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2008 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі :

головуючого                 Гнатенка А.В.,

суддів:                            Барсукової
В.М.,                Гуменюка В.Г.,

Григор'євої Л.І.,
Косенка В.Й., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який також діє в
інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У липні 2006 року позивач, звернувшись до суду з указаним
позовом, зазначав, що 29 вересня 2000 року на 195 км автошляху Суми - Полтава -
Олександрія з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, в
результаті якої загинула ОСОБА_4. Унаслідок протиправних дій відповідача він
назавжди втратив дружину, а його донька позбавлена материнського тепла та
любові.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області
від 25 жовтня 2006 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на
користь ОСОБА_1 4 800 грн. моральної шкоди та 33 грн. матеріальної шкоди, на
користь ОСОБА_2 6 тис. моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за недоведеністю.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11
січня 2007 року виключено з мотивувальної частини рішення районного суду
посилання на вимоги ст. 450 ЦК України (1963 року) як на одну з підстав
вирішення спору по суті. У решті - рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати
постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального й
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 27 березня 1992 pоку
“Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування
шкоди”  (зі змінами) роз'яснив, що шкода,
заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає
відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний
зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела
підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до п.п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди” (зі змінами) відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої  шкоди, протиправність діяння її  заподіювача, наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним  діянням  заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з'ясувати,  чим
підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або
втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому  виходить,  а також інші обставини, що мають значення для
вирішення спору. За   змістом  ст.
440-1 ЦК України (1963 року) та інших норм законодавства, що регулюють
ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій
фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені  протиправними діями (бездіяльністю) інших
осіб.

Із матеріалів справи вбачається, що ДТП сталося внаслідок наїзду автомобіля
«Мерседес-190» під керуванням ОСОБА_5 на велосипед під керуванням ОСОБА_3, який
на велосипеді віз ОСОБА_4.

Постановою старшого слідчого Полтавського РВ УМВС від 21
листопада 2005 року в порушенні кримінальної справи за фактом
дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 30 вересня 2000 року на 195 км
автошляху Суми - Полтава - Олександрія, відносно ОСОБА_3 відмовлено на
підставі  п. 2 ст. 6 КК України у зв'язку
з відсутністю в його діях ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 215 КК України.

Посилаючись у своєму рішенні на постанову старшого слідчого як на
безспірний доказ вини ОСОБА_3, районний суд не врахував, що згідно з ЦПК
України постанова про відмову в порушенні кримінальної справи є одним із
доказів і повинна оцінюватися в сукупності з іншими, добутими у справі доказами.
Відповідно до п. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне  правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені  вони  цією особою.

ОСОБА_3, заперечуючи проти позову, посилався на відсутність порушень Правил
дорожнього руху зі свого боку. Суд належним чином не перевірив ці пояснення
відповідача та не врахував вище наведених роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України.

Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 33 грн. матеріальної шкоди,
однак в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про понесені
позивачем витрати на поховання. Вирішуючи питання про відшкодування моральної
шкоди ОСОБА_1 у зв'язку зі смертю ОСОБА_4., суд не перевірив пояснення
відповідача, що остання жила з ним, а з ОСОБА_1 розлучилася.

Задовольняючи позов про стягнення із ОСОБА_3 матеріальної та моральної
шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд,
виходив із того, що ступінь  вини  відповідача
в  скоєнні  дорожньо-транспортної пригоди становить 60 %,
а ступінь вини іншого учасника - 40 %, а тому відповідач зобов'язаний відшкодувати
завдану шкоду пропорційно ступеня вини. Таким чином, судом вирішено питання, що
стосується прав і обов'язків ОСОБА_5, який не був залучений до участі у справі.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи,
постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2006
року  та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 11 січня 2007 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:                                                                                                         В.М.
Барсукова

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Й. Косенко