У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2008 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,
Прокопчука Ю.В. Лященко Н.П.,                                 Пшонки
М.П.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності на житло
недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 26 січня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 19 лютого 2007 року,

в  с
т  а  н
о  в  и
л  а :

У квітні 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про
вселення у квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що їм належить ця квартира на
праві приватної власності. Квартира складається з двох жилих кімнат площею 17,2
кв.м і 9,7 кв.м., а всього її жила площа становить 26,9 кв.м. У серпні 1992
року ОСОБА_2 одружився й став проживати у квартирі разом із дружиною та сином,
домовившись про те, що придбає для нього, позивача, однокімнатну квартиру, а ця
перейде в його власність. Відповідач не виконав своїх зобов'язань, повністю зайняв
квартиру разом із сім'єю, позбавивши його, позивача, місця проживання.

У липні 2005 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із позовом про визнання
свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності на спірну
квартиру в рівних частках за ним, дружиною, ОСОБА_3, та їхнім сином - ОСОБА_4.

У жовтні 2005 року ОСОБА_2, уточнивши свої позовні вимоги, просив визнати
ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі
АДРЕСА_1.

Ухвалою Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від              23 серпня 2005 року вказані вище
позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням  Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від                     26 січня 2006 року,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 19
лютого 2007 року, позов ОСОБА_1 задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені у
справі  судові рішення, посилаючись на
порушення норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення
повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судові рішення не
відповідають цим вимогам.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення у квартиру, суд першої інстанції виходив із
того, що він як власник житла має переважне право на проживання в належному
йому на праві спільної часткової власності жилому приміщенні.

Відмовляючи
в позові ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, суд посилався на те,
що на момент приватизації квартири вони проживали в ній без реєстрації,
дружина, ОСОБА_3, і дитина були зареєстровані за іншою адресою. Раніше ніхто не
визнавав за ОСОБА_3 право на жилу площу, і таких вимог вона не заявляла. Строк
давності для пред'явлення позову про визнання свідоцтва про право власності
недійсним сплинув.

З таким висновком погодився й апеляційний суд, залишаючи
рішення суду першої інстанції без змін.

Проте з такими висновками погодитися не можна, оскільки
суди до них дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд
прийняв позов ОСОБА_2 (а.с. 46-47) про визнання права власності на квартиру за
ним, його дружиною, ОСОБА_3, та неповнолітнім сином, ОСОБА_4., і розглянув
його, не допустивши до участі у справі ОСОБА_3 та не з'ясувавши обставини, які
б свідчили про те, де вона проживала та де була зареєстрована з дня реєстрації
шлюбу й до розгляду справи в суді, а син - з дня його народження.

Позовну
вимогу ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування
жилим приміщенням, суд узагалі не розглянув. Ця вимога не вирішена шляхом
ухвалення додаткового рішення й в силу її нерозривного зв'язку з рештою вимог
може бути вирішена тільки при новому розгляді справи після скасування
оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, оскільки ухвалені з порушенням п. п. 4, 5 ст. 338
ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до
вимог п. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від
26 січня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим від               19 лютого 2007
року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка