Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2007
року

Малиновський
районний суд міста Одеси в складі:

головуючого
судді                                            Джабурія
О.В.

при
секретарі:                                                    Філімович
І.М.

розглянувши
у попередньому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до приватного вищого навчального закладу «Європейській
університет»,  Одеської філії приватного
вищого навчального закладу «Європейській університет» про розірвання договору,  стягнення грошових коштів та судових
витрат,  відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Представник
позивачки звернулася до суду з позовом до відповідачів про розірвання
договору,  стягнення грошових коштів та
судових витрат,  відшкодування моральної
шкоди за тими підставами,  що 8 червня
2006 р. позивачкою був укладений договір № 23/д про навчання її сина
ОСОБА_2,  в Одеській філії приватного
Вищого навчального закладу «Європейський Університет». Згідно п.2.1. договору
ВУЗ зобов'язаний надати послугу відповідно до державних стандартів освіти.
Відповідно до п.5.1. договору позивачка оплатила 2100 грн. Після внесення
грошей вона звернулася до керівництва ВУЗ із проханням видати копію наказу про
зарахування сина у вуз і надати інформацію про акредитацію ВУЗа у відповідності
зі  ст.
28 Закону України Про вищу освіту та п. 8 Правил прийому до ВУЗУ. На
початку серпня 2006р.,  у зв'язку з
тим,  що її вимоги так і не були
виконані,  вона звернулася до керівництва
ВУЗа із проханням розірвати договір і повернути їй гроші. їй було відмовлено.
25 серпня 2006 p.,  тобто до початку навчального року,  вона звернулася з письмовою заявою повернення
грошей і про розірвання договору,  тому
що освітня послуга не була їй надана,
але грошей не отримала.

Представник
позивачки у судовому засіданні підтримала доводи позову та зазначила,  що вважає договір на навчання складений
незаконно,  тому що він не відповідає
вимогам,  пропонованим до укладення
договорів на навчання згідно діючого законодавства. Крім того вона зазначила
що,  у результаті неправомірних дій
керівництва філії ВУЗа позивачка занедужала та їй заподіяні моральні
страждання,  що виразилися в
щиросердечних переживаннях яки оцінені стороною позивачів в 3000 гривень.

У
судовому засіданні представник позивачки просила суд розірвати договір № 23/9
від 08.06.2006р. укладений з Одеською філією приватного Вищого навчального
закладу «Європейський університет»,
стягнути оплату за навчання в розмірі 2100 гривень,  держмито в розмірі 51 гривню та ЗО гривень за
інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи,  стягнути з відповідача відшкодування
моральної шкоди в сумі 3000 гривень.

Представник
відповідачів у судовому засіданні позов не визнала,  пояснивши,
що сторони по справі уклали договір,
підписали його та були згодні зі всіма його істотними умовами.
Насправді,  позов викликаний лише
тім,  що син позивачки одночасно поступав
у два ВУЗа,  фактично був зарахований до навчання в обох з них,  та вибрав для себе що буде навчатися в іншому
ВУЗІ,  а не у відповідача. Але зазначений
вибір не означає,  що договір укладений
між ними є незаконним,  а гроші сплачені
за навчання підлягають поверненню. Також надумані та не доказані вимоги
відшкодування моральної шкоди. Представник відповідач просила у позові
відмовити у повному обсязі.

Заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши письмові докази в справі,
суд вважає,  що позовні вимоги не
підлягають задоволенню за наступними підставами.

Судом
встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Протягом
2006-2007н.р. Приватний вищий навчальний заклад «Європейський університет» (в
т.ч. Одеська філія) здійснював прийом на навчання на підставі Правил прийому до
Приватного вищого навчального закладу «Європейський університет» від 06 квітня
2006р.,  розроблених на підставі та у

відповідності до Умов прийому до вищих навчальних закладів,  затверджених Наказом Міністерства освіти і
науки України № 71 від 01.02.2006р.

8 червня
2006 р. ОСОБА_1 та Приватний вищий навчальний заклад "Європейський
університет" уклали Договір про навчання №23/д. Відповідно до п. 1.1
Договору Університет зобов'язався за рахунок коштів Замовника здійснити
навчання ОСОБА_2.
Відповідно до абз. 5 п. 8 Умов прийому «вищий навчальний заклад ...
зобов'язаний створити умови для ознайомлення вступників з ліцензією на
здійснення освітньої діяльності,
сертифікатами з акредитованих напрямів підготовки (спеціальностей).»

Приймальна
комісія Університету,  а у Одеській філії
- відбіркова комісія,  при вступі
абітурієнтів надає їм та їх батькам копію ліцензії Університету та сертифікатів
про акредитацію для ознайомлення. Крім того,
на інформаційній дошці Приймальної комісії в Одеській філії Університету
також розміщена інформація про акредитацію Університету за IV рівнем.

Отже,  твердження Позивача про відмову в наданні
копії ліцензії та сертифікату про акредитацію є безпідставним.

Відповідно
до п. 11 Умов прийому «зарахування на місця,
які фінансуються за рахунок коштів фізичних або юридичних осіб,  проводиться до 30 серпня.»

Тому,  суд вважає,
що твердження Позивача про порушення Університетом термінів для
зарахування,  як і законності договору
про навчання є безпідставними.

ЗО
серпня 2006р. був підписаний наказ № 14/99 про зарахування до складу студентів
денної форми навчання Одеської філії. ОСОБА_2 був
зарахований до складу студентів Одеської філії вищевказаним наказом.  Отже,
Університет зі своєї сторони не порушив умов договору про навчання та
вимог законодавства України.

Відповідно
до  ст.
ст.  10,  60 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,  мають
рівні права щодо подання доказів,  їх
дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини,  на які вона
посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають
обставини,  які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі,  виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно
до п.6.4. Договору встановлено,  що у
разі дострокового припинення дії Договору (незалежно від підстав для такого
припинення) кошти,  що внесені як плата
за навчання не повертаються.

Згідно  ст.
651 Цивільного кодексу України,
після укладення Договір набуває обов'язкової сили для сторін і має
виконуватися ними відповідно до його умов. Статтею 623 ЦК України
визначено,  що "сторона,  яка порушила зобов'язання,  зобов'язана відшкодувати іншій завдані цим
збитки". Крім того,  ч.2  ст. 903 ЦК
України передбачено,  що "у разі
неможливості виконати договір про надання послуг,  що виникла не з вини виконавця,  замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві
розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника,  він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату
в повному обсязі."

Університет
абсолютно правомірно включив кошти внесені стороною позивачів до складу витрат
кошторису організації та забезпечення навчального процесу на період навчання
студента. У разі повернення коштів у випадках одностороннього розірвання
договору Замовником та/або Студентом,
навчальні заклади несуть суттєві збитки. Міністерство освіти і науки
України шляхом встановлення ліцензованого обсягу для навчального закладу в
цілому,  та для кожної філії (в т.ч.1
Одеської") окремо визначає певні межі,
перевищення яких тягне за собою порушення законодавства України в
цілому,  а саме ліцензійних умов надання
освітніх послуг,  внаслідок чого виникає
неможливість видати документ про освіту державного зразка.

Саме
тому,  що ліцензійний обсяг набору
обмежений,  а заява про повернення коштів
була подана Позивачем після зарахування ОСОБА_2
до складу студентів,  Університет не
мав можливості зарахувати іншого бажаючого студента на навчання на одиницю
ліцензійного обсягу,  яка зайнята
студентом ОСОБА_2 Кошти,  які Позивач
сплатив за Договором,  як і кошти усіх
інших студентів,  вже були витрачені на
організацію навчального процесу і Університет не мав можливості їх повернути.

Крім
цього,  судом встановлено,  що зараз студент навчається в іншому
навчальному закладі. Таким чином,
Позивач свідомо підписала договір,
ознайомившись в т.ч.3 п.6.4. Договору,
сплатила кошти за навчання,
знаючи,  що можливо буде вступати
в інший навчальний заклад на навчатися в ньому.

В той же час Університет
надав можливість студенту
ОСОБА_2 навчатись,  тобто
отримувати освітню послугу,  проте
останній не відвідував ані лекції,  ані
семінари,  ані практичні заняття з
незалежних від Університету причин.

За
результатами семестру Студент ОСОБА_2
був відрахований з Університету за наказом № 118 від 26 січня 2007р.

Вимоги
Позивача визнати договір про навчання,
або його частину незаконним,  є
необґрунтованими.

Суд
вважає,  що Університет,  як і інші навчальні заклади,  укладаючи договори про навчання перебуває в
цивільно-правових відносинах з контрагентами,
для яких характерними є свобода укладання договору,  вільний вибір контрагентів,  диспозитивність у відносинах між сторонами
при укладенні договору,  добровільне прийняття
чи неприйняття умов договору. Відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки
України "Про затвердження Типового договору на навчання..." від
11.03.2002 року N183 не встановлює заборони змінювати,  додавати чи не використовувати ті чи інші
положення Типового договору на навчання. П.3 Наказу зобов'язує керівників навчальних
закладів під час укладання договорів про надання освітніх послуг лише
керуватися Типовим договором,  який має
рекомендаційний характер. Затверджений актом виконавчої влади Типовий договір є
рекомендаційною документом - він орієнтує учасників правовідносин на
найдоцільніший варіант поведінки. Відступ від рекомендаційних норм права не
зумовлює правових наслідків. Отже,  суд
вважає,  що договір,  запропонований Відповідачем для підписання
Позивачу та укладений між ними відповідає вимогам чинного цивільного
законодавства та законів України,  які регулюють
сферу освіти,  та не був визнаний судом
недійсним.

Вирішуючи
питання про відшкодування моральної шкоди,
суд виходить з вимог  ст.  1167 ЦК України,  у відповідність з якими,  моральна (немайнова) шкода,  заподіяна громадянину або організації діяннями
іншої особи,  яка порушила їх законні
права,  відшкодовується особою,  яка заподіяла шкоду,  якщо вона не доведе,  що моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за
рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір
відшкодування визначається судом з урахуванням змісту позовних вимог,  характеру діяння особи,  яка заподіяла шкоду,  фізичних чи моральних страждань
потерпілого,  а також інших негативних
наслідків.

Позивачка вимагає
стягнення з відповідачів в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

Відповідно
до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювана,
наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням
заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Листок
непрацездатності від 14 серпня 2006,
який Позивач додає до позовної заяви,  не відображає причинно-наслідкового зв'язку
між погіршенням здоров'я ОСОБА_1 та діями Європейського університету. Він лише
констатує наявність проблем зі здоров'ям у позивача,  але не встановлює походження та причини
захворювань позивача,  та об'єктивно не
може бути доказом по відшкодуванню будь-якої шкоди позивачу. Згідно
консультації лікаря,  спеціально
отриманої по цій справі,  діагноз,  який зазначений в листку непрацездатності -
дисцеркуляторна енцефалопатія,  ставиться
хворим в зв'язку з захворюванням сосудів головного мозку. Основною причиною
виникнення такого захворювання є шийний остєохандроз,  який не може виникнути раптово через ті чи
інші хвилювання або страждання особи. Крім того,  префікс "дис" в слові
дисцеркуляторна означає повторність. Тобто діагноз Позивача характеризується
повторністю,  систематичністю.
Очевидно,  що Європейський
університет,  жодним чином не порушивши
прав Позивача,  не міг спричинити таке
стійке захворювання Позивача і цим завдати ОСОБА_1 моральної шкоди.

На підставі наведеного
суд повністю відмовляє стороні позивачів у задоволенні позовних вимог.

Суд покладає
судові витрати на позивачку по справі.

Керуючись 10,
15, 57, 60, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

У позові
ОСОБА_1 до приватного вищого навчального закладу «Європейській
університет»,  Одеської філії приватного
вищого навчального закладу «Європейській університет» про

розірвання договору,  стягнення
грошових коштів та судових витрат,
відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги,  з
подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4  ст.
295 ЦПК України.