Справа №
22-6459/07 p.                           Головуючий в 1
інстанції - Усатова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

30   жовтня
2007   р.   Колегія
суддів   судової   палати
в   цивільних   справах Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого - Усика Г.І. суддів -.Кравець В.А.,
Пікуль А.А.. при секретарі - Полонській А.Б.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м.
Києва від 11 травня 2007 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на частку в приміщенні та усунення перешкод в користуванні
приміщенням,

встановила:

У листопаді 2006 р.
ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним
права на 12 частку приміщення під АДРЕСА_1 та про зобов'язання ОСОБА_2 усунути
перешкоди та не вчиняти будь-яких дій,
що перешкоджають у здійсненні ним права власності на вказане нежитлове
приміщення.

В
обґрунтування своїх вимог зазначав,  що
17.12.2004 р. між ним та відповідачем був укладений договір про спільну
діяльність відповідно до якого,  вони
домовились внести грошові кошти в рівних частинах по 33 827 доларів США з кожної
сторони,  а разом 67 654 долари США для придбання
приміщення за адресою:АДРЕСА_1.

У цей же
день ними була придбана зазначена квартира. З метою спростити оформлення угоди
купівлі-продажу та подальшого переведення квартири з жилого приміщення в
нежиле,  договір купівлі-продажу квартири
був оформлений за його згодою лише на відповідача.

В
договорі була вказана ціна квартири 30000, 00 грн.,  яка не відповідає реально сплаченій сумі 67
654 доларів США.

Тривалий
час після придбання нежилого приміщення сторони користувались ним спільно,  а також спільно несли витрати по його
утриманню.

Однак в
подальшому відповідач самовільно замінив замки на вхідних дверях,  і одноособово користується цим приміщенням та
відмовляється урегулювати спір в позасудовому порядку.

Посилаючись
на вимоги  ст.  ст.
358,  386,  391 ЦК
України,  просив його позов
задовольнити.

Рішенням
Солом'янського районного суду м.  Києва
від 11.05.2007 р. позов задоволено.

Визнано
за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежилих приміщень з №1 по №7 (групи
приміщень №26),  які розташовані по
АДРЕСА_1.

Зобов'язано
ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права володіння,  користування та розпорядження 1/2 частиною
нежилих приміщень з №1 по №7 (групи приміщень №26),  які розташовані по АДРЕСА_1.

Стягнуто
з ОСОБА_2 1700, 00 грн. сплаченого держмита та 30, 00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В
апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та
ухвалити у справі нове рішення,  яким
відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування судом обставин,  що мають значення для справи,  невідповідність висновків суду обставинам
справи,  та неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Зазначав,  що суд першої інстанції не врахував,  що договір купівлі-продажу спірного нежилого
приміщення був укладений відповідно до вимог закону та не встановив чи вчинив
позивач правочин та набув права власності на частину спірного майна,  як то передбачено законом до такого виду
угод.

Суд
також не перевірив дійсність виконання договору про спільну діяльність,  в тому числі чи були внесені сторонами цього
договору кошти на придбання квартири АДРЕСА_1,
та чи взагалі були у позивача кошти для придбання цієї квартири та для
надання йому позики. Висновки суду про те,
що вартість квартири складає 67 000 доларів США є припущенням
суду,  яке грунтується на поясненнях
позивача та його племінниці,  в той час
як поза увагою суду був залишений належний документальний доказ щодо вартості
квартири - договір купівлі-продажу,
посвідчений нотаріально.

Суд порушив вимоги  ст. 59 ЦПК
України,  відповідно до якої обставини
справи,  які за законом мають бути
підтверджені певними засобами доказування,
не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

В
судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник просили задовольнити апеляційну
скаргу з наведених у ній підстав.

Представник
ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги,  посилаючись на те,  що її доводи не ґрунтуються на матеріалах
справи та вимогах закону.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення осіб які
приймали участь у справі,  перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,  колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того,  що доводи позивача підтверджуються зібраними
у справі доказами,  а твердження
відповідача про те,  що договір про
спільну діяльність носить формальний характер і не був виконаний,  є безпідставними.

Такий висновок
суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно
до  ст. 1130 ЦК України за
договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно
діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети,  що не суперечить законові. Спільна діяльність
може здійснюватись на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство)
або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно  ст. 1131 цього Кодексу договір про спільну
діяльність укладається у письмовій формі.

Судом
встановлено,  що 17.12.2004 р. між
сторонами в письмовій формі був укладений договір про спільну діяльність за
яким вони зобов'язувались внести по 33827 доларів США для придбання
приміщення - квартири АДРЕСА_1 вартістю 67654 долари США з метою
отримання прибутку.

Також
17.12.2004 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики,  відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3
до підписання цього договору 33600 доларів США,  що
становить 181776, 00 грн.

В той же
день,  між ОСОБА_4,  яка діяла від свого імені та імені ОСОБА_5 і
ОСОБА_6  (продавці) та ОСОБА_3 (покупець)
був укладений договір купівлі-продажу кв.АДРЕСА_1,  посвідчений приватним нотаріусом Київського
міського округу ОСОБА_7

Згідно
п.10 договору за домовленістю сторін квартиру продано за 30 000, 00 грн.,  однак в судовому засіданні сторони
підтвердили,  що фактично за квартиру
було сплачено 67654 доларів США.

За
змістом  ст.  392 ЦК України,  власник майна
може пред'явити позов про визнання його права власності,  якщо це право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Доводи
відповідача про те,  що суд
необгрунтовано прийняв як підставу придбання спірної квартири договір про
спільну діяльність,  оскільки за цим
договором він лише мав намір позичити у ОСОБА_3 гроші для ведення
підприємницької діяльності,  але так як
цей договір був оформлений юридично неграмотно,
то в подальшому за порадою спеціалістів між ними належним чином був
складений договір позики,  колегією
суддів не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Договір
про спільну діяльність відповідає вимогам закону і відповідач не ставив питання
про визнання його недійсним чи про його розірвання у зв'язку з невиконанням
позивачем умов щодо внесення грошових сум.

Крім
того,  в умовах договору позики не
зазначено,  що договір про спільну
діяльність припиняє свою дію у зв'язку з укладенням цього договору.

Те,  що позивач приймав участь у придбанні спірної
квартири,  і сплатив її продавцям
завдаток в розмірі 1000 доларів США
підтвердили свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Укладення в один і той же день між сторонами договору про спільну
діяльність,  договору позики і договору
купівлі-продажу спірної квартири,
підтверджує доводи позивача про те,
що у відповідача були відсутні власні кошти для придбання квартири,  а тому вона була фактично придбана за його
кошти.

Посилання
ОСОБА_2 в підтвердження
того,  що спірна квартира придбавалась
ним для використання в особистих цілях,
а не для спільної з позивачем діяльності на розпорядженням Київської
міської державної адміністрації №1376 від 28.07.20Q5 p.,
яким жилі приміщення квартири АДРЕСА_1 були переведені у
нежилі,  а також на укладення ним
договорів: на користування електричною енергією,  надання послуг телефонного зв'язку,  про надання послуг з водо-,  теплопостачання,  водовідведення та участь в витратах по
утриманню будинку та прибудинкової території,
квитанції по оплаті житлово-комунальних послуг,  не є переконливими доказами таких
доводів,  оскільки спірне приміщення було
зареєстровано в БТІ за відповідачем,  і
такі угоди могли укладатись лише з особою яка відповідно до правовстановлюючих
документів зазначена власником цього приміщення.

Аналізуючи
наведене,  суд дійшов правильного
висновку,  що договір купівлі-продажу
кв.АДРЕСА_1 був укладений на виконання договору про сумісну діяльність,  а тому вимоги позивача про визнання за ним
права власності на 1/2 частину цього приміщення та про зобов'язання ОСОБА_2 не
чинити перешкод в користуванні цим приміщенням підлягають задоволенню.

Рішення
суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права і
підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись  ст.  ст.  303,
307,  308,  314,
315 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1,  діючого за довіреністю в
інтересах ОСОБА_2 відхилити,  а рішення
Солом'янського районного суду м. Києва від 11 травня 2007 р. залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної
сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.