Справа №22-2496/2007р.                        Головуючий у 1 інстанції:Старунський Д.М.
Доповідач апел. інст.: Монастирецький Д.І.
УХВАЛА

Іменем України

12 листопада
2007 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого -
Юхименка А.Г., суддів: Павлишина О.Ф., Монастирецького Д.І., при секретарі;
Скуйбіда І.О.,

з участю ОСОБА_1
та його представника    ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області
від 24 травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, з
участю третьої особи - приватного нотаріуса ОСОБА_5, про визнання недійсним
договору дарування квартири, визнання права власності на квартиру в порядку
спадкування за заповітом, -

встановила:

Позивач ОСОБА_1
звернувся до суду, з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 області від 21 жовтня 2004 року, укладений між власницею
квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_5. Свої вимоги
мотивував тим, що 10 березня 1998 року ОСОБА_6 зробила заповідальне
розпорядження на момент своєї смерті, згідно якого належну їй на праві
приватної власності вищевказану квартиру заповіла йому з умовою, що він буде їй
допомагати матеріально (продуктами, грошима), що він і робив. 20 жовтня 2004
року ОСОБА_6 потрапила до Стебницької лікарні, де перебувала до 10 листопада
2004 року. Він її провідував у лікарні, приносив продукти харчування, а коли
вийшла з лікарні, навідував її вдома. Потім поїхав у село до своїх родичів, а
коли повернувся в м. Стебник, то довідався, що ОСОБА_6 померла, а в її квартирі
хазяйнують відповідачі, яким, зі слів сусідів, ОСОБА_6 подарувала спірну
квартиру. Вважає даний договір нікчемним, оскільки він укладений не ОСОБА_6, а
тому його слід визнати недійсним.

Рішенням
Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 травня 2007 року
відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог за недоведеністю.

Рішення суду
оскаржив ОСОБА_1.

В апеляційній
скарзі покликається, на неповне з'ясування судом обставин справи, невірну
оцінку зібраних доказів, неправильне застосування норм матеріального права та
порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вислухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

2

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних
міркувань.

Згідно до ст.
212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні
наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого
значення.

У відповідності
до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції вірно виходив з того, що
позивачем не представлено доказів нікчемності договору дарування від 21.10.2004
року, а навпаки, після прописки ОСОБА_4 у свою квартиру дії ОСОБА_6 по
даруванню є послідовними і відповідали її волевиявленню.

Наведене
об»єктивно стверджується зібраними та оціненими судом доказами, які знайшли
своє підтвердження в матеріалах справи та рішенні.

Зокрема,
відмовляючи в позові ОСОБА_1, суд першої інстанції підставно послався в рішенні
на те, що згідно власноруч написаної заяви від 23 вересня 2004 року на
ім"я директора КП "Будинкова управа" ОСОБА_6 просила прописати
на її житлову площу відповідачку ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_7
показала, що знала ОСОБА_6 приблизно з 1988-1989 року. За пів року до смерті
остання сказала, що погано себе почуває і вона запропонувала їй лягти на
стаціонарне лікування. В лікарні вона її провідувала, купувала їй ліки. Тоді ж
ОСОБА_6 сказала, що хоче подарувати їй квартиру, на що вона сказала, що хай
подарує її -ОСОБА_7 дочці, з чим вона погодилась; Вона що-другий день
відвідувала ОСОБА_6 у лікарні, але позивача там не бачила. З лікарні ОСОБА_6
забирали вона, її чоловік і син, організацією похорону вона - ОСОБА_7 займалася
сама.

Свідок ОСОБА_8
показав, що проживав по сусідству з ОСОБА_6 і неодноразово бачив як до неї
приходила ОСОБА_7 та допомагала їй. Позивача він ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_9.
показав, що він був лікуючим лікарем ОСОБА_6, яку до лікарні привела ОСОБА_7,
яка весь час опікувалась першою, купляла їй ліки, приносила продукти
харчування. ОСОБА_6 була у здоровому глузді. Позивач та свідок ОСОБА_10 йому
невідомі, оскільки під час лікування ОСОБА_6 вони не цікавились у нього її
станом здоров»я.

Наведеним
спростовуються пояснення позивача та показання його матері, що вони відвідували
ОСОБА_6 в лікарні та вдома.

Згідно висновку
експерта № 339 судово-почеркознавчої експертизи від 26.02.2007 року Львівського
НДІСЕ вказаний вище договір дарування квартири підписала сама ОСОБА_6 (а.с.
67,68).

Колегія суддів
відмічає відмінність пояснень позивача і показань його матері - свідка
ОСОБА_10, даних ними в судових засіданнях міськрайонного суду, а саме, даючи
показання 12 квітня 2007 року ОСОБА_10 стверджувала, що 13 листопада ОСОБА_6
померла, але в той час померла також її тітка, до якої вони поїхали на похорон
і в результаті ОСОБА_6 похоронили без їх участі (а.с. 83). У своїй позовній
заяві ОСОБА_1 вказав, що поїхав у село до родичів (а.с. 3). В судовому
засіданні 27 березня 2007 року позивач ОСОБА_1 твердив, що на похороні ОСОБА_6
не був, бо тоді не знав про це (а.с.74).

Даючи пояснення
у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 ствердив, що коли ОСОБА_6 померла, то він
знаходився на заробітках у Росії.

Наведене
свідчить про те, що пояснення ОСОБА_1 та показання ОСОБА_10 про те, що вони
допомагали ОСОБА_6 продуктами, грошима, ліками, відвідували вдома та у лікарні
надумані і не відповідають дійсності.

Отже, суд
прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача.

Розглядаючи
спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив
і оцінив обставини у справі, подані сторонами докази, правильно визначив
характер спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

3

Виходячи з
вищевказаного, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального
та процесуального законів! і зібраним по справі доказам, доводи скарги
висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст.
ст. 303, 304, ч.1 п.1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 травня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили.