РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

03
травня 2007г.        Костянтинівський
міськрайонний суд Донецької області в складі

головуючого
судді                                   Чернецкого
В.А.

при
секретарі                                            Купрєєнко
А. С.

з
участю: позивача                                   ОСОБА_1

представника
позивача                           ОСОБА_2

представника
відповідача       Сидорової В.О.

зацікавленої
особи                                   ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Костянтинівка в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1до Відкритого
акціонерного товариства „Сортове насіння",
третя особа,  що не заявляє самостійну
вимогу ОСОБА_3,  про стягнення
заборгованості по заробітній платні і про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1  19.12.2006г. звернувся до суду з позовом до ВАТ „Сортове
насіння",  указуючи наступне. Він
працював у відповідача,  і відповідно
до  ст.
38 КЗпП України 13 жовтня 2006 року звільнився за власним бажанням,  про що був виданий наказ по підприємству
№58-к. В день звільнення,  і по день
звернення в суд відповідач,
порушуючи  ст.  47 КЗпП України не провів з ним розрахунок.
На день звільнення заборгованість по заробітній платні складала 5970, 49 грн. і
вказана сума йому не виплачена. На підставі викладеного позивач просить суд
стягнути з відповідача дану суму,  а
також його середній заробіток за весь час затримки виплати розрахункових. У
зв'язку з систематичною невиплатою заробітної платні він і його сім'я постійно
відчували матеріальні труднощі,  вони не
могли повноцінно харчуватися,  купувати
одяг і предмети першої необхідності. Хвилювання з приводу того,  що дружина його вважає за непотрібного
нахлібника і утриманця перешкоджають нормальному мікроклімату в сім'ї.
Вважає,  що діями відповідача йому
спричинена значна матеріальна шкода і просить стягнути в рахунок її
відшкодування 14400 грн..

У
судовому засіданні позивач змінив свої вимоги і пояснив,  що після звернення в суд 07 лютого 2007 року
заборгованість в сумі 5970, 49 грн. йому була виплачена,  і представник відповідача зажадала від нього
відмовитися від позовних вимог. Проте він відхилив ці вимоги на тій
підставі,  що йому не провели індексацію
заборгованості і не нарахована компенсація втрати частини заробітку у зв'язку з
порушенням термінів її виплати. Також він вказав відповідачу на те,  що чергова відпустка їм була використана по 12
березня 2002 року,  і з цього періоду по
день звільнення (по 13.10.2006г.) порушуючи
ст.  24 Закону України «Про
відпустки»,  йому не нарахована і не
виплачена компенсація за невикористану відпустку,  оскільки у відпустках він не був. На день
звільнення трудова книжка знаходилася у нього,
і запис про звільнення в неї внесений не був. Тому він 15 березня 2007
року звернувся до відповідача у відділ кадрів з вимогою внести запис про
звільнення по  ст.  38 КЗпП України на підставі наказу №58к від
13.10.2006г.. Працівник відділу кадрів ОСОБА_4
узяла у нього трудову книжку,
безпідставно тримала її у себе до 30 березня 2007 року,  і цього дня він дізнався,  що він був звільнений 07.02.2007р. (у день
виплати заборгованості) по  ст.  40п.4 КЗпП згідно наказу №58к-а нібито за
прогули. Вважав,  що даний наказ виданий
незаконно,  оскільки з 13.10.2006 року
він звільнився за власним бажанням,  і
просив суд наказ відмінити і змінити формулювання причини його звільнення із  ст. 40п.4 на
ст.  38 КЗпП згідно наказу №58к
від 13.10.2006г.,  також просив зобов'язати
відповідача внести відповідні записи в трудову книжку і стягнути з відповідача
його середній заробіток по день винесення рішення суду. Просив стягнути з
відповідача у відшкодування заподіяної йому моральної шкоди,  пов'язаною із затримкою виплати заробітної
платні   3000 грн. і за внесення
незаконного запису

про звільнення за прогули в його трудову
книжку в сумі 7000 грн.,  а всього
стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн..

Представник
відповідача Сидорова В.О. позов не визнала і пояснила,  що позивач працював головним інженером і був
матеріально відповідальною особою. Влітку він узяв у відділі кадрів трудову
книжку на три дні,  проте її не повернув
і неофіційно підробляв на іншому підприємстві. Дійсно він 12 жовтня 2006 року
написав заяву про звільнення,  дана заява
директором була підписана і був виданий наказ №58к про його звільнення з
13.10.2006 року за власним бажанням.
Проте позивач більш на підприємстві не з'явився,  довірені йому матеріальні цінності по акту не
здав. Було встановлено,  що ОСОБА_1працює в ТОВ „Вариант" керівником,  про що був складений Акт від 20.10.2006г..
Оскільки  ст.  38 КЗпП передбачає звільнення працівника з
двотижневим терміном з моменту подачі заяви,
то наказом №62 від 20.10.2006 року наказ №58к про звільнення позивача
був скасований. Оскільки позивач на роботу більш не вийшов,  то йому проставлялися прогули з 13.10.2006
року. 05 Лютого 2007 року відбулося засідання профспілкового комітету
підприємства і профком дав згоду на звільнення ОСОБА_1 за прогули за
ст.  40п.4 КЗпП. ОСОБА_1повідомлявся про
засідання профкому,  проте не з'явився.
Вважала,  що ОСОБА_1 виплачені в день
фактичного звільнення згідно наказу №58к-а від 07.02.2007 року всі суми,  що належать йому,  наказ виданий законно і просила в позові
відмовити в повному обсязі. Зацікавлена особа- голова правління ВАТ „Сортови
насіння" ОСОБА_3 просив суд в позові ОСОБА_1
відмовити по підставах,  вказаним
представником підприємства Сидорової В.О.. Свідок ОСОБА_4  суду пояснила,  що вона працює у відповідача виконуючою
обов»язки начальника відділу кадрів і також є головою профкому. Підтвердила
обставини звільнення ОСОБА_1,  вказані представником відповідача Сидоровою В.О.. Також
додала,  що вона неодноразово подавала на
ім'я голови правління доповідні записки про те,
що ОСОБА_1відсутній
на роботі,  що довірені матеріальні
цінності він не здав. Вона особисто готує всі кадрові накази,  у тому числі і про звільнення ОСОБА_1 по  ст.  38
КЗпП,  про відміну даного наказу і про
звільнення його по  ст.  40п.1 КЗпП. Кожному наказу привласнюється
свій номер,  і вони заносяться у
відповідний прошитий і пронумерований журнал. Після підготовки нею проектів
наказів,  останні підписуються керівником.  Суд,
вислухавши пояснення сторін,
опитавши свідка,  вивчивши матеріали
справи,  встановив наступне. ОСОБА_1працював у
відповідача на посаді головного інженера,
що сторонами не оспорюється і підтверджується записами в його трудовій
книжці (а.с. 67-69). З ним був укладений договір про повну матеріальну
відповідальність (а.с. 46). Проте до договору не є додатків,  підтверджуючих передачу та прийняття
матеріальних цінностей (Акт),  також в
договорі не вказано,  які саме
матеріальні цінності передані під відповідальність позивача. Наказом
№2-а"в" від 21.04.2004 року „Про відповідальність за основні
засоби" відповідальним по забезпеченню збереження і належної експлуатації
основних засобів,  що знаходяться на
балансі ВАТ „Сортове насіння" призначений позивач (а.с. 47). Відповідно до
наказу №58к від 13.10.2006 року позивач був звільнений за власним бажанням з
13.10.2006г.,  підстава - заява ОСОБА_1,   ст.  38 КЗпП
України (а.с. 39,  52). 13 Жовтня 2006
року відповідачем виданий наказ №58к-а „Про порушення трудової дисципліни"
про те,  що ОСОБА_1на роботу не
з'явився,  випровдувальних документів не
надав,  довірені йому матеріальні
цінності не передав. У зв'язку з вказаним наказом ОСОБА_4 було доручено
з'ясувати причину відсутності ОСОБА_1,  а
головному бухгалтеру організувати прийом-передачу матеріальних цінностей при
появі ОСОБА_1 на роботі (а.с. 53,
58),  а також виданий наказ №35в
від 13.10.2006р. про те,  що голова
правління у зв*язку із звільненням ОСОБА_1 приймає під свою відповідальність
матеріальні цінності,  які знаходились на
відповідальному утриманні у ОСОБА_1. 20 Жовтня 2006г. виданий наказ №62,  згідно якому наказ про звільнення ОСОБА_1 був
скасований,  підстава - доповідна ОСОБА_4
(а.с. 54). З 13.10.2006 року ОСОБА_1
в табелі обліку робочого часу проставлені прогули (а.с. 45). Голова правління
звернувся в профком з поданням про звільнення ОСОБА_1 за прогули 30.01.2007г..,
а 05 лютого 2007 відбулося засідання профкому,  і була дана згода на звільнення ОСОБА_1 за  ст.
40п.1 КзпП України (а.с. 57). Далі 07 лютого 2007 року виданий наказ про
звільнення ОСОБА_1 за  ст.  40п.1
КЗпП за прогули (а.с. 69) і йому виплачена заборгованість по заробітній платні
у сумі 5970, 49 грн. (а.с. 38),  його
середня заробітна платня складає 682, 74 грн.,
що сторонами не оспорюється.

Суд вважає,  що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню
з наступних підстав.

Трудовий
договір між ОСОБА_1 та підприємством був дійсно розірваний 13 жовтня 2007 року.
Незважаючи на те,  що між ним і
підприємством був укладений договір повної матеріальної

відповідальності,  ніхто йому на відповідальне зберігання
цінності не передавав,  Акту
прийому-передачі цінностей не існує. Оскільки він їх не приймав,  то передавати йому було нічого. Керівник
підприємства дав згоду на звільнення позивача за власним бажанням,  та не скористався правом затримати ОСОБА_1 на роботі на два
тижні,  як це передбачено  ст.  38
КЗпП. Про те,  що трудові відносини було
розірвано,  свідчить лист голови
правління від 14.12.2006 року,  де він
звертається до ОСОБА_1 з проханням прийти на підприємство для отримання
розрахункових та трудової книжки,  і
одночасно повідомляє,  що
ОСОБА_1звільнений наказом від 13 жовтня 2006 року за  ст.  38
КЗпП. При вивченні журналу реєстрації кадрових наказів було виявлено,  що запис про наказ про звільнення ОСОБА_1 проведений
13.10.2007р. за №58,  другий запис про
звільнення ОСОБА_6також зроблений 13.10.2007 року за №59. Проміж строк вписаний
іншим чорнилом наказ за №58-а «Про порушення трудової дисципліни» ОСОБА_1.  Таким же чином записаний наказ за №62 від 20
жовтня 2006 року про відміну наказу №58 про звільнення ОСОБА_1.

Жодних
доказів про те,  що ОСОБА_1був повідомлений
про час та місце засідання профкому,
відповідач не надав,  у протоколі
засідання не відзначено,  хто докладав
про порядок денний,  хто виступав та які
були від членів профкома
пропозиції (а.с. 57). Це свідчить про те,
що засідання проводилося формально,
чи зовсім не проводилося. Протягом понад трьох місяців позивачу
проставляли прогули,  тоді як і керівник
підприємства,  і інспектор відділу кадрів
знали про те,  що він не знаходиться на
лікарняному,  про що сторони не
заперечували. Суд вважає,  що звільнення ОСОБА_1 за  ст.
40п.1 КЗпП безпідставне,
надумане,  і наказ слід скасувати
як незаконний. Суд критично відноситься до наказів про скасування наказу про
звільнення ОСОБА_1 за власним
бажанням,  та про звільнення його за
прогули,  і вважає,  що вони були видані після звернення позивача
до суду для того,  щоб не сплачувати йому
середній заробіток за затримку виплати розрахункових. Оскільки запис у трудовій
книжці позивача про його звільнення за
ст.  38 КЗпП був відсутній,  та понад чотири місяці був проведений запис
про звільнення його за  ст.  40п.1 КЗпП,
і це перешкоджало йому працевлаштуватися,  то слід стягнути з відповідача з дня о фактичного
звільнення ОСОБА_1,  тобто з 13 жовтня
2006 року по день винесення рішення суду його середній заробіток. Доказів
того,  що позивач працював на іншому
підприємстві,  та отримував там зарплату,  відповідачем суду не надано. Середній
заробіток позивача складає 682, 74 грн.,
середньоденний - 26, 26 грн. при шестиденному робочому тижні (682, 74 :
26). З моменту звільнення позивача (13.10.2006р.) по день винесення рішення
судом минуло 6 місяців та 14 днів. Тому з відповідача на користь позивача слід
у рахунок виплати середньої заробітної плати стягнути 4464, 08 грн. ((682, 74 х
6 мес.  = 4096, 44) + (26, 26 х 14 дн. =
367, 64)). При вирішенні підстав для стягнення середньої заробітної платні суд
враховує те,  що по день винесення
рішення відповідач неповністю виплатив належні позивачу при звільненні суми -
компенсацію за невикористані відпустки з 2002 року,  компенсацію втрати частини заробітної платні
за час затримки її виплати.

Суд
вважає,  що позивачу дійсно незаконними
діями відповідача заподіяна моральна шкода,
яка полягає в тому,  що він не
отримував своєчасно гарантовану заробітну платню за виконану роботу,  його незаконно звільнили за прогули,  він відчув соціальну незахищеність,  неотримання своєчасно заробітної платні
вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Тому суд
частково задовольняє його вимоги про стягнення моральної шкоди,  і вважає достатнім стягнути з відповідача на
користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди один його середній
заробіток,  тобто 682, 74 грн.

Оскільки
при подачі позовної заяви позивач був звільнений від сплати державного
мита,  то ці витрати по сплаті судового
збору слід покласти на відповідача.

На
підставі викладеного та керуючись
ст.  ст.  47,
116,  117,  221,
232,  235,  237-1 КЗпП України,   ст.
ст.  158,  178,
185,  197,  209,
212-216,  218 ЦПК України,  суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1задовольнити
частково.

Видані
головою правління ВАТ «Сортове насіння» наказ №58к-а від 20 жовтня 2006 року
про визнання наказу №58к таким,  що
втратив чинність,  та наказ №3к від 07 лютого
2007 року про звільнення ОСОБА_1
за  ст.  40п.1 КЗпП України - відмінити.

Змінити
формулювання звільнення ОСОБА_1 із
«звільнений на підставі  ст.  40п.1 КЗпП України (за прогули)» на
«звільнений за власним бажанням на підставі
ст.  38 КЗпП

України»,  вважати його звільненим 13 жовтня 2006 року
згідно наказу №58к та внести відповідний запис у його трудову книжку.

Зобов* язати
керівництво ВАТ «Сортове насіння» учинити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про скасування
наказу про звільнення за  ст.  40ч.1 КЗпП України.

Стягнути
з Відкритого Акціонерного Товариства «Сортове насіння» на користь ОСОБА_1у рахунок
середньої заробітної платні з моменту звільнення 4464 (чотири тисячі чотириста
шістдесят чотири) гривні 08 копійок,  у
рахунок відшкодування моральної шкоди 682 (шістсот вісімдесят дві) гривні 74
копійки,  а всього стягнути - 5146 (п*ять
тисяч сто сорок шість) гривень 82 копійки.

Стягнути
з Відкритого Акціонерного Товариства «Сортове насіння» на користь держави 51
(п*ятдесят одну) гривню 47 копійок,  у
рахунок витрат на інформаційно-технічну діяльність судів -30 (тридцять)
гривень.

На
рішення може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів з
дня проголошення рішення,  апеляційна
скарга - протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.