Справа № 2-84, 2007 року
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 травня  2007 року                    Ставищенський районний суд
Київської області в складі:

головуючої - судді:
Марущак Н. М.,

при секретарі:                                   Карабань З. І.,

з участю представника позивача:  Воскобійник
О. П.,

представника відповідача:
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду
смт. Ставище справу за позовом Ставищенської центральної районної лікарні до
ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

Ставищенська центральна районна лікарня  звернулась до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що 8 січня 2005 року ОСОБА_2, працюючи лікарем
акушер-гінекологом відділення акушерства і гінекології Ставищенської центральною
районної лікарні під час прийняття пологів у ОСОБА_3 скоїла злочин,
передбачений ст. 140 ч.2 КК України, яким спричинено малолітній ОСОБА_4 тяжкі
наслідки у вигляді її інвалідизації, а також завдано матеріальної та моральної
шкоди. Постановою Ставищенського районного суду від 19 жовтня 2006 року
кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні вказаного злочину
провадження закрито та звільнено її від кримінальної відповідальності у зв'язку
із застосуванням амністії. Рішенням Ставищенського районного суду від 11 грудня
2006 року по цивільній справі № 2-282,2006 за позовом ОСОБА_3 до Ставищенської
ЦРЛ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,
стягнуто з Ставищенської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_3 1954
гривень матеріальної шкоди, 30000 гривень моральної шкоди та 40000 гривень
відшкодування за завдану моральну шкоду її неповнолітній дитині ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Ставищенським районним судом на Ставищенську ЦРЛ покладено
обов'язок відшкодувати шкоду завдану працівником під час виконання ним своїх
трудових (службових) обов'язків на загальну суму 71954 гривні.

Ставищенська ЦРЛ просить стягнути на свою користь з
ОСОБА_2 на користь Ставищенської ЦРЛ 71954 грн. завданої шкоди.

В судовому засідання представник позивача підтримала позовні вимоги,  підтвердила обставини, на які вона
посилається в позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що
шкода заподіяна ОСОБА_3 та її неповнолітній дитині заподіяна не з вини
відповідачки, інвалідизація дитини ОСОБА_3 пов”язана з екстримальністю пологів.
В даний час відповідачка подала прокурору Ставищенського району заяву та
відповідні документи на перегляд кримінальної справи за нововиявленими
обставинами. Звернув увагу на необхідність врахування неналежного майнового
стану відповідачки, на утриманні якої перебуває неповнолітня дочка та хвора
мати-пенсіонерка.

Суд розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника
позивача, представника відповідачки та дослідивши письмові докази, вважає, що
позов підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що постановою Ставищенського районного суду від 19 жовтня 2006 року кримінальну
справу про обвинувачення ОСОБА_2 за
ст. 140 ч. 2 КК України провадженням було закрито, останню було звільнено  від кримінальної відповідальності, в зв'язку
з застосуванням амністії. Відповідно до вказаної постанови ОСОБА_2,
обвинувачувалась в тому, що обіймаючи посаду лікаря акушер - гінеколога
відділення акушерства та гінекології Ставищенської ЦРЛ з 28.10.1987 року
відповідно до наказу № 146 від 28.10.1987 року по 31.08.2005 року відповідно до
наказу № 97 від 31.08.2005 року, неналежним чином виконала під час прийняття
пологів у ОСОБА_3 свої професійні обов”язки медичного працівника, передбачені
Основами законодавства про охорону здоров»я № 2801 - Х11 від 19.11.1992 року,
Наказом МОЗ №620 «Про організацію надання акушерсько - гінекологічної та
неонатологічної допомоги в Україні» від 29.12.2003 року, Наказом № 582 «Про
затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги в
Україні» від 15.12.2003 року, внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до
них, що спричинило тяжкі наслідки для неповнолітньої - ОСОБА_4, яка стала інвалідом дитинства з діагнозом: синдром
рухових порушень, псевдобульбарний синдром, епісиндром, гіпералізовані
тонічні паразми (в варіанті співставлення натальної травми шийного відділу
хребта, асфіксії в родах). Такі дії ОСОБА_2 були кваліфіковані досудовим
слідством за ст. 140 ч. 2 КК України як неналежне виконання медичним
працівником своїх професійних обов”язків внаслідок недбалого чи несумлінного до
них ставлення, якщо воно спричинило тяжкі наслідки для неповнолітнього. Дані
обставини підтверджуються копією вказаної постанови суду (а. с. 7-8).

Рішенням Ставищенського районного суду від 11 грудня 2006
року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Ставищенської центральної
районної лікарні, фінансового управління Ставищенської районної державної
адміністрації, третя особа ОСОБА_2, про відшкодування матеріальної та моральної
шкоди, завданої злочином, (а. с. 4-5) встановлено такі обставини, що з часу
народження дочка ОСОБА_3 фізично та духовно не розвивається, не може сидіти,
ходити, перебуває тільки в лежачому положенні, не може нормально харчуватися,
харчується лише через зонд через ніздрі носу, бо самостійно не ссе і не ковтає, потребує систематичного
проведення санації верхніх дихальних шляхів, в зв”язку з чим відчуває фізичний
біль та страждання, і потребує круглодобового догляду. Неповнолітня ОСОБА_4 є
невиліковно хвора. З часу народження дитини ОСОБА_3 понесла  витрати на лікування дочки в сумі 1224
грн. 14 коп., та витрати на придбання спеціального харчування в сумі 762 грн.
85 коп. Також вказаним рішенням встановлено, що внаслідок неналежного виконання
лікарем-гінекологом Ставищенської ЦРЛ ОСОБА_2 своїх професійних обов”язків
внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до них,  яке спричинило малолітній ОСОБА_4 тяжкі
наслідки у вигляді її інвалідизації, ОСОБА_3
та її дочці спричинено також моральну шкоду. Суд визначив розмір
моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 в розмірі 30000 грн., її неповнолітній дочці
в розмірі 40000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України  обставини,
встановлені  судовим  рішенням
у   цивільній, господарській  або
адміністративній  справі,  що набрало законної сили,  не доказуються при розгляді  інших
справ,  у  яких
беруть участь   ті  самі
особи  або  особа,
щодо  якої  встановлено
ці обставини.

У відповідності з ч. 1 ст.1172 ЦК України юридична або
фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання
ним своїх трудових (службових) обов”язків.

Згідно  з  п.  8
постанови  Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня  1995  р.
N  4   "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної
(немайнової)  шкоди" за таку
шкоду, заподіяну працівником під
час  виконання  трудових
обов'язків,  відповідальність  несе організація, з якою цей працівник
перебуває в трудових відносинах, а
останній  відповідає  перед
нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП).

Вищевказаним рішенням Ставищенського районного суду від 11 грудня 2006 року
стягнуто з Ставищенської центральної районної лікарні, на користь ОСОБА_3  матеріальну шкоду в сумі 1954 гривень,
моральну шкоду, завдану їй в сумі 30000 гривень та моральну шкоду, завдану її
неповнолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 40000 гривень, які завдані
останнім працівником Ставищенської ЦРЛ ОСОБА_2 під час виконання своїх нею
трудових (службових) обов”язків,  що
підтверджується копією вказаного рішення (а. с. 4-5).

З копій платіжних доручень № 24 від 07 лютого 2007 року (а. с. 32) та № 25
від 26 лютого 2007 року (а. с. 33) та постанови державного виконавця державної
виконавчої служби у Тетіївському та Ставищенському районах про закінчення
виконавчого провадження від 5 березня 2007 року (а. с. 6) судом встановлено, що
Ставищенською ЦРЛ виплачено ОСОБА_3 вказану шкоду в повному обсязі, зокрема, по
платіжному дорученню № 24 від 07 лютого 2007 року в сумі 19665 грн. 55коп., по
платіжному дорученню № 25 від 26 лютого 2007 року в сумі  52288 грн. 45 коп.

Відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного Кодексу
України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 статті 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі,
організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника
і не повинна перевищувати повного розміру сподіяної шкоди, за винятком
випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов
матеріальна відповідальність може бути покладена  незалежно від
притягнення  працівника до дисциплінарної,  адміністративної чи кримінальної
відповідальності.

Згідно п. 3 частини 1 статті 134 вказаного Кодексу працівники
несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до абз. 2 п. 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх
працівниками", матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди
покладається і в тих випадках, коли шкоду заподіяно діями працівника, що мають
ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений
від кримінальної відповідальності у зв'язку зі спливом строку давності для
притягнення до кримінальної відповідальності або з інших підстав, передбачених
законом ( пункти 3, 4, 8 ст. 6, статті 7, 7-1, 7-2, 8-10 КПК).

Згідно ч. 2 статті 14 Закону України "Про
амністію" від 31 травня 2005 року амністія не звільняє від обов'язку
відшкодувати заподіяну злочином шкоду, який покладено на винну особу вироком
або рішенням суду.

Судом встановлено, що позивачка, 01.09.1955 року
народження, є пенсіонеркою, отримує також доходи у вигляді заробітної плати, на
її утриманні перебувають неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та хвора мати
ОСОБА_6 (пенсіонерка), ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою з місця
проживання про склад сім”ї (а. с. 35), копіями пенсійних посвідчень (а. с. 37),
копією свідоцтва про народження сина (а. с. 38), довідкою з місця роботи про
заробітну плату (а. с. 39).

Частиною 4 статті 1193 ЦК України встановлено, що суд
може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від
її матеріального становища, крім випадків коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Враховуючи, що шкоду позивачці та її неповнолітній дитині
завдано діями відповідачки, що мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку, яка перебувала на момент його скоєння в трудових
відносинах із Ставищенською ЦРЛ, суд вважає, що розмір відшкодування шкоди,
завданої ОСОБА_3 та її неповнолітній дитині, яка в повному розмірі виплачена
ОСОБА_3 Ставищенською ЦРЛ, і яка підлягає стягненню з відповідачки в порядку
регресу,  не може бути зменшений.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що виплачене
Ставищенською ЦРЛ ОСОБА_3 відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_3
в сумі 1954 грн., моральної шкоди, заподіяної останній в розмірі 30000 грн. і
її неповнолітній дитині в розмірі 40000 грн., на загальну суму 71954 грн.,
завданих діями відповідачки, які мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку,  підлягає
стягненню з відповідачки на користь вказаної районної лікарні в порядку
регресу.

З відповідачки слід стягнути на користь позивача витрати на
інформаційно-технічне забезпечення відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України та на
користь органу місцевого самоврядування судовий збір відповідно до ч. 3 ст. 88
ЦПК України.

Керуючись  ст. ст.
130, 134 ч. 1 п. 3 КЗпП України, ст. ст. 1172 ч. 1, 1191 ч. 1, 1193 ч. 4 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Ставищенської центральної лікарні задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_1 на користь
Ставищенської центральної районної лікарні ( смт. Ставище Київської області,
вулиця Радянська 15/4, бюджетний рахунок 2621 в управлінні Державного
казначейства України в Київській області, МФО 821018) 71954 (сімдесят одну
тисячу дев'ятсот п'ятдесят чотири) гривні збитків, понесених внаслідок виплати
Ставищенською ЦРЛ ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди, завданих діями
працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 30 (тридцять) гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь органу місцевого
самоврядування судовий збір в сумі 719
(сімсот дев”ятнадцять) гривень.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду
Київської області через Ставищенський районний суд Київської області шляхом
подачі  в десятиденний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього
протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя