Справа №2108
інстанції Реутова В.І.
Категорія 21___________________________________ Доповідач
РІШЕННЯ
Іменем України

1 березня 2007
року       Апеляційний суд Донецької
області у складі:

головуючого судді Круглікової К.С. суддів Лук'янової СВ., Олейникової Л.С.

при секретарі
Андра О.А.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в
Центрально-Міському районі міста Горлівки на рішення Центрально-Міського
районного суду міста Горлівки Донецької області від 14 грудня 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в
Центрально-Міському районі міста Горлівки про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд

встановив:

У вересні 2006 року позивач
звернувся в суд із зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він
працював на шахті ім. Леніна заступником начальника дільниці. 17 лютого 2003 року МСЕК вперше
встановила йому втрату професійної працездатності через професійне захворювання
хронічний радикуліт у розмірі 40%
і визнала інвалідом 3
групи. Внаслідок значного погіршення здоров'я йому була спричинена моральна
шкода, яка полягає в тому, що він не міг працювати за своєю спеціальністю,
змушений був проходити курси лікування. Це порушило звичний спосіб його життя і
вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Тому він просив
стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди 70 тисяч гривень
(а.с.3-4).

Рішенням
Центрально-Міського районного суду міста Горлівки Донецької області від 14 грудня 2006 року частково
задоволено зазначений позов і з відповідача на користь позивача у відшкодування
моральної шкоди стягнуто 15
тисяч гривень. Цим рішенням встановлено, що позивач більше 19 років працював
на підземних роботах у шкідливих умовах виробництва, де придбав професійне
захворювання. 17 лютого 2003 року МСЕК вперше
встановила позивачу втрату професійної працездатності через професійне
захворювання хронічний радикуліт у розмірі 40%. У зв'язку із професійним захворюванням, позивач регулярно
лікується і амбулаторно і в умовах стаціонару. Професійне захворювання
спричинило позивачу моральну шкоду. Визначаючи розмір

2

суми у відшкодування моральної шкоди, суд врахував
глибину фізичних і моральних страждань позивача, погіршення стану його
здоров'я, ступінь втрати професійної працездатності (40%) (а.с.43-48).

В апеляційній
скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення Центрально-Міського
районного суду міста Горлівки Донецької області від 14 грудня 2006 року і ухвалення
по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки рішення
суду не відповідає фактичним обставинам справи і добутим у справі доказам по
встановленню заподіяння моральної шкоди і ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права. 1
січня 2006 року
набрав чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", п.27
ст.77 якого зупинив норму Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" про відшкодування
моральної шкоди; тому відсутня норма права, на яку послався позивач в
обґрунтування позову. Довідка МСЕК підтверджує спричинення позивачу
матеріальної шкоди; для встановлення факту спричинення позивачу моральної шкоди
також необхідний висновок МСЕК, але позивач такого висновку не надав. Суд не
врахував вимоги ст..233 КЗпП України, згідно яким строк позовної давності у
разі заподіяння працівнику моральної шкоди внаслідок небезпечних і шкідливих
умов праці становить три місяці; суд прийняв до розгляду позовні вимоги, за
якими сплив строк позовної давності, а питання про його поновлення позивачем не
порушувалося. У відповідності до вимог ст.,237-1 КЗпП України належним
відповідачем по справі про відшкодування моральної шкоди повинен бути власник
підприємства, на якому позивач отримав ушкодження здоров'я. Позивач не надав
належних доказів в обґрунтування свого позову. Судом дана невірна оцінка
доказам, а також оцінка глибині фізичних та душевних страждань позивача у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, не врахована залишкова працездатність позивача
(а.с.52-55).

В судовому засіданні
апеляційного суду представник відповідача повністю підтримав доводи апеляційної
скарги; позивач не з'явився в судове засідання апеляційного суду, про час і
місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав письмові
заперечення на апеляційну скаргу відповідача і просить залишити скаргу без
задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд
вважає , що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої
інстанції - зміні в
частини суми, стягнутої на користь позивача у відшкодування моральної шкоди,
через наступне.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і
заперечення сторін в частині права позивача на відшкодування відповідачем
моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням; встановленим фактам і
доказам в цій частині дав правильну правову оцінку і дійшов правильного
висновку про те, що здоров'ю позивача шкідливими і небезпечними умовами праці
завдано шкоду у зв'язку із професійним захворюванням: хронічна вертеброгенна
попереко-кресцова радікулопатія (а.с.10-11, 5-8). Право позивача на відшкодування моральної шкоди і
обов'язок відповідача цю шкоду відшкодувати позивачу у зв'язку з вказаним
професійним захворюванням випливає із ст. 34
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" і Рішення Конституційного Суду України у справі про
офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" від 27
січня 2004 року № 1-рп/2004.

3

Апеляційний суд
не приймає довід апеляційної скарги відповідача про те, що для визнання факту
завдання позивачу моральної шкоди необхідно висновок МСЕК про наявність
заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі
відсутності стійкої втрати працездатності, а позивачу завдана стійка втрата
працездатності у зв'язку з професійним захворюванням хронічна вертеброг енна
попереко-кресцова радікулопатія, наявність якої МСЕК вперше встановлена 17 лютого 2003 року у розмірі 40% (а.с.5), а 3 травня 2006 року - 50% безстроково
(а.с.7). Згідно ст.57 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких у визначеному порядку суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші
обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників,
показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.
Сукупність наданих позивачем і досліджених судом першої інстанції доказів:
трудова книжка позивача (а.с.12-17), акт розслідування професійного
захворювання від 13 січня 2003 року
(а.с.10-11), виписки із амбулаторної картки позивача (а.с. 18-29), довідки МСЕК від
17лютого 2003 року
(а.с.5) та від 3 травня 2006 року (а.с.6-7),
висновок ЛЕК від 27 грудня 2002 року (а.с.8),
пояснення представника відповідача, який не оспорює ні один із указаних
письмових доказів, пояснення позивача, підтверджують факт завдання позивачу
моральної шкоди професійним захворюванням, у зв'язку з яким 17 лютого 2003 року МСЕК вперше
встановила позивачу втрату 40%
професійної працездатності.

Апеляційний суд
не приймає довід апеляційної скарги відповідача, що п.27 ч.І ст.77 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2006
рік" зупинив на 2006
рік дію Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату • працездатності"
в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки вказаний Закон України „Про
Державний бюджет України на 2006
рік" набрав чинності з 1
січня 2006 року, а
право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло 13 січня 2003 року.

Довід
апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст. ст. 237-1, 233 КЗпП
України не заслуговує на увагу, оскільки Кодекс законів про працю України
регулює трудові відносини всіх працівників, а позивач не перебував і не
перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Відносини між позивачем і
відповідачем в частині відшкодування моральної шкоди, спричиненою ушкодженням
здоров'я при виконанні трудових обов'язків, з 1 квітня 2001
року регулюються спеціальним Законом України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", тому
саме відповідач у справі є належним відповідачем при відшкодуванні моральної
шкоди, спричиненої позивачу при виконанні трудових обов'язків. Згідно діючому
законодавству позовна давність не поширюється на зазначену позовну вимогу.

Визначаючи
розмір суми, яка підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції врахував глибину моральних і фізичних
страждань позивача, погіршення стану його здоров'я, ступень втрати професійної
працездатності позивача (40%).
Але суд першої інстанції не врахував принципи виваженості, розумності і
справедливості при визначенні розміру суми у відшкодування позивачу моральної
шкоди. Остання обставина вимагає змінити рішення суду першої інстанції від 14 грудня 2006 року в частині
суми, стягнутої з відповідача на користь позивача у відшкодування позивачу
моральної шкоди. Згідно п.З ч.І ст.309 ЦПК України невідповідність висновків
суду обставинам справи є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.
Виходячи із викладеного, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь
позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої професійним
захворюванням,  належить  стягнути
десять  тисяч гривень,  оскільки
саме ця  сума

4

відповідає  всім
обставинам  справи,  а також
принципам розумності,
виваженості  і справедливості.

Керуючись
ст.ст.303, 307 ч.І п.З,
309 ч.І п.З,
313, 316, 317 ЦПК
України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:   ,

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в
Центрально-Міському районі міста Горлівки задовольнити частково.

Рішення
Центрально-Міського районного суду міста Горлівки Донецької області від 14 грудня 2006 року змінити.

Стягнути з
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань в Центрально-Міському районі
міста Горлівки на користь ОСОБА_1у відшкодування моральної шкоди десять тисяч
гривень;

в іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному
порядку шляхом подання скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня проголошення.