У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

04 жовтня 2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати  у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Балюка М.І.,

Данчука В.Г.,

Патрюка М.В.,

Барсукової В.І.,

Косенка В.Й.,

Прокопчука Ю.В.,

Берднік І.С.,

Костенка А.В.,

Пшонки М.П.,

Гнатенка А.В.,

Левченко Є.Ф.,

Романюка
Я.М.,

Гуменюка В.І.,

Лихути Л.М.,

Сеніна Ю.Л.,-

Григор'євої Л.І.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши в судовому засіданні
скаргу ОСОБА_1 про перегляд рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05
квітня 2001 року, ухвали апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2001 року та
ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України
від 15 лютого 2002 року у зв'язку з винятковими обставинами у справі за позовом
ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу освіти м. Києва про стягнення суми
надбавки за вислугу років, надбавки до посадового окладу, допомоги на
оздоровлення і відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2000 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дарницького
районного відділу освіти м. Києва про стягнення з відповідача на її користь
невиплачених сум, а саме: надбавки за вислугу років за період з 01 січня 1997
року по 01 грудня 2000 року в сумі 2 990 грн. 30 коп., надбавки до посадового
окладу з урахуванням рівня інфляції з 01 січня 1997 року по 01 жовтня 2000 року
в сумі 2 816 грн. 86 коп., допомоги на оздоровлення за період з 1998 року по
1999 рік в сумі 290 грн., компенсації за несвоєчасний розрахунок у зв'язку з
підвищенням рівня інфляції в сумі 2 816 грн. 86 коп., а всього 6 097 грн. 16
коп. Позивачка також просила стягнути з відповідача на її користь спричинену
моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2001 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2001 року,
у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України від 15 лютого 2002 року зазначені судові рішення залишено без змін.

У червні 2004 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду України з заявою
про перегляд рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2001
року,  ухвали
апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2001 року та ухвали колегії суддів
судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 лютого 2002
року за винятковими
обставинами, посилаючись на неоднозначне застосування судами одного і того ж
положення закону, зокрема, в аналогічній справі за позовом ОСОБА_2 до відділу
освіти Дарницької районної державної адміністрації м. Києва про стягнення суми
надбавки за вислугу років, надбавки до посадового окладу, допомоги на
оздоровлення, відшкодування моральної шкоди Верховним Судом України прийнято
протилежне рішення.

Пунктом 12  розділу ХІ Прикінцевих та
перехідних положень  ЦПК України в
редакції 2004 року заяви про перегляд рішень і ухвал у зв'язку з винятковими
обставинами, подані до набрання чинності цим Кодексом відповідно до Цивільного
процесуального кодексу України 1963 року, розглядуються у порядку,
встановленому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 354 ЦПК України, в редакції 2004
року, підставою оскарження у зв'язку з винятковими обставинами судових рішень у
цивільних справах після їх перегляду у касаційному порядку є неоднакове
застосування судом касаційної інстанції одного і того ж положення закону.

Факт неоднозначного застосування Верховним Судом України положень статей
21, 22 Закону України “Про оплату праці” та статті 57 Закону України “Про
освіту” стверджується судовими рішеннями в зазначеній справі та у справі за
позовом ОСОБА_2 до відділу освіту Дарницької районної державної адміністрації
м. Києва про стягнення суми надбавки за вислугу років, надбавки до посадового
окладу, допомоги на оздоровлення, відшкодування моральної шкоди та сталою
практикою Верховного Суду України, а саме: суб'єкти організації оплати праці не
мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці,
що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними
договорами.

Перевіривши за матеріалами справи наведені у скарзі доводи колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в цьому
випадку має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 21,
22 Закону України “Про оплату праці” та статті 57 Закону України “Про освіту”.

15 серпня 2002 року ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України скасовано і направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до відділу освіти Дарницької районної державної адміністрації м. Києва
про стягнення суми надбавки за вислугу років, надбавки до посадового окладу,
допомоги на оздоровлення, відшкодування моральної шкоди.

При цьому колегія суддів Верховного Суду України  виходила з того, що частиною 7 статті 43
Конституції України передбачено захист законом права на своєчасне одержання
винагороди за працю.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України “Про оплату праці”
працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і
колективного договору.

Статтею 57 Закону України “Про освіту” передбачені гарантії держави
педагогічним, науково-педагогічним працівникам закладів освіти, в тому числі і
виплата надбавок за вислугу років та допомоги на оздоровлення при наданні
щорічної відпустки, які вводяться в дію відповідно з 01 січня 1997 року та з 01
січня 1998 року.

Судом встановлено, що всупереч зазначених вимог закону надбавки за вислугу
років та допомога на оздоровлення за 1997 - 2000 роки позивачці не
виплачувались.

Доводи відповідача про те, що в зазначений період відділу освіти не
виділялись кошти на виплати, передбачені статтею 57 Закону України “Про
освіту”, тому вони і не проводились не можуть бути прийняті до уваги, оскільки
суперечать вищезгаданим нормам закону.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 8 постанови № 13 від
24 грудня 1999 року “Про практику розгляду судами законодавства про оплату
праці” при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи
за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з
нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.
Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути
позбавлені таких виплат лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З
мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в
тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи
фінансування.

Відповідно до статті 22 Закону України “Про оплату праці” суб'єкти
організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати
рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством,
угодами і колективними договорами.

В інших справах Верховний Суд України також виходив з того, що, навіть при
наявності угоди сторін, в трудовий договір не можуть включатися умови, які
погіршують становище працівника, тим більше умови, які дозволяють в
односторонньому порядку власнику приймати рішення з питань оплати праці.

Ухвалою Верховного Суду України від 15 лютого 2002 року залишено без змін
судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Дані рішення ґрунтувались на тому, що у 1997-1999 роках кошти Державного
бюджету на виконання вимог статті 57 Закону України “Про освіту” в частині
виплати педагогічним працівникам надбавок за вислугу років, щорічної грошової
винагороди в розмірі посадового окладу за сумлінну працю і зразкове виконання
службових обов'язків, а також виплати допомоги на оздоровлення при наданні
щорічної відпустки не передбачались, а у 2000 році були передбачені на часткову
реалізацію статті 57 Закону України “Про освіту”.

З урахуванням наведеного, всі оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на розгляд до суду першої інстанції з підстав,
передбачених пунктом 2 частини 1 статті 358, статтею 359  ЦПК України.

Керуючись статтями 358, 359 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2001 року, ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2001 року та ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 лютого 2002 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          А.Г.
Ярема

Судді:

М.І. Балюк                                                             А.В.
Костенко

В.М.Барсукова                                                      Є.Ф.
Левченко

І.С.Берднік
Л.М. Лихута

А.В. Гнатенко
Л.І. Охрімчук

Л.І. Григор'єва                                                      М.В.
Патрюк

В.І. Гуменюк                                                       Ю.В. Прокопчук

В.Г.Данчук                                                             М.П.
Пшонка

В.Й. Косенко                                                         Я.М.
Романюк

Ю.Л. Сенін