УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАНИ

23 листопада
2007 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого Бабія А.П.

суддів:                            Гайворонського
С. П.,                          Ступакова О.А

Сегеда С. М.                                                                                 Ісаєвої
Н.В.

розглянувши
в судовому засіданні в м.  Одесі справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства,  стягнення аліментів за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.  Запоріжжя від 29 червня 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2006 року,

встановила:

У квітні
2003 року ОСОБА_1
звернулась до суду з названим позовом посилаючись на те,  що 16 березні 1993 у неї народилась донька
ОСОБА_3,  батьком якої у свідоцтві про
народження зазначений ОСОБА_4,  вигадана
особа.. Насправді ж батьком дитини є відповідач - ОСОБА_2. З серпня 1985 року
вона працювала техніком у ОВ ШМиЄ „Запоріжтрансформатор",  після її переходу до іншого відділу,  де працював відповідач,  між ними виникли стосунки,  вони проводили багато часу разом,  він піклувався про неї допомагав
матеріально,  вони разом їздили до її
матері,  яка проживала в сільській
місцевості. У липні 1992 року вона дізналась,
що вагітна,  коли сказала про це
відповідачу,  він зрадів визнавав себе
батьком дитини,  вони разом обговорювали
ім'я дитини. Після народження дитини відповідач добровільно майже щомісяця
надавав допомогу на утримання доньки до виповнення їй чотирьох років. Потім
став надавати допомогу рідше,  а з
вересня 2000 року взагалі перестав їй допомагати,  посилаючись на скрутне матеріальне становище.
Посилаючись на вказані обставини позивачка просила суд визнати батьківство
відповідача у відношенні її доньки ОСОБА_3,
та стягнути з нього аліменти на утримання їх дитини в розмірі 1/4
частини усіх видів його заробітку щомісяця,
а також стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті юридичних
послуг.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Запоріжжя
від 29 червня 2006 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Запорізької області від 24 жовтня 2006 року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постановлені у справі судові

справа №
33ц-5/2007                                                                                        Категорія
ЦП: 8

АПП

Головуючий у
першій інстанції Несторенко Л.О.

Доповідач
Ступаков О.А.

рішення,  а справу направити на новий розгляд до суду
першої інстанції,  посилаючись на
неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи
в задоволенні позову суд першої інстанції з висновком якого погодився і
апеляційний суд виходив з того,  що
позивачка не надала ніяких доказів,  що
свідчать про те,  що відповідач ОСОБА_2є
батьком дитиниОСОБА_3,  що народилась в
1993 році.

При
цьому суд першої інстанції посилався на те,
що відповідно до п.3 роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду
України від 15.05.2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного
кодексу України при розгляді справ щодо батьківства,  материнства та стягнення аліментів"
підстави для визнання батьківства за рішенням суду,  зазначені у
ст. 128 СК,  істотно відрізняються
від підстав його встановлення,
передбачених у  ст.  53 КпШС,
суди вирішуючи питання про те,
якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії,  повинні виходити з дати народження дитини.
При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини,  яка народилася до 1 січня 2004 року,  необхідно застосовувати відповідні норми
КпШС,  беручи до уваги всі докази,  що достовірно підтверджують визнання
відповідачем батьківства,  в їх
сукупності,  зокрема,  спільне проживання й ведення спільного
господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження,  спільне виховання або утримання ними дитини.

В
зв'язку з недоведеністю позивачкою ознак встановлених  ст.  53
КпШС для встановлення батьківства,
небажанням відповідача їхати на проведення судово-генетичної
експертизи,  в зв'язку з відрядженнями та
хворобою,  невизнання відповідачем позову
в задоволенні позову було відмовлено.

При
цьому суд залишив по за увагою,  що
відповідно до вимог ч.2  ст.  146 ЦПК України у разі ухилення відповідача
від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про
визнання батьківства,  материнства суд
має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої
експертизи.

Відповідно
до вимог ч.2  ст.  146 ЦПК України судом першої інстанції
постановлялися ухвали про проведення судово-генетичної (біологічної) експертизи
на вирішення якої ставилося питання про те,
чи є відповідач батьком неповнолітньої ОСОБА_3 ,  а також ухвали про примусовий привід
відповідача для проведення зазначеної експертизи.

Ухвали
суду першої інстанції про проведення експертизи не скасовані і в силу вимог ч.
2  ст.
146 ЦПК України обов'язкові до виконання,  рапорти працівників міліції про неможливість
виконання ухвали суду про примусовий привід відповідача для проведення
експертизи в зв'язку з його відрядженнями не є поважними і суд повинен був
реагувати окремими ухвалами на невиконання ухвали суду про примусовий привід
без поважних причин.

В разі
злісного ухилення відповідача від проведення експертизи,  суду необхідно враховувати положення ч.1  ст.
146 ЦПК України в який зазначено,
що у разі ухилення особи,  яка
бере участь у справі,  від подання
експертам необхідних матеріалів,
документів або від іншої участі в експертизі,  якщо без цього провести експертизу
неможливо,  суд залежно від того,  хто із цих осіб ухиляється,  а також яке для них ця експертиза має
значення,  може визнати факт,  для з'ясування якого експертиза була призначена.

З огляду
на викладене,  рішення судів не можна
визнати законним і обгрунтованим та вони підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції,  у зв'язку з порушеннями норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись  ст.
ст.  335,  336,
338 ЦПК України,  колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Ленінського районного суду м.  Запоріжжя від 29 червня 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2006 року скасувати,  а справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.