Справа № 22-3585/ 07                                                   Головуючий
у 1 інстанції: Нестеренко Л.О.
Суддя-доповїдач:   Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13
листопада 2007 року                                                                                           м.  Запоріжжя

Колегія
судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:   Приймака В.М.

Суддів:                   Подліянової Г.С.

Мануйлова Ю.С.

При секретарі: Батарейній О.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Ленінського районного суду м.  Запоріжжя
від "Об" липня 2007 року

по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  3-ті
особи: ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОП "Запорізьке БІТ' про визнання
договору дарування дійсним та визнання права власності на житло,  за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  3-ті особи: орган опіки та піклування
Ленінської райдержадмшістрації м.
Запоріжжя,  ОСОБА_1 про визнання
права власності на житло,  -

ВСТАНОВИЛА:

У травні
2007 року ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,
3-ті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  ОП "Запорізьке
БТІ" про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності
на житло.

В позові
вказувала,  що 30.10.2006 р. між нею та
відповідачем по справі - її рідним братом,
був укладений договір дарування,
за яким він подарував їй належну йому 3/4 частини квартири АДРЕСА_1. Зазначений
договір не був нотаріально посвідчений. Оскільки 1/4 частина зазначеної
квартири належить позивачці на підставі права власності на спадщину,  вона придбала у власність квартиру в цілому.

Після
укладання угоди відповідач віддав ключі від квартири та правовстановлюючі
документи та зобов'язався нотаріально посвідчити даний договір у строк до
20.11.2006 року. Після спливу зазначеного строку позивачка звернулась до
відповідача з проханням виконати

своє
зобов'язання,  але він не це не
відреагував і до теперішнього часу ухиляється від нотаріального посвідчення
укладеного між ними договору.

Враховуючи
наведене позивач просила суд визнати укладений між нею та ОСОБА_2 договір
дарування 3/4 частин квартириАДРЕСА_1 дійсним та визнати за нею право власності
на зазначену квартиру.

У
зустрічному позові ОСОБА_4 вказує,  що
він є сином ОСОБА_2,  з якою відповідач ОСОБА_2 знаходився в
зареєстрованому шлюбі з 07.04.1995 р. На той час вони разом проживали за
адресою АДРЕСА_2. Вказана квартира була приватизована по 1/2 частині між ним та
матір'ю,  ОСОБА_3. 05.05.1995 р.
зазначена квартира була продана. Перед продажем відповідачі звернулися до
органу опіки та піклування в Ленінському районі,  і тоді ОСОБА_2
зобов'язався передати у власність позивачу за зустрічним позовом,  частину своєї квартири за адресою
АДРЕСА_1,  де йому належало,  на праві спільної сумісної власності 1/2
частка

З 1977
р. позивач ОСОБА_4 мешкав разом з відповідачами за адресою: АДРЕСА_1. Вказана
квартира на той час належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та
його матері ОСОБА_5

Після
смерті ОСОБА_5 у 1998 p.,  відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1
прийняли спадщину та оформили право власності на 1/2 частину,  яка належала померлій. Після цього ОСОБА_2
стало належати гА частині спірної квартири.

З квітня
2000 року ОСОБА_2 проживає
окремо з іншою сім'єю з цього часу у спірній квартирі проживав ОСОБА_4 з
матір'ю. З 08.07.2004 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Враховуючи
зазначене позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право
власності на 17, 41 кв.м.  в спірній
квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Запоріжжя
від 06 липня 2007 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  3-ті особи: ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
ОП "Запорізьке БТІ" про визнання договору дарування дійсним та
визнання права власності на житло залишено без задоволення.

Зустрічний
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  3-ті особи: орган опіки та піклування
Ленінської райдержадміністрації м.
Запоріжжя,  ОСОБА_1 про визнання
права власності на житло залишено без задоволення.

Не
погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу,  в якій просить
скасувати рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову,  як таке,
що постановлено з неповним з'ясуванням обставин справи та з порушенням
норм матеріального,  процесуального права
та ухвалити по справі нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
учасників процесу,  перевіривши матеріали
справи,  колегія суддів прийшла до
висновку,  що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до  ст. . 303 ЦПК України під час розгляду
справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених у суді першої
інстанції.

Відповідно
до  ст. . 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального
і процесуального права.. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи
в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування дійсним та
визнання права власності на житло,  та
відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_4 про визнання права власності на
житло,  районний суд виходив з того,  що не має підстав для визнання договору
дарування квартири дійсним та визнання' права власності на квартиру за
ОСОБА_1,  оскільки позивачка не надала
суду доказів,  які б підтверджували
неможливість посвідчити зазначений договір у нотаріуса,  тому сторони не втратили можливості укласти
дану угоду дарування квартири позасудоаим шляхом.  Спірна квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на праві спільної власності в порядку

спадкування
за законом після смерті їх батьків,
ОСОБА_4 ніякого відношення до спірної квартири не має,  ніякими договірними стосунками по наданню
житла ОСОБА_4 з ОСОБА_2 не пов'язаний,
тому не має підстав для визнання права власності на 17, 41 кв.м спірної
квартири за ОСОБА_4

Розглядаючи
спір,  судова колегія вважає,  що районний суд повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі,  надані
сторонами докази,  правильно визначив
юридичну природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює.

Судом
встановлено,  підтверджено матеріалами
справи та сторонами не заперечується,  що
квартира за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 - 14 частина на підставі
свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12. 2002 року,  ОСОБА_2 - 34 частини квартири на підставі
свідоцтва про право власності на житло від 15.07.1994 року та свідоцтва про
право на спадщину по закону від 12.09.2000 року.

Згідно з
договором від 30.10.2006 року відповідач ОСОБА_2
подарував своїй сестрі,  ОСОБА_1 належні
йому 34 частини зазначеної квартири,
зобов'язавшись оформити договір нотаріально утермін до 20.11.2006 року.

Відповідно
до ч. 1 ч. 2  ст.  220 ЦК
України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору,  що підтверджується письмовими доказами,  і відбулося повне або часткове виконання
договору,  але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,  суд
може визнати такий договір дійсним.  У
цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Із
матеріалів справи вбачається,  що
позивачка ОСОБА_1 не надала суду доказів,
які б підтверджували факт ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення
зазначеного договору.

Відповідно
до ч. 1  ст.  З ЦПК України кожна сторона має право
звернутися до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Оскільки,  позивачка не надала суду доказів про
порушення її прав,  тому суд першої
інстанції прийшов до правильного висновку про те,  що не має підстав для визнання зазначеної
угоди дійсною,  оскільки сторони не
втратили можливості укласти дану угоду позасудовим шляхом.

З матеріалів справи
вбачається,  що ОСОБА_4 до 07.04.1995
року разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3 мешкав в однокімнатній квартирі за адресою
- АДРЕСА_3. 17.04.1995 року,  в
результаті приватизації вищезазначеної квартири, ,  відповідно до свідоцтва про право спільної
сумісної власності на житло,  12 частина
квартири належала ОСОБА_3,  12 частина
належала ОСОБА_4

05.05.1995
року зазначена квартира була продана і кошти за її продаж були витрачені на
потреби сім'ї.

Посилання
апелянта на ту обставину,  що зазначена
квартира була продана без дозволу органу опіки та піклування,  тому він був протиправно позбавлений права
власності,  на думку колегії,  не є підставою для визнання за ним права
власннсті на 17.41 кв.м.  спірної
квартири,  оскільки спірна квартира
належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної власності в порядку спадкування
за законом після смерті їх батьків,  а
апелянт не надав суду ніяких доказів на підтвердження того,  що ОСОБА_2 зобов'язувався забезпечити
апелянта житловою площею спірної квартири.

Таким
чином,  доводи скарги висновків суду не
спростовують. Передбачених підстав неправильного застосування норм
матеріального чи процессуального
права не встановлено.

Рішення суду
відповідає закону і підстав для його скасування колегія не вбачає.

Керуючись  ст.
ст.  303, 307, 308,  313, 314, 315, 317, 319,  ЦПК
України,  колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Запоріжжя
від 06 липня 2007 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.