5 грудня 2007 року                                            м.
Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України у складі :
Головуючого - Сеніна Ю.Л.,
Суддів:
Левченка Є.Ф.,    Лихути Л.М.,
Охрімчук Л.І.,  Романюка Я.М.,
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного
товариства (далі - ВАТ)  “Укртелеком” про
поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
та відшкодування моральної шкоди,
У жовтні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював на
посаді начальника цеху Полтавської філії ВАТ       “Укртелеком“ з посадовим окладом 4400 грн. 14 липня 2006 року він був
попереджений про зміну умов праці, а саме про зменшення посадового окладу до
1400 грн. з 17 вересня 2006 року. Заявою на ім”я директора філії він повідомив про відмову продовжувати
роботу на таких умовах і з 18 вересня 2006 року не вийшов на роботу, проте
наказом        № 222-к від 22 вересня
2006 року його незаконно було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
Рішенням Октябрського районного
суду м. Полтави  від 6 грудня 2006 року
позов задоволено частково, постановлено поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді
начальника цеху управління зоновими телекомунікаційними мережами Центру
технічної експлуатації міжміського телефонно-телеграфного зв'язку Полтавської
філії ВАТ  “Укртелеком”, стягнути з
відповідача на його користь 12546 грн. 56 коп. зарплати за час вимушеного прогулу,
2000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 600 грн. судових витрат.

Рішенням  Апеляційного суду Полтавської області від 12
квітня 2007 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави  від 6 грудня 2006 року скасовано, ухвалено
нове рішення, яким відмовлено у задоволенні
позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення  районного суду від 6 грудня 2006 року,
посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що 1 серпня 2005 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу  в порядку переведення на посаду начальника
цеху управління зоновими телекомунікаційними мережами Центру технічної
експлуатації міжміського телефонно-телеграфного зв'язку Полтавської філії
ВАТ  “Укртелеком” з посадовим окладом
4400 грн. 14 липня 2006 року ОСОБА_1 був попереджений про зменшення
розміру  його посадового окладу  до 1400 грн. з 17 вересня 2006 року.  На його заяву про відмову від продовження
роботи за такими умовами йому було запропоновано адміністрацією подати заяву
про припинення трудового договору за власним бажанням, на що позивач не
погодився і припинив роботу з 18 вересня 2006 року. Наказом  № 222-к від 22 вересня 2006 року ОСОБА_1 було
звільнено з роботи за прогули, скоєні ним з 18 по 22 вересня 2006 року на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

При встановленні зазначених
фактів судом не було порушено норми процесуального права.

Виходячи з наведеного, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що позивач мав право відмовитись від
продовження роботи за новими умовами оплати, а дії адміністрації Полтавської
філії ВАТ  “Укртелеком” були
неправомірними, оскільки вона відмовилась від розірвання трудового договору
згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України і безпідставно звільнили позивача з роботи з
підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове трішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із того,
що позивач з 18 по 22 вересня
2006 року був відсутній на роботі, що є порушенням трудової дисципліни,
і ці обставини не були прийняті до уваги районним судом.

Проте з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна, оскільки згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України
прогулом, за скоєння якого може бути розірвано трудовий договір, є відсутність
на роботі без поважних причин більше трьох годин протягом дня.

Оскільки судом було встановлено,
що невихід на роботу позивача з 18 по             22 вересня 2006 року був
викликаний поважними причинами, зокрема недотриманням відповідачем вимог
трудового законодавства при зміні умов праці працівників, то він правильно
дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав для розірвання трудового
договору  по п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Наведені висновки про поважність причини відсутності на роботі судом
апеляційної інстанції не було спростовано.

За таких обставин колегія суддів
визнає, що апеляційним судом помилково було скасовано правильне судове рішення,
а тому ухвалене у справі нове рішення підлягає скасуванню з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. 336  ЦПК України, колегія суддів Cудової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Апеляційного суду
Полтавської області від 12 квітня 2007 року скасувати, залишити в силі  рішення Октябрського районного суду м.
Полтави  від              6 грудня 2006 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
-
Ю.Л.Сенін

Судді:                                                                                  Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк