Справа №2-152
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 червня 2007
року                                                                        Рівненський     районний     суд

Рівненської
області в особі:

судді
Красовського О.

при секретарі
Ткачук О.

з участю
представників сторін - адвокатів Спічек Г.,
Люшина М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Рівне справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання частково недійсним державного акта на право приватної
власності на землю; визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину
за заповітом; визнання частково недійсним договору дарування; визнання права
власності на 1/6 частину майна; визначення порядку користування
будинковолодінням; визначення порядку користування земельною ділянкою, -

встановив:

Позивачка зазначає, що є спадкоємцем після смерті чоловіка.
їй належить 1/6 частина будинковолодіння. Також позивачці має належати 1/6
частина земельної ділянки. Проте, всупереч вимогам ЗК України, право власності
на землю оформлене на відповідачів. Позивачка просить суд постановити рішення в
межах заявлених нею позовних вимог.

Відповідачі позов не визнали і пояснили, що земельна ділянка була набута
ними правомірно. Також не згідні із запропонованим позивачкою варіантом
користування будинковолодінням. Просять відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що
позов підлягає до задоволення.

Відповідно
до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами,

які беруть участь
у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у
справі, виникає спір.

Відповідно до статті 61 ЦПК України, обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають
доказуванню.

В судовому засіданні встановлено, що позивачці на праві приватної власності
належить 1/6 частина житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1. Ця
частина будинку належить позивачці після смерті чоловіка, на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом, виданого 03 липня 2002 року Рівненською
державною нотаріальною конторою.

Співвласниками
решти будинку є відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Звертаючись до суду з позовною вимогою про розподіл будинку, позивачка
зазначала, що з відповідачами не проживає однією сім'єю, тому просила про виділ
її частки майна в натурі, відповідно до ст. 364 ЦК України.

Проте після проведення по справі будівельно-технічної експертизи позивачка
змінила позовні вимоги в цій частині, оскільки виділити в натурі 1/6 частину
будинковолодіння немає можливості.

Для обслуговування вищезазначеного житлового будинку була надана земельна
ділянка розміром 0,082 га. На цю ділянку був виданий державний акт на право
приватної власності на землю, де власником землі вказаний покійний свекор
позивачки - ОСОБА_4.

26.01.2001 року ОСОБА_4 подарував належний йому на праві приватної
власності будинок своїй онучці - ОСОБА_2, та нині покійному чоловіку позивачки
- ОСОБА_5, по &frac12;  частині кожному.

Відповідно до статті 30 Земельного кодексу України 1991
року, яка діяла на час відповідних правовідносин, при переході права власності
на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених
статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною
ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у
договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення
надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку
відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і
господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході
права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки
між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка
переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Аналогічні
положення містить ЗК України 2001 року в частині 4 статті 120.

Отже, при переході права власності на житловий будинок переходить і право
власності або право користування земельною ділянкою, наданою для будівництва і
обслуговування житлового будинку.

Таким чином, після укладення ОСОБА_4 договору дарування в 2001 році на
користь чоловіка позивачки, останньому стала належати Уг частина

житлового
будинку по АДРЕСА_1, та перейшло право власності на &frac14;
частину земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування
житлового будинку.

Отже, державний акт на право приватної власності на землю, виданий 24.11.97
р. ОСОБА_4 не може вважатися чинним в частині посвідчення права власності на
весь розмір 0,082 га земельної ділянки.

Після смерті чоловіка позивачки спадкоємцями першої черги були позивачка та
батьки чоловіка. Кожен з них успадкував по 1/3 частині спадкового майна. Таким
чином, частка позивачки у нерухомому майні складала: 1/6 частина житлового
будинку і 1/6 частина 0,082 га земельної ділянки, або 0,0136 га.

Після смерті дарувальника, при отриманні свідоцтва про
право на спадщину за заповітом відповідачка ОСОБА_2 надала державний акт на
право власності на землю на ім'я ОСОБА_4, та їй було видано свідоцтво про право
на спадщину за заповітом. За цим свідоцтвом, виданим нотаріальною конторою,
власником всієї земельної ділянки розміром 0,082 га для обслуговування
житлового будинку зазначена відповідачка - ОСОБА_2.

Суд вважає, що нотаріальною конторою була допущена помилка, тому що при
видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом не були враховані договори
дарування, вчинені власником житлового будинку ОСОБА_4 в 2001 році; та не були
враховані положення статті 30 ЗК України про перехід права власності на землю
до нових власників будинку, в розмірі 0,0136 га.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в
частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого 13 жовтня 2004 року Рівненською державною нотаріальною
конторою, спадкова справа № 826.

01.08.06 р. між
відповідачами був укладений договір дарування земельної ділянки.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_2
розпорядилася майном, що їй не належало; а відповідачка ОСОБА_3 прийняла в дар
майно, яке не могло належати дарувальнику (в межах 0,0136 га земельної
ділянки).

Отже, укладений між сторонами договір дарування не може вважатися чинним в
частині переходу права власності на 1/6 частину спірної земельної ділянки
розміром 0,0136 га.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦК
України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право
на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного
законодавства.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК
України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦК
України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй актами
цивільного законодавства, при здійсненні яких особа зобов'язана утримуватися
від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також додержуватися моральних
засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог,
які встановлені цією статтею суд може зобов'язати її припинити зловживання
своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.

Частинами 1 та 2 ст. 319 Цивільного кодексу України та статтею 4 Закону
України «Про власність» передбачено, що власник на свій розсуд володіє,
користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності
вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В статті 48 Закону України «Про власність» зазначається, що власник може
вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до
статтей 395, 404 ЦК України,
речовими правами на чуже майно є:

1)
право володіння;

2)
право користування (сервітут);

3)
право користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

4)
право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Право
користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого
майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим
способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Зважаючи, що виділ 1/6 частини майна в натурі не є можливим, суд дійшов
висновку про необхідність встановлення сервітуту.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку
про обгрунтованість та доведеність позовних вимог.

Відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати в сумі 110 грн. 00 коп.
повинні бути стягнуті з відповідачів на користь позивачки.

Керуючись ст. 10, ч.1 ст. 11, ст.ст. 57-59, 60, 61, 84, 88, 209, 212, 214,
215 ЦПК України; ст. ст. 11, 13, 15, 16, 203, 204, 217, 319, 328, 395, 404 ЦК України; ст. 30
ЗК України 2001 року; ст.ст. 2, 4, 12, 48, 49 Закону України «Про власність»,
суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання частково
недійсним державного акта на право приватної власності на землю; визнання
частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом; визнання
частково недійсним договору дарування; визнання права власності на 1/6 частину
майна; визначення порядку користування будинковолодінням; визначення порядку
користування земельною ділянкою - задоволити в повному обсязі.

Визнати частково недійсним державний акт на право приватної власності на
землю, НОМЕР_1, виданий 24.11.1997 року Клеванською селищною радою Рівненського
району Рівненської області громадянину України ОСОБА_4, в частині посвідчення
права власності на 0,0136 га земельної ділянки із загального розміру 0,082 га
земельної ділянки, переданої для будівництва та обслуговування житлового
будинку по АДРЕСА_1.

Визнати
частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане
13.10.04 року Рівненською районною державною нотаріальною конторою Рівненської
області ОСОБА_2 як спадкоємниці за заповітом після смерті ОСОБА_4 (справа №
826, 2004 рік, реєстровий № 2-1492), в частині посвідчення права власності
ОСОБА_2 на 0,0136 га земельної ділянки із загального розміру 0,082 га земельної
ділянки, переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_1.

Визнати
частково недійсним договір дарування, посвідчений 01.08.06 року Рівненською
районною державною нотаріальною конторою Рівненської області між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, в частині переходу права власності ОСОБА_2 на 0,0136 га земельної
ділянки із загального розміру 0,082 га земельної ділянки, переданої для
будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, у власність
ОСОБА_3.

Позбавити
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на 0,0136 га земельної ділянки із загального
розміру 0,082 га земельної ділянки, переданої для будівництва та обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 0,0136 га (що складає 1/6 частину) земельної
ділянки із загального розміру 0,082 га земельної ділянки, переданої для
будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

Встановити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1, що є у спільній
частковій власності сторін, наступним чином:

•     закріпити за позивачкою ОСОБА_1
в користуванні

житлову кімнату, позначену на плані житлового будинку цифрою 1-6 площею

12,7 м ; ванну
1-3 площею 4,2 м ; кухню 1-2 площею 6,4 м ;

•     за відповідачами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

закріпити інші житлові кімнати і підсобні приміщення.

Встановити ОСОБА_1 сервітут - право проходу через коридор 1-1.

Встановити порядок користування господарськими будівлями
будинку АДРЕСА_1, що є у спільній частковій власності сторін, наступним чином:

надати позивачці
ОСОБА_1 в користування погріб, позначений на технічному паспорті „пга 1";
вбиральню „Г 1"; 1/6 частину огорожі; 1/6 частину замощення; 1/2 частину
вхідних сходів.

Земельну ділянку розміром 0,082 га, передану для
будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, закріпити в
спільному користуванні позивачки та відповідачів.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, солідарно, на користь
ОСОБА_1 100 грн. - судові витрати.

Рішення набирає законної сили через 10 днів з дня проголошення, якщо його
не буде оскаржено в апеляційному порядку.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути
подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються
апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Рішення може бути також оскаржене і без подання заяви про апеляційне
оскарження у випадку подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення.

У випадку неподання заяви про апеляційне оскарження у 10-денний строк
рішення набуває законної сили після закінчення цього строку. Якщо буде подано
заяву про апеляційне оскарження, але не подано в подальшому апеляційну скаргу в
20-денний строк, то рішення набирає законну силу.