Справа 2- 999 2007рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

24 травня 2007
року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого:   судді-                              Шереметьєвої
Л.А.

при секретарях-                    Волковій В.В., Машкевич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Асоціації фармацевтичних фабрик України про стягнення компенсації за
невикористану відпустку та середнього заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача невиплачену
компенсацію в розмірі 210 грн. за невикористану відпустку за період з
25.05.2005 року по 19.06.2006 року та стягнути середній заробіток за затримку
виплати даної компенсації при звільненні з розрахунку 360 грн. на місяць з
19.06.2006 року.

Посилається в
позові на те, працювала у відповідача з 27.05.2002 року на посаді бухгалтера за
сумісництвом.

04.06.2006 року
подала заяву про звільнення за власним бажанням з 19.06.2006 року, яка була
прийнята головою правління Руденко О.1.
, однак наказ про її звільнення виданий не був, розрахунок з нею проведений
не був і не  була  виплачена компенсацію  за невикористану  відпустку
за період з

25.05.2005     року по 19.06.2006 року.

Виходячи з того,
що добровільно вирішити дане питання відповідач відмовляється, просить
задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав
частково.

Посилається при
цьому на те, що позивачці, яка працювала у них бухгалтером за сумісництвом з
27.05.2002 року по 19.06.2006 року, має бути виплачена компенсація в розмірі
265,80 грн. за невикористану відпустку за період з 25.05.2005 року по
19.06.2006 року.

Дана компенсація
не була ними виплачена при звільненні через те, що були впевнені, що позивачка
використала всі дні відпустки. Щодо виплати середнього заробітку за затримку
виплати даної компенсації при звільненні, то вважає, що позивачкою пропущений
строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України.

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов частково обґрунтованим,
виходячи з наступного.

Судом
встановлено, що позивачка з 27.05.2002 року працювала у відповідача за
сумісництвом на посаді бухгалтера.

04.06.2006 року позивачка з заявою про звільнення за
власним бажанням з

19.06.2006     року звернулась
до голови правління Руденко О.І., яка 19.06.2006

року видала
наказ про звільнення позивачки за власним бажанням з 19.06.2006

року.

2

Таким чином, з роботи
позивачка звільнена була, однак розрахунок з нею, а саме компенсація за
невикористану відпустку, проведений не був, про що свідчить надана
представником відповідача довідка-розрахунок належних позивачці виплат у
зв'язку з наданням відпустки, і зміст якої сторонами не оспорювався.

З даної довідки
вбачається, що позивачці до виплати належить компенсація за невикористану
відпустку за період з 25.05.2005 року по 19.06.2006 року в розмірі 265,80 грн.

Відповідно до
ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним дні.

Виходячи з того,
що позивачка на момент звільнення у відповідача мала невикористану відпустку,
її компенсація при звільненні їй нарахована та виплачена не була, суд приходить
до висновку про обгрунтованість вимог позивачки в цій частині.

Відповідно до
ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день
звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з
ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 кодексу, а саме в день звільнення.

З викладеного
випливає, що на момент звільнення позивачки 19.06.2006 року відповідач
заборгував позивачці компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі
265,80 грн.

Ст.117 цього ж
кодексу передбачено, що в разі порушення строків виплати всіх належних
працівнику сум при звільненні, з установи, організації стягується середній
заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки.

Судом
встановлено і проти цього не заперечують сторони, заборгованості перед
позивачкою на момент звільнення, за виключенням компенсації за невикористану
відпустку, відповідач не мав.

З аналізу ст.117
КЗпП України слідує, що заходи, передбачені нею, є відповідальністю
підприємства за несвоєчасну виплату належних працівникові сум   при звільненні в разі їх безспірності.

Аналізуючи дану
норму закону, законодавець прийшов до висновку, що при відсутності збитку для
працівника у вигляді невиплати заробітної плати, не одержаної за період
затримки розрахунку, підприємство не повинно нести відповідальності перед
працівником.

Виходячи з того,
що позивачка, крім роботи за сумісництвом у відповідача, мала ще основне місце
роботи на посаді економіста КОДКП «Фармацевтична фабрика» і отримувала
регулярну заробітну плату, то шкода через затримку виплати компенсації за
невикористану відпустку в розмірі 265,80 грн. для неї відсутня.

Крім того, судом
встановлено і це не оспорюється сторонами, позивачка на момент виконання
обов»язків за сумісництвом у відповідача, як і за основним місцем роботи, була
пенсіонеркою, тобто, крім заробітної плати за основним місцем роботи,
отримувала і пенсію.

3

На підставі
викладеного, суд вважає вимоги позивачки в цій частині безпідставними.

Судом
встановлено, що у відповідача позивачка працювала за сумісництвом, основним її
місцем роботи було КОДКП»Фармацевтична фабрика», на якій позивачка працювала
економістом.

Одночасно зі
звільненням за основним місцем роботи, позивачка подала заяву про звільнення і
з займаної посади за сумісництвом у відповідача, про що відповідачем був виданий відповідний наказ № 2 від. 19.06.2006 року.

Позивачка, оспорюючи видання наказу про її звільнення,
наполягала на тому, що наказ про її звільнення не видавався, т.я. вона з ним
ознайомлена не * була, наказ, наданий відповідачем в розпорядження суду,
виданий задніми числами.

Відповідно до
ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

4.4 ст.59 ЦПК
України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Крім того, 4.2
постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 29.12.11976 року "Про
судове рішення" /з наступним змінами /передбачено, що відповідно до
принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обгрунтоване лише
тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому
судовому засіданні, в якому постановлюється рішення.

Виходячи з
викладеного вище, відсутності будь-яких доказів з. цього приводу у позивачки,
суд приходить до висновку, що пояснення позивачки з цього приводу є лише її
припущеннями, які не підтверджені реальними доказами, а тому суд не приймає їх
до уваги.

Та обставина, що
в даному наказі відсутній підпис позивачки про ознайомлення з ним, не є
підставою вважати виданим його задніми числами, як це стверджує позивачка.

Керуючись ст.ст. 47,83, 116-117,238 КЗпП України, ст.ст.
57-60,209,212-214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з
Асоціації фармацевтичних фабрик України на користь ОСОБА_1 265,80 грн.
компенсації за невикористану відпустку.

В решті позову відмовити.

Стягнути з
Асоціації фармацевтичних фабрик України в прибуток держави судовий збір в
розмірі 51 грн. та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Рішення може
бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва протягом 20 днів після подачі заяви
про апеляційне оскарження, яка подається протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.