РІШЕННЯ

іменем України

Справа №2-228/2007

6 червня 2007
року Славутицький міський суд Київської області у складі судді Орла А.С. ,  при секретарі Потапенко О.О.,
з участю:

позивачки
ОСОБА_1.,  представниці відповідача Новак
Н.Ю.,

розглянувши
у судовому засіданні в м.  Славутичі
цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до державного спеціалізованого
науково-виробничого підприємства «Чорнобильський радіоекологічний центр» про
зміну формулювання причини звільнення з роботи,
стягнення суми вихідної допомоги,
середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи
та відшкодування моральної шкоди,  -

УСТАНОВИВ:

У березні 2007 року до суду звернулася ОСОБА_1. з позовом до ДСНВП
«Чорнобильський радіоекологічний центр» про зміну формулювання причини
звільнення з роботи на звільнення з роботи згідно ч.3  ст.  38
КЗпПУ за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником чи уповноваженим
органом законодавства про працю та умов колективного договору,  стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного
середнього заробітку,  середнього
заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 5 березня 2007
року по 15 березня 2007 року та відшкодування завданої моральної шкоди на суму
2000 гривень.

У
судовому засіданні позивачка просила задовольнити її вимоги,  посилаючись на невиконання відповідачем вимог
законодавства про працю та заподіяння моральної шкоди,  що виразилось у виплаті заробітної плати один
раз на місяць,  у порушенні строку
виплати заробітної плати не пізніше як за три дні до початку відпустки та
затримці розрахунку при звільненні з роботи. Правомірність самого по собі факту
звільнення з роботи не оспорює.

Відповідач
подав письмові заперечення проти позову з посиланням на безпідставність вимог
та пропуск строку позовної давності.

Представник
відповідача у суді просила відмовити у позові,
посилаючись на що підприємство додержувалось вимог законодавства про
працю і не порушило права працівника.

Позов не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

З
пояснень сторін,  досліджених письмових
доказів судом встановлено,  що
ОСОБА_1.,  - позивачка у справі,  згідно наказу № 389 л/с від 01.09.00 р. була
прийнята на посаду бухгалтера першої категорії до державного
науково-виробничого підприємства «Чорнобильський радіоекологічний центр»,  - відповідача у справі. Наказом № 220 л/с від
24.12.01 р. вона була переведена на посаду оператора ЕВМ другого розряду.

Відповідно
до ч. 1  ст.  14 Закону України «Про підприємства в
Україні» підприємство самостійно визначає структуру управління,  встановлює штати.

Згідно
ч. 1  ст.
40 КЗпП України трудовий договір,
зокрема,  може бути розірвано
власником у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно
наказу № 187 від 19.10.06 р. з 01.01.07 р. введено в дію нову структуру
підприємства та новий штатний розпис.

Відповідно
до  ст.  49-2
КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не
пізніше ніж за два місяці.

24.10.06
р. позивачку було персонально попереджено про наступне звільнення з роботи за
скороченням штату.

26.12.06      р. позивачка звернулася
до відповідача з заявою від 22.12.06 р.,  у якій

просила надати другу частину відпустки у кількості 48 днів з 30.12.06 p..

Відповідно
до  ст.
З Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його
звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним
звільненням.  У цьому разі датою
звільнення є останній день відпустки.

Згідно
ч.3  ст.
40 КЗпПУ не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності а також у
період перебування у відпустці.

Наказом № 279 л/с від 28.12.07 р. позивачці згідно її заяви надано чергову
відпустку з 30.12.06 р. по 17.02.07 р.
у кількості 48 календарних днів з наступним звільненням з 17 лютого 2007 року
по  ст.
40 п. 1 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату з виплатою вихідної
допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно  ст.  44
КЗпП України та компенсацією 8 календарних днів невикористаної відпустки за
період роботи з 01.01.07 р. по 17.02.07 p..

06.02.07      p. позивачка
звернулася до відповідача із заявою про продовження чергової

відпустки у кількості 15 календарних днів на підставі листка
непрацездатності з 15.01. по

29.01.07 р..

Згідно  ст.  11
Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка на вимогу працівника повинна
бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової
непрацездатності працівника,  засвідченої
в установленому порядку.

Наказом
№ 25 л/с від 08.02.07 р. позивачка була звільнена з роботи 5 березня 2007 року
у зв'язку із скороченням штату по
ст.  40 п. 1 КЗпП України у
зв'язку з продовженням основної відпустки з 18 лютого по 5 березня 2007 р. в
кількості 15 календарних днів за період хвороби з 15 січня по 29 січня 2007
року з виплатою вихідної допомоги у розмірі одного середнього місячного
заробітку згідно  ст.  44 КЗпП України та компенсацією 10
календарних днів невикористаної відпустки.

05.03.07
р. позивачка з'явилася на підприємство і надала листок непрацездатності про
період хвороби з 14.02.07 р. по 28.02.07 p.,  від продовження відпустки у зв'язку із
хворобою відмовилася,  порвавши
попередньо надіслану заяву про продовження відпустки.

Того ж
дня позивачка подала відповідачу заяву,
у якій просила звільнити її з 05.03.07 р. на підставі ч.3  ст.  38
КЗпП України з посиланням на порушення
ст.  21 Закону України «Про
відпустки».

Відповідно
до ч.3  ст.  38 КЗпП України працівник має право у
визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням,  якщо власник або уповноважений ним орган не
виконує законодавство про працю,  умови
колективного чи трудового договору.

Згідно
ч. 1  ст.
21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час
відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Відповідно до  ст.  23
цього Закону в установах та організаціях,
що утримуються за рахунок бюджетних коштів,  оплата відпусток проводиться із бюджетних
асигнувань на їх утримання.

Як
пояснювала у суді представник відповідача,
не заперечується позивачкою і підтверджується письмовими доказами,  заява позивачки від 22.12.06 р. про надання
невикористаної частини відпустки надійшла на підприємство 26.12.06 p.,
тобто у день закінчення 2006 фінансового року на
підприємстві,  що фінансується виключно
за рахунок коштів державного бюджету України. Фінансування підприємства з
державного бюджету України   на 2007 рік
почалося лише 2 березня 2007 року. Таким чином подання заяви

позивачкою  у
останній  день   фінансового
року  позбавило  відповідача
можливості виконати вимоги ч. 1
ст.  21 Закону України «Про
відпустки».

Згідно
наказу № 43 о/с від 05.03.07 р. про доповнення до наказу від 08.02.07 р. № 25 о/с у зв'язку з
наданням позивачкою листка непрацездатності за період з 14.02.07 р. по 28.02.07
р. вирішено виплатити компенсацію за 25 календарних днів невикористаної
відпустки з наступним звільненням 05.03.07 p..

Згідно  ст.
116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум,  що належать йому від підприємства,  провадиться у день звільнення. Якщо працівник
у день звільнення не працював,  то
зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як видно з долучених до справи письмових доказів,  у день звільнення з роботи позивачка не
працювала. Виплата всіх належних їй від підприємства сум здійснена наступного
дня після звільнення,  тобто 6 березня
2007 року. 15 березня 2007 року позивачці здійснено виплату,  передбачену
ст.  47 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян,  які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,  яка належала від управління праці та
соціального захисту населення Іванківської райдержадміністрації,  а не від підприємства,  - відповідача у справі.

Посилання
позивачки на те,  що за час роботи
заробітна плата виплачувалася лише один раз на місяць,  а не два рази,  як передбачено  ст.
115 КЗпП України,  є
необгрунтованими,  оскільки відповідно
до  ст.
4 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці
установ і організацій,  що фінансуються з
бюджету,  є кошти,  що виділяються з відповідних бюджетів. З
досліджених доказів встановлено,  що
підприємство повністю фінансується з державного бюджету України і виплата
коштів на оплату праці здійснювалася один раз на місяць відповідно до
фінансового плану підприємства та фактичного надходження коштів від
розпорядника бюджетних коштів -Державного департаменту - Адміністрації зони
відчуження і безумовного (обов'язкового) відселення МНС України.

Згідно
постанови Іванківського районного суду Київської області від 16.04.07 p.,
яка набрала законної сили,  у притягненні до адміністративної
відповідальності за  ст.  41 ч. 1 КУпАП керівника підприємства,  - відповідача у справі,  відмовлено і закрито провадження у справі за
відсутності його вини у порушенні  ст.  115, 116 КЗпП України.

Таким
чином судом не встановлено невиконання відповідачем законодавства про
працю,  умов колективного чи трудового
договору,  які можуть бути підставою для
зміни формулювання причини звільнення позивачки з роботи на ч.3  ст.  38
КЗпП України та задоволення інших позовних вимог.

Керуючись  ст. . 209,  215 ЦПК України,  -

ВИРІШИВ:

У задоволенні
позовних вимог відмовити.

Рішення
може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області. Заяви про
апеляційне оскарження можуть бути подані протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Апеляційні скарги можуть бути подані протягом двадцяти
днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя