Справа № 2-1256/2007 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

14 червня 2007 року Центрально-Міський районний суд міста Горлівки Донецької
області в складі: головуючого судді Федько С.П.,

при секретарі Ковальовій О.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом    ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання невідповідності запису в
трудовій книжці причинам звільнення та
неправильно проведеного розрахунку,

В С ТА Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання невідповідності
запису в трудовій книжці причинам звільнення та
неправильно проведеного розрахунку, в якому вказав, що він працював водієм у приватного підприємця ОСОБА_2 з квітня 2004 року. Починаючи з 9 серпня 2006 року по 19 вересня
2006 року він знаходився на лікарняному, але в сплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності йому було відмовлено. В наданні
щорічної відпустки також було відмовлено. З
приводу вказаних порушень він звернувся до прокуратури. Після його звернення до прокуратури ОСОБА_2оплатив допомогу по тимчасовій непрацездатності та надав щорічну відпустку на умовах подальшого
звільнення. За його скаргою проводилася перевірка інспекцією праці в Донецькій
області, яка виявила порушення ст.ст. 95-97, 115 КЗпП
України і ст.. 24 Закону України «Про оплату праці»
з боку ОСОБА_2 Також ОСОБА_2 була порушена ст. 80
КЗпП України, яка забороняє ненадання відпустки повної тривалості протягом двох
років. Відомості про те, що йому надавалась відпустка з 13 травня
2005 року по 31 травня 2005 року являються сфальсифікованими. В порушення ст.49 КЗпП України ОСОБА_2 відмовився видати за його заявою табель обліку робочого часу, довідку про заробітну плату та
розрахункові листи, чим зробив неможливим проведення
перевірки правильності проведених виплат. При оформленні звільнення 26 жовтня 2006 року ОСОБА_2в порушення його заяви про звільнення
за п. З ст. 38 КЗпП України та свого
повідомлення про його, ОСОБА_1, звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, зробив неправильний запис в трудову книжку, вказавши
причину звільнення за п. 1 ст. 38 КЗпП
України. Просить зобов'язати приватного підприємця ОСОБА_2 зробити запис в його трудовій книжці, який відповідає
дійсним причинам звільнення, провести розрахунок
відповідно до діючого трудового законодавства України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердив позовні вимоги, мотивуючи їх аналогічно викладеним в позовній заяві. Крім
того, він пояснив, що 26 жовтня 2006 року в Макіївському центрі зайнятості він
забрав свою трудову книжку та не захотів ставити в ній
печатку, оскільки не був згодний зі звільненням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України,
після чого звернувся до інспектора праці. Просив стягнути на його користь з
відповідача компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу в розмірі
середнього заробітку за три місяці, оплату за вимушений
прогул, а також суму заборгованості із розрахунку його ставки в розмірі 650 грн. на місяць. Строк для звернення до суду пропустив
з поважних причини, оскільки в листопаді 2006
року звернувся до Державної інспекції праці, в грудні 2006 року та січні 2007 року - в прокуратуру Центрально-Міського району
міста Горлівки.

Відповідач ОСОБА_2проти позову заперечував,
посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось згідно
з його заявою. На час звільнення він повністю з ним розрахувався та нічого йому
не винний. Викликаний за його телеграмою в Макіївський центр зайнятості ОСОБА_1 забрав свою трудову книжку, що унеможливило працівникам центру зайнятості поставити печатку на запису
про звільнення та зняти трудовий договір з реєстрації.

2

Свідок ОСОБА_3., працівник Макіївського центру зайнятості, в судовому засіданні пояснила, що трудовий договір ,
укладений між ПП ОСОБА_2та ОСОБА_1 не знятий з реєстрації,
оскільки для цього потрібна явка обох сторін та їх згода. Певний порядок реєстрації та зняття з реєстрації трудових договорів,
які укладаються фізичними особами-підприємцями з
працівниками, передбачений Наказом Міністерства праці та
соціальної політики за № 260 від 8 червня 2001 року.

Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши
матеріали справи, приходить до висновку, що
вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Суд приходить до висновку про поважність причини пропуску позивачем строку для звернення до суду та відповідно до ст. 234
КЗпП України поновлює цей строк.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював водієм у приватного
підприємця ОСОБА_2 в період з 15 квітня 2004 року по 26
жовтня 2006 року, що підтверджується копією трудового
договору між працівником та фізичною особою, зареєстрованого в Макіївському центрі зайнятості за № 2847 від 15 квітня
2004 року; витягом з трудової книжки позивача.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків
експертів.

Позивач не надав доказів, що дійсною причиною його звільнення було невиконання власником або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Водночас, як доказ його звільнення за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України суд розцінює заяву позивача, в якій він просить
надати йому щорічну відпустку з подальшим звільненням.

Факт порушення відповідачем законодавства про працю, що підтверджується
постановою Червоногвардійського районного суду міста Макіївки Донецької області
від 20 грудня 2006 року, - сам по собі не
свідчить про те, що доводи позивача при причину його звільнення відповідають дійсності. Перевірка приватного підприємця
посадовими особами територіальної інспекції праці
відбувалась на підставі звернення позивача вже після його звільнення.

Оскільки судом не встановлено порушень з боку відповідача щодо правильності
звільнення позивача - відсутні підстави для
задоволення позовних вимог про зміну формулювання
причини звільнення так само, як і стягнення на його користь з відповідача компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу
в розмірі середнього заробітку за три місяці, оплату за вимушений
прогул, а також суму заборгованості з розрахунку його ставки в розмірі
650 грн. на місяць.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при звільненні за власним бажанням за ч.
1 ст. 38 КЗпП України не передбачена вихідна допомога
в розмірі трьохмісячної заробітної плати.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, відповідно до ст. 235 КЗпП України, стягується лише в разі поновлення на роботі, що
не входить в предмет позову.

З матеріалів справи, а саме, з постанови Червоногвардійського районного
суду міста Макіївки Донецької області від 20 грудня 2006
року вбачається, що за час роботи ОСОБА_2 йому була надана щорічна
відпустка загальною тривалістю 49 календарних днів, що свідчить про те, що працівник повністю використав передбачене ст.
75 КЗпП України право на щорічну відпустку,
тому підстав для отримання відповідно до ст. 83 КЗпП України грошової компенсації за невикористану відпустку у ОСОБА_2 немає.

3

Що стосується
вимоги позивача про здійснення з ним розрахунку виходячи з розміру його ставки 650 грн. - ця вимога не грунтується
на матеріалах справи. Як вбачається з копії
трудового договору - розмір заробітної плати, яку одержував позивач,
передбачений п. З трудового договору та
відповідає розміру мінімальної заробітної плати. Незгода ОСОБА_2 з цим розміром з причини того, що його професія водія потребує
вищої заробітної плати не являється підставою для
задоволення його вимоги, оскільки позивач не надав судові доказів, що вищезазначений трудовий договір був змінений або він вирішував
цей спір відповідно до трудового
законодавства впродовж передбаченого ст.233 КЗпП України тримісячного строку та
є рішення органу, який розглядає трудові спори, з цього приводу. Твердження
позивача про наявність начебто заборгованості перед ним по сплаті заробітної плати спростовується поясненнями відповідача ОСОБА_2 та
наданими ним копіями розрахункових листів про сплату ОСОБА_2 в вересні, жовтні
2006 року заробітної плати, на яких міститься підпис позивача.

На підставі вищенаведеного, ст. 235 КЗпП України, керуючись ст.ст. 10, 11,
57-60, 213,214, 218,223 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В позовних
вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання невідповідності
запису в трудовій книжці причинам звільнення та неправильно
проведеного розрахунку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
держави витрати з інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи в сумі 30 грн.

Рішення суду
набирає законної сили, якщо після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження (десяти днів з дня проголошення рішення) заяву про
апеляційне оскарження не буде подано або якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк встановлений ст. 294
ЦПК України (протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження).

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Донецької області через Центрально-Міський районний суд міста Горлівки шляхом
подання заяви про оскарження протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.