УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року                                                          м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Гнатенка
А.В.,

суддів:                    Барсукової В.М.,
Балюка М.І.,

Гуменюка
В.І.,                  Косенка В.Й., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ майна,

в с т а н о
в и л а:

У червні 2005 року ОСОБА_1, звернувшись до суду з
указаним позовом, зазначала, що 15 грудня 2000 року вона зареєструвала шлюб з
ОСОБА_2 і в період спільного проживання вони купили будинок АДРЕСА_1. 21 квітня
2005 року шлюб був розірваний. Оскільки відповідач добровільно не бажає
поділити будинок, просила провести поділ будинку в рівних частках.

У серпні 2005 року ОСОБА_2 заявив зустрічний позов до
ОСОБА_1 про поділ майна. В обґрунтування позову посилався на те, що за період
шлюбу вони придбали будинок, автомобіль та інше майно на загальну суму 117 940
грн. Спільне життя у них не склалось, тому вирішили розлучитись і добровільно
розділити майно. 14 листопада 2004 року вони склали та підписали акт, згідно
якого йому залишалось в користування будинок та інше майно на суму 48230 грн.,
а позивачці - автомобіль “VOLKSWAGEN PASSAT” та інше майно
на суму 69710 грн. Просив розділити їх майно відповідно до вказаного акту та
стягнути з ОСОБА_1 різницю в долях в сумі 10740 грн.

Рішенням Котовського
міськрайонного суду Одеської області від
18 жовтня 2006 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічному позові
ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2006 року зазначене рішення
суду скасовано, ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено, а у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись
на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а
рішення міськрайонного суду залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому
засіданні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
міськрайонного суду та задовольняючи позов ОСОБА_1, виходив з того, що акт
добровільного поділу майна від 10 листопада 2004 року не можна вважати
добровільним, оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ будинку і
заперечує факт підписання цього акту.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову,
суд послався на його недоведеність, оскільки ОСОБА_2 не надав доказів про
придбання зазначених в заяві речей.

Проте з такими висновками суду погодитись не
можна.

Судом встановлено, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 2000 року. Під час шлюбу купили будинок АДРЕСА_1, який був оформлений на відповідача, та автомобіль марки
“VOLKSWAGEN PASSAT”, 1998 року випуску, який був оформлений на позивачку та інше майно.

На а.с.20 є акт добровільного поділу майна подружжя від
10 листопада 2004 року, згідно з яким ОСОБА_1 був виділений автомобіль та інше
майно на загальну суму 69 710 грн., а ОСОБА_2 - будинок та інше майно на
загальну суму 48 230 грн.

Вважаючи зазначений акт не добровільним поділом майна,
суд, в порушення вимог ст. 213 ЦПК України, не перевірив усі доводи сторін і не
дав оцінку тим доказам, що є в справі.

Так, судом допитувався свідок ОСОБА_3, який давав
пояснення щодо добровільного поділу майна подружжям ОСОБА_1, однак апеляційний
суд, приймаючи нове рішення по справі, не дав оцінку його показанням.

Не з'ясував суд
коли фактично сторони зупинили ведення спільного господарства. ОСОБА_2
посилався на те, що після розірвання шлюбу в суді, з 26 листопада 2004 року він
став жити з ОСОБА_4, а свідоцтво про розірвання шлюбу одержали в квітні 2005
року.

З'ясування
вказаних обставин має суттєве значення для вирішення питання поділу майна
подружжя.

Не перевірив суд і доводи ОСОБА_2 про те, що автомобіль,
який був виділений добровільно позивачці, вона в грудні 2004 року продала, а
грошей йому не давала, оскільки на той час вони не жили разом.

В матеріалах справи (а.с.21) є заява покупця автомобіля
ОСОБА_5 про те, що автомобіль йому продала ОСОБА_1 17 грудня 2004 року за 10
000 доларів США і гроші він віддав їй особисто без участі третіх осіб.

Суд міг допитати ОСОБА_5 як свідка і дати оцінку його
показанням.

Заперечуючи факт добровільного поділу будинку, ОСОБА_1 не
заперечувала факт добровільного поділу іншого майна, що вказано в акті, однак
суд не дав оцінки суперечливим поясненням позивачки з цього питання.

Проводячи поділ будинку між колишнім подружжям, суд не
мотивував своє рішення щодо вибору варіанту поділу і чому виділяє більшу
частину позивачці, яка там не живе, а меншу частину залишає відповідачу, який
постійно проживає в цьому будинку.

Оскільки рішенням міськрайонного та рішенням апеляційного
судів фактично не проведено поділ всього майна подружжя з урахуванням позовних вимог
ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2, а постановлені рішення не відповідають
вимогам ст. 213 ЦПК України, судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и
л а :

Касаційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Котовського міськрайонного суду Одеської області від                 18 жовтня
2006 року та рішення апеляційного
суду Одеської області від                20 грудня 2006 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                      А.В.Гнатенко

Судді:                                                                  В.М.
Барсукова

М.І.
Балюк

В.І.
Гуменюк

В.Й. Косенко