РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

20 липня 2007 року                                      м.  Донецьк

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Донецької
області в складі: головуючого Червинської М. Є.,  суддів Висоцької B.C.,

Жданової B.C. Новосядлої В.М.
,  Олєйникової Л.С. ,

розглянувши у
судовому засіданні цивільну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення

Голосіївського
районного суду м.  Києва від 8 листопада
2004 року і на ухвалу   Апеляційного

суду м.  Києва від 11 березня 2005 року в справі

за позовом
ОСОБА_4,  ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні
квартирою,  вселення,  визначення порядку користування квартирою та

за зустрічним
позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 до ОСОБА_4,  ОСОБА_5, ОСОБА_6,  Голосіївської районної в м.  Києві державної адміністрації про визнання
недійсним розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва про право
власності на неї,

ВСТАНОВИЛА:

В червні
2003 року ОСОБА_4,  ОСОБА_5,  ОСОБА_6 звернулись до суду із позовом до
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні
квартирою,  вселення,  визначення порядку користування квартирою.

В
обгрунтування позовних вимог посилаються на те,
що у 1987 році на їх сім'ю,  у
складі шести осіб,  біла надана п'ятикімнатна
квартира АДРЕСА_1 жилою площею 68, 9 кв.м. ,
всі кімнати ізольовані,
відповідною площею 12.5 кв.м. ,
12.4 кв.м. ,  8.4 кв.м. ,  17.6 кв.м.
та 17.7 кв.м.

У 1994 року
квартира була приватизована на всіх членів сім'ї.

Позивачі
зазначають,  що займають кімнати площею
12.5 кв.м. ,  12.4 кв.м.  та 8.4 кв.м.
і просили визначити порядок користування спірною квартирою,  згідно із яким виділити їм в користування
вказані кімнати,  а відповідачам виділити
кімнати площею 17.7 кв.м.  та 17.6 кв.м.
,  інші приміщення залишити в спільному
користуванні.

В жовтні
2003 року позивачі доповнили позовні вимоги і просили вселити їх в квартиру і
не чинити перешкоди в користуванні квартирою.

В жовтні 2004 року позивачі знову доповнили свої позовні
вимоги і просили визнати

незаконним перепланування квартири,  зроблене відповідачем ОСОБА_1 без їх згоди і

зобов'язати його здійснити перепланування квартири
відповідно до первинного архітектурного

проекту квартири.

Відповідачі,  заперечуючи проти позову,  звернулись із зустрічним позовом про визнання
недійсним розпорядження №7927 від 11 квітня 1994 року Московської державної
адміністрації в частині рішення про приватизацію спірної квартири.

Справа №
33ц 1185 - кс 07                                                    Каттегорія 16 ЦП

АПП:

Головуючий
у апеляційній інстанції Несвєтова Н.М.

Рішенням
Голосіївського районного суду м.  Києва
від 8 листопада 2004 року позов ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 був задоволений,
вони були вселені в спірну квартиру,
відповідачів було зобов'язано усунути перешкоди щодо користування ними
квартирою.

В
користування ОСОБА_4 було виділено кімнату жилою площею 12.1 кв.м. ,  ОСОБА_5 - кімнату площею 12.4 кв.м. ,  ОСОБА_6 - кімнату площею 8.4 кв.м. ,  в користування ОСОБА_1 і ОСОБА_3 кімнату
площею 17.7 кв.м. ,  ОСОБА_2 - кімнату
площею 17.6 кв.м.

Відповідачів
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
зобов'язано здійснити перепланування квартири відповідно до архітектурного
проекту квартири.

У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 було відмовлено.

Ухвалою
Апеляційного суду м.  Києва від 11
березня 2005 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у
задоволенні позову про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на
житло від 11 квітня 1994 року,  оскільки
такі позовні вимоги не заявлялись. В решті рішення суду першої інстанції
залишено без зміни.

В
касаційній скарзі ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення і
постановити нове рішення,  яким відмовити
у задоволенні позовів ОСОБА_4,  ОСОБА_5,
ОСОБА_6 і задовольнити їх зустрічний позов.

Касаційна
скарга підлягає частковому задоволенню,
а рішення судових інстанцій в частині задоволення позову ОСОБА_4,  ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою скасуванню із
ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відповідно
до статті 202 ЦПК України в редакції 1963 року,
рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно
із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1979
року «Про судове рішення» рішення є законним тоді,  коли суд виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності із нормами матеріального
права,  що підлягають застосуванню до
даних правовідносин,  а при їх
відсутності - на підставі закону,  що
регулює подібні відносини,  або виходячи
із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим
визнається рішення,  в якому повно
відображені обставини,  що мають значення
для даної справи,  висновки суду про
встановлення і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,  дослідженими у судовому засіданні.

Судовими
інстанціями встановлено,  що 3 серпня
1987 року згідно ордеру №002019 ОСОБА_1 на сім'ю із шести чоловік (він,  дружина ОСОБА_2,  четверо дітей: ОСОБА_7,  ОСОБА_5,
ОСОБА_6,  ОСОБА_3) отримав
п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Вказана
квартира має жилу площу 68, 9 кв.м. ,
всі кімнати ізольовані,  розмір
кімнат складає -12.5 кв.м. ,  12.4.,  17.7 кв.м. ,
17.6 кв.м. ,  8.4 кв.м.

11
квітня 1994 року за розпорядженням Московської районної державної адміністрації
в м.  Києві за №7027 квартира була
приватизована на всіх членів сім'ї.

27
квітня 2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

Без згоди
позивачів ОСОБА_1 було зроблено перепланування спірної квартири із
п'ятикімнатної в трьохкімнатну та однокімнатну квартири.

Виходячи
із встановлених обставин,  судові
інстанції правильно прийшли до висновку про вселення позивачів в квартиру і
зобов'язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні квартирою,  яка є спільною сумісною власністю сторін.

Обґрунтованими
є висновки судових інстанцій про задоволення позову про зобов'язання
відповідачів здійснити перепланування спірної квартири і про відмову у
задоволенні позову про визнання недійсною приватизації квартири.

Однак,  касаційна інстанція не може погодитись із
висновками судових інстанції щодо встановлення порядку користування спірною
квартирою,  згідно із яким в користування
ОСОБА_4 було виділено кімнату жилою площею 12.1 кв.м. ,  ОСОБА_5 - кімнату площею 12.4 кв.м. ,  ОСОБА_6 - кімнату площею 8.4 кв.м. ,  а в користування ОСОБА_1 і ОСОБА_3 кімнату
площею 17.7 кв.м. ,  ОСОБА_2 - кімнату
площею 17.6 кв.м.  з наступних підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги про встановлення вказаного порядку користування жилим
приміщенням,  суд першої інстанції
виходив із того,  що між членами сім'ї
фактично був встановлений порядок користування квартирою,  згідно із яким позивачі користувались
кімнатами площею 12.5 кв.м. ,  12.4 кв.м
та 8.4 кв.м.  і іншого житла не
мають,  а відповідачі користувались
кімнатами жилою площею 17.7 кв.м і 17.6 кв.м. ,
підсобні приміщення були залишені в загальному користуванні.

При
цьому суд першої інстанції керувався частиною 1 статті 113 ЦК УРСР в редакції
1963 року,  згідно із якою
володіння,  користування і розпорядження
майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників,  а при відсутності згоди - спір вирішується
судом.

Вказана
норма права регулює правовідносини щодо користування майном при спільній
частковій власності,  однак спірна
квартира не є спільною частковою власністю сторін,  оскільки частки кожного співвласника не визначені.

Ця
обставина підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру,  виданим 11 квітня 1994 року Московською
районного державною адміністрацією в м.
Києві,  в якому зазначено,  що квартира є спільною сумісною власністю.

Таким
чином,  судом першої інстанції при
вирішенні вказаного спору був неправильно застосований матеріальний закон,  що залишилось поза увагою апеляційного
суду,  а тому судові рішення в частині
встановлення порядку користування квартирою підлягають скасуванню.

Згідно
із частиною 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу
України в редакції 2003 року до правовідносин,
які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України,  положення цього Кодексу застосовуються до тих
прав і обов'язків,  що виникли або
продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки
правовідносини між сторонами щодо користування квартирою виникли до набрання
чинності Цивільним Кодексом і продовжують існувати після набрання ним
чинності,  то при вирішенні спору судовим
інстанціям необхідно було керуватись Цивільним кодексом України в редакції 2003
року.

Відповідно
до статті 369 ЦК України
співвласники майна,  що є у спільній
сумісній власності,  володіють і
користуються ним спільно,  якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Порядок
користування квартирою не встановлений домовленістю між співвласниками.

Пунктом
6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року «Про
практику застосування судами законодавства,
що регулює право приватної власності на житловий будинок» передбачено
що,  якщо виділ частки будинку в натурі
неможливий,  суд вправі за заявленим про
це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями
(квартирами,  кімнатами) такого будинку.
У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня,
коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників
спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Згідно
технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 квартира складається із п'яти
ізольованих кімнат розміром 12.5 кв.м. ,
12.4.,  17.7 кв.м. ,  17.6 кв.м. ,
8.4 кв.м.  та підсобних приміщень.

Жила
площа кімнат складає 68, 9 кв.м. ,  на
кожного співвласника квартири припадає 11.48 кв.м.  жилої площі.

При
виділенні ОСОБА_1 і його сину ОСОБА_3 1986 року народження кімнати жилою площею
17.7 кв.м. ,  на долю кожного з них буде
припадати 8.8 кв.м.  жилої площі,  що на думку касаційної інстанції є суттєвим
заниженням і порушенням права власності відповідачів і права користування
спільною сумісною власністю.

Виходячи
із встановлених обставин,  наданих
сторонами доказів і вимог матеріального закону,
касаційна інстанція приходить до висновку про те,  що рішення суду першої інстанції в частині
визначення порядку користування квартирою підлягає скасуванню,  із ухваленням нового рішення про відмову у
задоволенні позову про встановлення порядку користування квартирою,  запропонованого позивачами.

В решті
частини рішення судів постановлені у відповідності до норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись
статтями 332,  336,  337 ЦПК України,  Законом України "Про внесення змін до
закону України "Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ" від 22 лютого 2007 року №697-У та главою 2
розділу У ЦПК України,  колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області

ВИРІШИЛА:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення
Голосіївського районного суду м.  Києва
від 8 листопада 2004 року і ухвалу Апеляційного суду м.  Києва від 11 березня 2005 року в частині
встановлення порядку користування квартирою скасувати.

У
задоволенні позову ОСОБА_4,  ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про встановлення порядку користування
квартирою відмовити.

В решті
частині рішення Голосіївського районного суду м.  Києва від 8 листопада 2004 року і ухвалу
Апеляційного суду м.  Києва від 11
березня 2005 року залишити без зміни.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення та оскарженню не підлягає.