У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

21 листопада 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка
Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,    Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним та визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем майна,

в с т а н о в и л а :

У травні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер його брат ОСОБА_4, після смерті брата він прийняв спадщину, однак згодом
йому стало відомо, що на спадщину також претендує дочка померлого - ОСОБА_2,
однак вона повинна бути усунутою від права на спадкування, так як ухилялася від
надання спадкодавцю допомоги та догляду.

ОСОБА_2звернулася з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3про визнання недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного між відповідачами 16 травня 2006 року,
посилаючись на те, що вона єдина
спадкоємиця першої черги, в установлений законом строк подала до
нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак згодом їй стало
відомо, що ОСОБА_1 протизаконно, ввівши в оману суд на підставі рішення
Уманського міськрайонного суду від 18 квітня 2006 року, заволодів спадковим
майном - квартирою, а 16 травня 2006 року продав її ОСОБА_3, при цьому ввів в
оману й покупця щодо свого права на майно.

ОСОБА_2просила визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири від              16 травня 2006 року та визнати за
нею право власності на спадкове майно, що залишилось після смертіОСОБА_4

Судом зазначені позови об'єднано в
одне провадження.

ОСОБА_3звернувся до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_2про визнання його добросовісним набувачем майна - квартири
АДРЕСА_1, посилаючись на те, що на час купівлі ним квартири рішення Уманського
міськрайонного суду від 18 квітня 2006 року про визнання за ОСОБА_1 права
власності на неї було чинним, таке право було зареєстроване належним чином
в          Уманському БТІ, продавець у
договорі свідчив про відсутність спору щодо квартири чи заборон на неї, угода
купівлі-продажу посвідчена державним нотаріусом і він не мав жодних сумнівів у
дійсності договору, не знав та не міг знати про те, що ОСОБА_1 в майбутньому
може бути позбавлений майна.

Рішенням Уманського міськрайонного
суду від 5 березня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Черкаської області від 10 травня 2007 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 та
зустрічного позову ОСОБА_3відмовлено, позов
ОСОБА_2задоволено, постановлено визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири, укладений 16 травня 2006
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_2право на спадкове майно, що
залишилося після смертіОСОБА_4, померлого 20 листопада  2005 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3просить скасувати ухвалені в справі судові
рішення та передати справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судами
норм матеріального та процесуального права.

Касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду від 18 квітня
2006 року було визнано дійсним
договір довічного утримання, укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4, і право власності на квартиру АДРЕСА_1 визнано за
ОСОБА_1 На підставі рішення суду від 18 квітня 2006 року ОСОБА_1  зареєстрував своє право власності на квартиру
й 16 травня 2006 року продав її ОСОБА_3 Згодом зазначене рішення було скасоване
ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 10 липня 2006 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд
виходив із того, що такими незаконними діями ОСОБА_1 вона позбавлена спадкового
майна, тому її право підлягає захисту шляхом визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків,  крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У
разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні
у натурі все, що вона одержала на виконання цього   правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у  користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за
відплатним договором придбане в особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати  (добросовісний  набувач), власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене
власником або особою, якій він передав майно у
володіння;  2) було
викрадене у власника або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

ОСОБА_3в обґрунтування своїх позовних
вимог та заперечуючи проти позову ОСОБА_2, безпосередньо
посилався на положення ст. 388 ЦК України і зазначав, що квартира не може бути
витребувана в нього, як у добросовісного набувача.

Суд у
порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги
не звернув, такі доводи ОСОБА_3належним чином не перевірив, у достатньому
обсязі не з'ясував характер спірних правовідносин та правову норму, що їх
регулює, у рішенні не визначився з юридичними наслідками недійсності правочину,
до того ж не визначився й з правовою нормою, на підставі якої визнав договір
недійсним, також суд не встановив та не зазначив у рішенні чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення ОСОБА_3, якими доказами
підтверджується їх наявність чи відсутність, чи може бути витребувана квартира
у ОСОБА_3

Посилання суду на те, що
ОСОБА_3та представники сторін ОСОБА_6, ОСОБА_5 знаходяться у родинних стосунках
та розуміли протиправність вчинених ними дій не можна визнати цілком
обґрунтованим, оскільки у рішенні не зазначено доказів, які підтверджують такі
стосунки, не встановлено судом і того, яким чином такі родинні стосунки
вплинули на обізнаність ОСОБА_3щодо відсутності у ОСОБА_1 права на
розпорядження квартирою безпосередньо на час укладення договору її
купівлі-продажу 16 травня 2006 року.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2та відмови в задоволенні
зустрічного позову без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2та відмови в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3підлягають скасуванню з передачею справи
в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Висновки суду про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2про усунення її від права на спадкування є обґрунтованими,
рішення в цій частині постановлене з додержанням норм матеріального та
процесуального права та підстав для його скасування в цій частині колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного
суду від 5 березня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від
10 травня 2007 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3
про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права
власності на спадкове майно й відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем майна скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті зазначені судові рішення
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін