У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року
м. Київ

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого:                   Яреми А.Г.

Суддів:               Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства “Автопарк” про
відшкодування шкоди,

в
с т а н о в и л а :

У червні 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до закритого акціонерного товариства “Автопарк” про
відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, заподіяної незбереженням
автомобіля.

Свої вимоги мотивуючи
тим, що в кінці листопада він вирішив купити у свого знайомого ОСОБА_2 з м.
Канева автомобіль, на підтвердження чого дав йому завдаток, а ОСОБА_2 передав
автомобіль «АУДІ».

18 грудня 2003 року він
здав відповідачу на зберігання на стоянку автомобіль «АУДІ А-6», 1995 року
випуску, транзитний номер НОМЕР_1.

Позивач зазначав, що 30 грудня 2003
року він повністю                оплатив
ОСОБА_2 вартість автомобіля 61 000 грн. через мале підприємство «Імпекс».

Проте 2 січня 2004 року
працівники ЗАТ «Автопарк» повідомили йому, що автомобіль був викрадений зі
стоянки в ніч з 1 на 2 січня 2004 року.

Оскільки автомобіль не
був знайдений, а відповідач не виконав своїх зобов'язань по збереженню
автомобіля, позивач просив стягнути з ЗАТ «Автопарк» 61 000 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн. на відшкодування моральної
шкоди. В ході розгляду справи позивач уточнив свої вимоги і просив стягнути з
відповідача 80 268 грн. 17 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 50 000
грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2007
року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської
області  від 15 травня 2007 року рішення
Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2007 року скасовано та ухвалено
нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ЗАТ
“Автопарк” на користь  ОСОБА_1 80 268 грн. 17 коп. на відшкодування матеріальної шкоди
та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі закрите
акціонерне товариство “Автопарк” просить скасувати рішення апеляційного суду
Волинської області  від 15 травня 2007
року і залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2007
року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне
застосування судом норм матеріального права.

Колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, апеляційний суд прийшов до висновку, що
між сторонами було укладено договір зберігання і вина відповідача в не
збереженні автомобіля доведена. В обґрунтування такого висновку суд послався на
договір між позивачем та відповідачем, покази свідків та порушення кримінальної
справи по факту викрадення автомобіля.

Проте такий висновок роблено з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно зі ст.413 ЦК України 1963 року, який діяв на час виникнення
правовідносин, за договором схову одна сторона (охоронець) зобов'язується
зберігати майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно в цілості.

Відповідно до ст.414 ЦК України 1963 року договір схову, в якому хоча б
однією стороною є громадянин, повинен укладатись у письмовій формі, якщо вартість
переданого на схов майна перевищує 100 карбованців, за винятком здачі речей на
короткострокове зберігання в гардероби установ, театрів, їдалень тощо з видачею
охоронцем номера або жетона.

За правилами ст.44 ЦК України 1963 року письмові угоди повинні бути
підписані особами, які їх укладають.

Ст.46 згаданого Кодексу передбачала, що недодержання простої письмової
форми, що вимагається законом, позбавляє сторони права в разі спору посилатися
на підтвердження угоди на показання свідків.

Аналогічні вимоги передбачені ст.ст.208, 218, 936, 937, 977 ЦК України
2004 року.

Крім того, згідно з Правилами зберігання транспортних засобів на
автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №115 від 22
січня 1996 року із змінами від 17 серпня 2002 року, володілець транспортного
засобу, який користується послугами автостоянки, зобов'язаний внести плату та
одержати відповідну квитанцію (касовий чек) або перепустку при довготерміновому
зберіганні. Дозвіл на довготермінове зберігання видається уповноваженою особою.

На підтвердження укладення договору зберігання між ним та відповідачем
позивач посилався на заяву-угоду на зберігання транспортних засобів без
визначення терміну зберігання, лише з записом «з 18.12.2003 року», яка
приєднана до справи на а.с.5. Проте всупереч вимогам дана заява-угода заповнена
і підписана лише позивачем. Підпису відповідальної особи ЗАТ «Автопарк» на
даному бланку немає. Немає і відбитку печатки, а є лише відбиток штампу без
заповнення інших реквізитів - номеру, дати тощо.

Не надано відповідачем і доказів про оплату за користування стоянкою.

Таким чином на підтвердження угоди позивач не надав ніяких доказів
прийняття автомобіля на зберігання - розписки, перепустки, квитанції чи іншого
документа, виданого та підписаного зберігачем, який би свідчив про укладення
між сторонами договору зберігання та прийняття автомобіля на стоянку.

Відмовляючи в задоволенні позову Луцький міськрайонний суд у рішенні від
23 лютого 2007 року обґрунтовано послався на недоведеність позивачем факту
передачі автомобіля на зберігання відповідачу.

А апеляційний суд Волинської області послався на недопустимі докази -
пояснення свідків, наявність угоди, не підписаної відповідачем, і безпідставно
скасував рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення від 15 травня
2007 року про задоволення позовних вимог.

За таких обставин, коли апеляційний суд помилково скасував рішення суду,
ухвалене у відповідності з законом, колегія суддів вважає необхідним скасувати
рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336,
339, 343, 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України,

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу  закритого акціонерного товариства “Автопарк”
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Волинської області  від 15 травня 2007
року скасувати і
залишити в силі рішення Луцького
міськрайонного суду від            23 лютого 2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Ярема А.Г.

Судді:                                                                                  Левченко Є.Ф.

Лихута Л.М.

Охрімчук Л.І.

Сенін
Ю.Л.