Справа №2476
Головуючий у 1 інстанції Наумик
РІШЕННЯ
Іменем України

1 березня 2007
року       Апеляційний суд Донецької
області у складі:

головуючого судді Круглікової К.С. суддів Лук'янової СВ., Олєйникової Л.С.

при секретарі
Андра О.А.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в
Микитівському районі міста Горлівки на рішення Микитівського районного суду
міста Горлівки Донецької області від 22
грудня 2006 року у
справі за позовом ОСОБА_1до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в
Микитівському районі міста Горлівки про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача і представника
відповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд

встановив:

В листопаді 2006 року позивач
звернувся в суд із зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 19 лютого 1980 року по 4 лютого 2003 року працював на
підприємствах вугільної промисловості. 14
жовтня 2002 року при
виконанні трудових обов'язків він отруївся рудничним газом. 23 січня 2003 року МСЕК вперше
встановила йому втрату професійної працездатності у розмірі 50% і 3 групу
інвалідності. 28 березня 2005 року МСЕК
встановила йому втрату 70%
професійної працездатності і 2
групу інвалідності безстроково. 3
11 грудня 2002 року по
теперішній час він знаходиться на диспансерному обліку в Горлівській міській
психоневрологічній лікарні з діагнозом: хронічна зміна особистості після
пережитої катастрофи на виробництві тривожно-депресивного типу. Він змушений
постійно звертатися за медичною допомогою, проходити амбулаторне і стаціонарне
лікування, відчуває фізичні страждання; він постійно відчуває головний біль,
запаморочення, слабкість, іноді втрачає свідомість; відчуває страх перед
замкнутим простором; стан його здоров'я не відновиться. Ушкодженням здоров'я
йому спричинена моральна шкоду, яку він оцінив у 60 тисяч гривень і цю суму просив стягнути з відповідача на
його користь (а.с.1-3).

Рішенням
Микитівського районного суду міста Горлівки від 22 грудня 2006
року частково задоволено вказаний позов і з відповідача на користь позивача
у відшкодування моральної шкоди стягнуто 30
тисяч гривень. Цим рішенням встановлено, що позивач працював прохідником на
шахті ім.. ОСОБА_1 і 14 жовтня 2002 року з позивачем
стався

2

нещасний випадок внаслідок
несподіваного викиду вугілля та газу при виконанні вибухових робіт, позивач
отруївся рудничним газом. 23
січня 2003 року
позивачу вперше МСЕК встановила втрату 50%
професійної працездатності, а 22
березня 2005 року - 70% безстроково і 2 групу
інвалідності. Внаслідок ушкодження здоров'я погіршився фізичний і
психоемоційний стан здоров'я позивача, він вимушений постійно проходити
амбулаторне і стаціонарне лікування, приймати медичні препарати; змінився
спосіб життя позивача, що потребує від останнього додаткових зусиль для
організації свого життя. Ушкодження здоров'я спричиняє позивачу фізичні і
моральні страждання, обмежує його можливості вести звичний спосіб життя:
позивачу заборонена праця у підземних умовах, з токсичними газами, він потребує
постійного нагляду у лікаря-психіатра, медикаментозного і санаторно-курортного
лікування; погіршення стану здоров'я позивача є незворотнім. Визначаючи розмір
суми у відшкодування моральної шкоди, суд виходив із засад розумності,
виваженості і справедливості (а.с.56-58).

В апеляційній
скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення Микитівського
районного суду міста Горлівки від 22
грудня 2006 року і
ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову через
порушення норм матеріального і процесуального права. 1 січня 2006 року набрав
чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", п.27
ст.77 якого зупинив норму Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" про відшкодування
моральної шкоди; тому у суду не було законних підстав для стягнення суми у
відшкодування моральної шкоди. Відділення Фонду виконало вимоги законодавства і
компенсувало позивачу спричинену професійним захворюванням матеріальну шкоду.
Довідка. МСЕК підтверджує спричинення позивачу матеріальної шкоди; для
встановлення факту спричинення позивачу моральної шкоди також необхідний висновок
МСЕК, але позивач такого висновку не надав. Наявність протипоказань у роботі не
позбавляє позивача можливості реалізувати свої звички і бажання у повному
обсязі. Суд прийняв до розгляду позовні вимоги про відшкодування моральної
шкоди за якими сплив строк позовної давності. Закон України „Про охорону
праці" і ст..237-1 КЗпП
України передбачають відшкодування працівнику моральної шкоди підприємством, на
якому працівник отримав ушкодження здоров'я. Позивачем не надані належні докази
в обґрунтування позову. Судом дана невірна оцінка глибині фізичних та душевних
страждань позивача, не врахована його залишкова працездатність (а.с.61-62).

В судовому
засіданні апеляційного суду представник відповідача повністю підтримав доводи
апеляційної скарги; позивач не визнав апеляційну скаргу і просив залишити
рішення суду першої інстанції без зміни.

Апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду
першої інстанції - зміні в
частини суми, стягнутої на користь позивача у відшкодування моральної шкоди,
через наступне.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і
заперечення сторін в частині права позивача на відшкодування відповідачем
моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я внаслідок виробничої травми,
встановленим фактам і доказам в цій частині дав правильну правову оцінку і
дійшов правильного висновку про те, що здоров'ю позивача шкідливими і
небезпечними умовами праці внаслідок виробничої травми спричинено моральну
шкоду (а.с.9-13, 39-40).
Право позивача на відшкодування моральної шкоди і обов'язок відповідача цю
шкоду відшкодувати позивачу у зв'язку з вказаним ушкодженням здоров'я випливає
із ст. 34 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного

3

випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який
діяв на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, і
Рішення Конституційного Суду України у справі про офіційне тлумачення положення
частини третьої статті 34
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" від 27
січня 2004 року № 1-рп/2004.

Апеляційний суд
не приймає довід апеляційної скарги відповідача про те, що для визнання факту
завдання позивачу моральної шкоди необхідний висновок МСЕК про наявність
заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі
відсутності стійкої втрати працездатності, а позивачу завдана стійка втрата
працездатності у зв'язку з ушкодженням здоров'я внаслідок виробничої травми,
отриманої позивачем 15 жовтня 2002 року, наявність
якої МСЕК вперше встановлена 23
січня 2003 року у
розмірі 50% (а.с.39),
а 28 березня 2005 року - 70% безстроково
(а.с.40). Згідно ст.57 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких у визначеному порядку суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші
обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників,
показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.
Сукупність наданих позивачем і досліджених судом першої інстанції доказів:
трудова книжка позивача (а.с.6-7), акт №87
про нещасний випадок від 21
жовтня 2002 року
(а.с.9-13), виписки із амбулаторної картки позивача (а.с.17, 19-38), довідки МСЕК від
23 січня 2003 року (а.с.39) та
від 28 березня 2005 року (а.с.40),
висновок ЛЕК від 22 листопада
2002 року
(а.с.18), пояснення представника відповідача, який не оспорює ні один із
указаних письмових доказів, пояснення позивача, підтверджують факт спричинення
позивачу моральної шкоди ушкодженням здоров'я внаслідок виробничої травми,
отриманої позивачем 15 жовтня 2002 року, у зв'язку
з яким 23 січня 2003 року МСЕК вперше
встановила позивачу втрату 50%
професійної працездатності, а 28
березня 2005 року - 70% безстроково.

Факти виплати
відповідачем позивачу одноразової допомоги, призначення і виплата щомісячних
страхових виплат, забезпечення медикаментозного і санаторно-курортного
лікування не є підставою для відмови у задоволенні вказаного позову, оскільки
виплата зазначених сум, а також суми у відшкодування моральної шкоди
передбачена Законом України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" у якості самостійних виплат.

Апеляційний суд
не приймає довід апеляційної скарги відповідача, що п.27 ч.І ст.77 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2006
рік" зупинив на 2006
рік дію Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" в частині відшкодування моральної
шкоди, оскільки вказаний Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік" набрав
чинності з 1 січня 2006 року, а право
позивача на відшкодування моральної шкоди виникло 15 жовтня 2002 року. Довід
апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст.ст.233, 237-1 КЗпП України,
Закону України „Про охорону праці" не заслуговує на увагу, оскільки Кодекс
законів про працю України і Закон України „Про охорону праці" регулює
трудові відносини всіх працівників, а позивач не перебував і не перебуває у
трудових відносинах з відповідачем. Відносини між позивачем і відповідачем в
частині відшкодування моральної шкоди, спричиненою ушкодженням здоров"я
при виконанні трудових обов'язків, з 1
квітня 2001 року
регулюються спеціальним Законом України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" і

4

згідно
діючому  законодавству   позовна
давність   не   поширюється
на   вимогу   про відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи
розмір суми, яка підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості
і справедливості. Однак, апеляційний суд вважає, що стягнута рішенням суду
першої інстанції сума у відшкодування позивачу моральної шкоди є надмірною.
Виходячи із врахованих судом першої інстанції засад, а також конкретних
обставин справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції від 22 грудня 2006 року в частині
суми, стягнутої з відповідача на користь позивача у відшкодування позивачу
моральної шкоди, підлягає зміні. Згідно п.З ч.І ст.309 ЦПК України
невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для зміни рішення
суду першої інстанції. Виходячи із викладеного, апеляційний суд вважає, що з
відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням
здоров'я внаслідок виробничої травми, належить стягнути двадцять тисяч гривень,
оскільки саме ця сума відповідає всім обставинам справи, а також принципам
розумності, виваженості і справедливості.

Керуючись ст.ст.
303, 307 ч.І п.З,
309, 313, 316 ЦПК
України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Микитівському
районі міста Горлівки задовольнити частково.

Рішення Микитівського
районного суду міста Горлівки Донецької області від 22 грудня 2006 року змінити.

Стягнути з
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань в Микитівському районі міста
Горлівки на користь ОСОБА_1у відшкодування моральної шкоди двадцять тисяч
гривень;

в іншій частині рішення залишити без зміни.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному
порядку шляхом подання скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня проголошення.