Справа № 22-к - 1535/2007
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2007
року
м. Київ

Колегія суддів
Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого:
Євтущенко О.І.

суддів:   Білич І.М., Шахової О.В., Мороз Л.Л.,
Антоненко Н.О.

розглянувши у судовому
засіданні в м. Києві касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29 грудня 2005 року та
рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 квітня 2006 року в справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

У грудні 2003
року ОСОБА_5
звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те , що 24 липня 2000
року ОСОБА_1 та ОСОБА_3
одержали позику від нього в сумі 96 400 доларів США , про що написали розписку, зобов'язавшись повернути борг
до 24 грудня 2000 року, але боргові зобов'язання у встановлений термін не
виконали.   Н а момент укладення договору
позики кожен з відповідачів перебував у зареєстрованому шлюбі. Тому у
відповідності до вимог статей 22-23 КпШС України, дружини відповідачів несуть
матеріальну відповідальність за угоду укладену
чоловіками , так як останні укладаючи угоду діяли в інтересах сім'ї.

Просив стягнути
з відповідачів 513 956, 60 гривень боргу.

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 29 грудня 2005 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. З ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь позивача солідарно стягнуто 486 820 гривень. Також,
з відповідачів на користь держави солідарно стягнуто державне мито в
розмірі  1700 гривень.

Рішенням
Апеляційного суду Донецької області від 11 квітня 2006 року рішення суду першої
інстанції в частині стягнення боргу за договором позики залишено без зміни, в
частині солідарного стягнення державного мита в розмірі 1700 гривень змінено, а
саме стягнуто з відповідачів по 425 гривень з кожного в дохід держави мито.

2

ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до Верховного Суду України з касаційною
скаргою, в якій просять постановлені судові рішення скасувати і постановити
нове рішення, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_5 відмовити. Мотивуючи
свою вимогу порушенням судами вимог матеріального та процесуального права, а
також не відповідністю висновків суду фактичним обставинам справи .

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до
вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення , яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є
рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин , на які
сторони посилаються на підставу своїх вимог і заперечень , підтверджених
дослідженими в судовому засіданні доказами.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_5 , суд
першої інстанції , з висновками якого погодився і апеляційний суд , керувався
тим , що відповідачі ОСОБА_1
та ОСОБА_3 за договором позики отримали від позивача гроші і не
повернули їх у строк , зазначений у розписці. Оскільки вони одружені, то при
укладені угод одним з подружжя , вважається що він діє за згодою другого
подружжя. Тому за рішенням суду дружини відповідачів ОСОБА_1- ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3- ОСОБА_4 .були визнані належними відповідачами та зобов'язані повернути
позику в солідарному порядку.

Проте такого
висновку суду дійшли з порушенням норм матеріального права.

Судами правильно
встановлено , що 24 липня 2000 року сторони уклали договір позики , за умовами
якого ОСОБА_5 передав
у борг ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 , грошову суму еквівалентну 96 400 доларів США. Договір позики
укладений у письмовій формі.

За умовами
договору позичальники , а саме ОСОБА_1
та ОСОБА_3 ( як вбачається із тексту розписки ) зобов'язувалися
повернути позикодавцеві таку ж суму грошей до 24 грудня 2000 року.

В той же час ,
суд як першої так і апеляційної інстанції зазначають , що відповідачі
перебуваючи в шлюбі на момент підписання договору позики діяли за згодою
другого подружжя , що передбачено нормами ст..ст. 22- 23 КпШС України (в
редакції 1969 року ) , тобто між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також виникли
правовідносини передбачені договором позики .

Даний висновок
суперечить нормам матеріального права , а саме вимогам ст.374 ЦК України (в
редакції 1963 року ) де за договором позики одна сторона (позикодавець )
передає другій стороні (позичальникові ) у власність (оперативне управління )
гроші або речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того
самого роду і якості.

За таких
обставин обов'язок повернення позики лежить саме на позичальнику і тому не
можуть бути залучені як відповідачі по справі, особи які не входять до кола
осіб - суб'єктів зобов'язання.

3

Задовольняючи
вимоги позивача , суди прийшли до висновки про необхідність покладення на
відповідачів солідарної відповідальності по поверненню боргу , що суперечить
положенню статті 174 ЦК України
( в редакції 1963 року ), яка вказує , що солідарна відповідальність виникає ,
якщо вона передбачена договором або встановлена законом.

Також із тексту
розписки , яка міститься в матеріалах справи не вбачається , що позика була
надана відповідачам для використання в інтересах їх родин. Тому застосування
судами статей 22- 23 КпШС України ( в редакції 1969 року ) до виниклих
правовідносин є помилковим.

Оскільки, судами
неправильно застосовані норми матеріального права , що призвело до ухвалення
незаконних судових рішень , вони підлягають скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Керуючись ст.
336 , 341 ЦПК України та Законом України „Про внесення змін до Закону України
„Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних
справ" від 22.02.2007 p.
№ 697-V,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м.
Києва, -

вирішила:

Касаційні скарги
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29 грудня 2005 року та рішення
Апеляційного суду Донецької області від 11
квітня 2006 року скасувати постановити нове наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Стягнути з
ОСОБА_1 , ОСОБА_3
солідарно на користь ОСОБА_5 486 820
гривень та мито в бюджет держави в розмірі 850 гривень з кожного в дохід
держави.

В задоволенні
інших заявлених вимог відмовити. Рішенню оскарженню не підлягає.