УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13
листопада 2007 року                                                                  м.
Одеса

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

головуючого
Короткова В.Д.

суддів
Комаровської Н.В.,  Гончаренко В.М.

при
секретарі Таратіної О.С.  розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2 про визнання
договору застави дійсним та визнання права власності,  за апеляційною скаргоюОСОБА_3 на рішення
Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 21 лютого 2006 року,

встановила:

В січні
2006 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом,  посилаючись на те,  що він дав у борг відповідачу 80000 доларів США для покупки бази
відпочинку „Каролінка-2",  які
відповідач повинен був повернути до 1 грудня 2005 року. В двох розписках про
отримання грошей відповідач зазначив,  що
повернення боргу він забезпечує заставою - базою відпочинку
„Каролінка-2",  яку він купить на
позичені гроші. Однак договори застави не були нотаріально посвідчені з вини
відповідача. В зв'язку з тим,  що
відповідач борг не повернув,  позивач
просив визнати дійсними договори застави,
оформлені розписками,  та визнати
за ним право власності на вказану базу відпочинку.

Відповідач позов
визнав.

Рішенням
Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 21 лютого 2006 року
позов задоволено.

В
апеляційній скарзіОСОБА_3 просить скасувати рішення суду і направити справу на
новий розгляд в зв'язку з тим,  що суд не
залучив "її до участі у справі та вирішив питання про її права на спірне
майно,  яке належить їй та відповідачу на
праві спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши
суддю-доповідача,  доводи апеляційної
скарги та заперечень на апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає,  що
апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи
позов,  суд першої інстанції виходив з
того,  що між сторонами виникли
зобов'язання по поверненню боргу,  які
були забезпечені договорами застави бази відпочинку „Каролінка-2",  і суд визнав ці договори застави дійсними та
визнав право власності за позивачем на базу відпочинку.

Справа №
22ц-3183/07                                                 Категорія
5

Головуючий у
першій інстанції Остра Н.С.

Доповідач Короткое В.Д.

Колегія
суддів не погоджується з такими висновками,
оскільки судом неповно з'ясовані обставини,  що мають значення для справи.

З двох
розписок від 12 березня 2001 року та 8 квітня 2002 року вбачається,  що відповідач отримав від позивача гроші в
борг до 1 грудня 2005 року та зазначив,
що в разі неповернення грошей заставою буде нерухоме майно бази
відпочинку „Каролінка-2",  яку він
купить на позичені гроші,  (а.с. 9-10).

Відповідно
до ч.1  ст. 374 ЦК України (в редакції
1963 року),  яка діяла на час надання
коштів у борг,  та ч.1  ст.
1046 ЦК України,  яка діяла на час
виконання зобов'язання,  за договором
позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками,  а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів
(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно  ст.
1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій
саме сумі,  що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,  що
встановлені договором.

Тобто,  якщо за договором позики передано грошові
кошти,  то повертаються також грошові
кошти у такій саме сумі.

Наявність
договору позики грошей не може бути безумовною підставою для визнання права
власності на майно боржника.

Оскільки
застава є способом забезпечення зобов'язань,
договір про неї має укладатись у формі,
передбаченій  ст. 13 Закону
України „Про заставу" від 2 жовтня 1992 року №2654-ХП,  - коли предметом застави є нерухоме
майно,  він повинен бути нотаріально
посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Виходячи з
того,  що за  ст.  16
зазначеного Закону право застави в цих випадках виникає з моменту нотаріального
посвідчення договору,  на останній не
можуть поширюватися правила ч.2  ст. 47 ЦК України (в
редакції 1963 року) або ч.2  ст. 220 ЦК України щодо
випадків можливого визнання дійсним договору,
укладеного без додержання обов'язкового для нього нотаріального
оформлення.

Крім
того,  суд,  вирішуючи питання про право власності на
майно,  не залучив до участі у справі
власника заставленого майна - приватне підприємство „МЗК-ТУР"(а.с. 11) та
ОСОБА_3,  яка зазначає,  що спірне майно набуте під час шлюбу зОСОБА_2
і є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно
до вимог п.4 ч.1  ст. 3П ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд,  якщо суд вирішив питання про права та
обов'язки осіб,  які не брали участь у
справі.

Керуючись  ст.
ст. 218,  307 ч.1 п.5,  311 ч.1 п. 4,
314 ч.1 п.2,  315,  317 ЦПК України,  колегія суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну
скаргуОСОБА_3 задовольнити.

Рішення
Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 21 лютого 2006 року
скасувати,  справу направити на новий
розгляд до того ж суду іншим суддею.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили.