У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

21 листопада 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка
Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,   Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до колективного підприємства (далі - КП) “Редакція міської газети “Кремінь” про захист честі, гідності, ділової
репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У травні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 лютого 2006
року в номері № 6 (1612) газети “Кремінь” була надрукована ніким не підписана
стаття «Фаллоимитатор как угроза свободе слова», в зазначеній статті викладені
відомості щодо нього, які не відповідають дійсності, є образливими, такими, що
звинувачують його у вчиненні злочину, ганьблять його честь, гідність та ділову
репутацію; розповсюдженням неправдивої та негативної інформації йому заподіяна
моральна шкода.

Позивач просив визнати такими, що
не відповідають дійсності, викладені в статті відомості про те, що він
жебракував, позичав на хліб та на одяг, про те, що належний йому на праві
власності будинок, в якому розміщувалась редакція газети, куплений за кошти
підприємства, а також про те, що його попередження про наміри себе захищати за
допомогою зброї, з урахуванням викладених в статті фактів та наведених осіб,
скидається на підготовку фізичного усунення самих інженера ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
а також стягнути 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Крюківського
районного суду м.
Кременчука від 15 листопада          2006 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Полтавської області від                   21 лютого 2007 року, позов
задоволено частково, постановлено визнати такими, що не відповідають дійсності,
відомості про те, що “ОСОБА_1 жебракував, позичав на хліб та на одяг”,
“будинок, куплений на кошти підприємства, в якому базувалася редакція газети,
опинився оформленим на ОСОБА_1”, а також постановлено стягнути з відповідача на
користь позивача 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди; в задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі КП “Редакція міської газети “Кремінь” просить скасувати
ухвалені в справі судові рішення та постановити нове рішення про відмову в
задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 10 лютого 2006 року в номері № 6 (1612) газети
“Кремінь” була надрукована стаття «Фаллоимитатор как угроза свободе слова», у
який було, зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 в 1993 році жебракував, позичав на
хліб та на одяг; що будинок, куплений на кошти підприємства, в якому базувалася
редакція газети, опинився оформленим на ОСОБА_1; що попередження позивача про
наміри себе захищати за допомогою зброї скидається на підготовку фізичного
усунення самих інженера ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Задовольняючи частково позов, суд
виходив із того, що в статті наявні фактичні дані та конкретні відомості про
позивача, які не відповідають дійсності, а саме про те, що ОСОБА_1 жебракував,
позичав на хліб та на одяг, що будинок, куплений на кошти підприємства, в якому
базувалася редакція газети, опинився оформленим на ОСОБА_1; тираж газети склав
10000 примірників, отже неправдиві відомості були розповсюджені, поширені
досить значному колу осіб, в яких склалась невірна думка про позивача, як
посадової особи та журналіста, що вплинуло на його авторитет і для відновлення
авторитету ОСОБА_1 потребує значеного часу та додаткових зусиль, а тому розмір
відшкодування моральної шкоди слід визначити в 50000 грн.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Статтею 270 ЦК України передбачено,
що фізична особа має право на повагу до гідності та честі, які є її особистим
немайновим правом.

Відповідно до ч. 1 ст. 277, ст.
280 цього Кодексу фізична особа,
особисті  немайнові  права
якої  порушено внаслідок поширення
про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації,  має право на відповідь,  а також на спростування цієї інформації.
Якщо  фізичній  особі внаслідок порушення її особистого
немайнового права завдано майнової та (або)
моральної  шкоди, ця шкода
підлягає відшкодуванню.

За змістом ст. 47 Закону України
“Про інформацію” порушення законодавства України про інформацію тягне за собою, зокрема, цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством
України. Відповідальність за порушення  законодавства
про  інформацію несуть
особи, винні у вчиненні таких порушень, як поширення відомостей, що не
відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 47-1 цього ж
Закону ніхто не може бути притягнутий до
відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком  образи
чи  наклепу,  є висловлювання,  які
не  містять фактичних даних,
зокрема критика, оцінка  дій,  а також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні  дані, з огляду на
характер використання мовних асобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій,
сатири.  Оціночні судження не підлягають спростуванню
та доведенню їх правдивості.

Частинами 4, 5 ст. 17 Закону
України “Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист
журналістів” передбачено, що у разі розгляду судом спору  щодо завданої моральної (немайнової) шкоди
між журналістом або засобом масової інформації як відповідачем та політичною
партією, виборчим блоком, посадовою особою
(посадовими особами) як позивачем суд вправі призначити компенсацію
моральної (немайнової) шкоди лише за наявності умислу журналіста чи службових
осіб засобу масової інформації. Суд враховує наслідки використання позивачем
можливостей позасудового, зокрема досудового, спростування неправдивих
відомостей, відстоювання його честі і
гідності, ділової репутації та врегулювання спору в цілому. З урахуванням
зазначених обставин суд вправі відмовити у відшкодуванні моральної
шкоди. Умислом журналіста та/або службової особи засобу масової інформації
є таке їх/її ставлення до поширення інформації, коли журналіст
та/або службова особа засобу масової інформації усвідомлювали
недостовірність інформації та передбачали її суспільно  небезпечні
наслідки.

Заперечуючи проти позову, КП “Редакція міської газети “Кремінь” безпосередньо посилалось на положення
ст.ст. 47, 47-1 Закону України “Про інформацію”, ст.
17 Закону України “Про державну підтримку засобів масової інформації та
соціальний захист журналістів” і вказувало те, що зазначена у статті інформація
є оцінкою дій ОСОБА_1 С.В., висловлювання у статті не можна витлумачити як
такі, що містять  фактичні  дані, оскільки вони не містять ствердження
про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише надають
можливість читачам проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно власних
суб'єктивних переконань. Крім того, відповідач посилався на відсутність його
умислу в заподіянні шкоди.

Суд у
порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги
не звернув, заперечень відповідача не перевірив, у достатньому обсязі не
визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що їх
регулює, належним чином не проаналізував відомості, які позивач просив визнати
недостовірними, в контексті змісту статті у повному обсязі, а не окремих її
речень, крім того,
суд констатував факт поширення таких відомостей, однак не
встановив та не зазначив у рішенні в чому саме полягає порушення прав позивача
розповсюдженням саме тих відомостей, про які заявлено позов, чи порочать вони
честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1, чи заподіяло поширення таких
відомостей моральну шкоду позивачу, в чому це виражається.

Крім того, суд встановив, що
позивач є посадовою особою, однак з урахуванням встановленого факту не вирішив
питання про можливість стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з
огляду на положення ст. 17 Закону України “Про
державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів”
щодо наявності умислу засобу масової інформації та щодо використання позивачем
можливостей позасудового, зокрема
досудового,  спростування   неправдивих
відомостей, відстоювання
його  честі  і
гідності, ділової  репутації та
врегулювання спору в цілому.

Також не можна визнати цілком
обґрунтованим визначення розміру відшкодування моральної шкоди в 50000 грн.,
оскільки суд послався лише на те, що розповсюджені відомості є неправдиві,  а позивач є загальновідомою у м. Кременчуці
та Полтавській області людиною, а тому заподіяно шкоду його авторитету.  Проте суд не визначався та не вирішував
питання про характер та обсяг страждань (фізичних,
душевних,  психічних тощо), яких зазнав
позивач.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд також має
виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, наводити в
рішенні відповідні мотиви.

Таких мотивів у рішенні не
наведено.

Апеляційний суд на зазначене уваги
не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу КП “Редакція
міської газети “Кремінь” задовольнити частково.

Заочне рішення Крюківського
районного суду м. Кременчука від 15 листопада          2006 року та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 21 лютого 2007 року скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін