Справа №№
РІШЕННЯ

ІМНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2007
року  Київський районний суд міста
Донецька    у складі

головуючого
судді: Рассуждай Я.М., при
секретарі: Янатьєвої Є.І., адвоката: ОСОБА_4, представників: ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Київського районного суду міста
Донецька справу за позовом:

ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Третя особа: Перша Донецька державна нотаріальна контора,
про визнання недійсними договорів дарування частини квартири, суд-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Третя особа: Перша Донецька
державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договорів дарування
частини квартири АДРЕСА_1.

В своїй
позовній заяві позивачка ОСОБА_1
посилається на те, що між нею, ОСОБА_1 та її дітьми - ОСОБА_2 і ОСОБА_7
відбулась домовленість про наступне. Позивачка ОСОБА_1 оформляє договір
Дарування належної їй 1 / 2 частини квартири, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1 на свого сина ОСОБА_2. А той у свою чергу зобов'язується передати
своєму брату ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2, яка належить відповідачу - ОСОБА_2 на
підставі договора дарування укладеного між батьком ОСОБА_8 та відповідачем
ОСОБА_2

Крім
того, відповідач ОСОБА_2 зобов'язується наглядати матір ОСОБА_1 до смерті,
тобто фактично укладалась угода довічного утримання ОСОБА_1.

Ця
домовленість була виконана частково, позивачка ОСОБА_1 1 березня 1999
року оформила свою частку квартири на сина ОСОБА_2, чоловік так само
переоформив квартиру АДРЕСА_3 на ОСОБА_2 після чого відповідач ОСОБА_2
відмовився переоформляти квартиру АДРЕСА_2 на свого брата - ОСОБА_7 Після чого
меж братами виникла суперечка.

Позивачка
ОСОБА_1 пояснила,
що стосунки між нею та відповідачами були нормальними, родинними. Після укладення
договору вона продовжувала проживати сама у квартирі, сплачувала за комунальні
послуги, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніякої допомоги їй не надавали.

В 2003
році відповідач ОСОБА_2 прописався у квартирі АДРЕСА_1, але майже в ній не
проживав.

З 2005 року
стосунки між позивачкою ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 значно погіршилися у
зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не виконував своїх зобов'язань з догляду за ОСОБА_1, створював умови,
за яких вона не могла проживати в квартирі, застосував міри силового,
примусового характеру по її виселенню. А саме було відключено газ, воду,
вивезена частина меблів, ОСОБА_2 ображав позивачку ОСОБА_1, улаштовував з ним
свари, погрожував розправою та відправленням до психіатричної лікарні, дійшов
до того, що побив ОСОБА_1.

У
зв'язку з цим з грудня 2005 року Позивач вимушена була переїхати до сусідки де
і мешкає по теперішній час.

Крім
того в своїх поясненнях позивачка ОСОБА_1 вказала, що при укладанні договору дарування від 1
березня 1999 року між нею та сином ОСОБА_2 нотаріус ОСОБА_9 не роз'яснила
їй її права та обов'язки, що витікають з договору дарування. А також ОСОБА_1 зазначила, що їй
не надали можливості прочитати договір дарування перед підписанням.

В ході
розгляду справи, позивачка ОСОБА_1 змінила свої пояснення щодо укладання угоди
дарування 1 березня 1999 року та зазначила, що вона не зрозуміла зміст угоди у
зв'язку з її фізичними вадами - поганим зором та слухом.

В осені
2005 року позивачці ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_2 25 липня 2005 року
передарував належну йому 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 своєї дружині
ОСОБА_3 - другому відповідачу по справі. Згідно цього Договору ОСОБА_1 не
заперечувала проти виселення з квартири.

Посилаючись
на те, що угоду уклала внаслідок введення її в оману, позивачка ОСОБА_1 просила
суд задовольнити її вимоги: визнати недійсними договори дарування частини
квартири від 1 березня 1999 року і 25 липня 2005 року, засвідчені в Першій
Донецькій державній нотаріальній конторі з підстав, передбачених ст. 56 ЦК УРСР (229 ЦК України).

У
судовому засіданні представник позивача ОСОБА_10
та позивачка ОСОБА_1 підтримали заявлені позовні вимоги, позивачки ОСОБА_1 у повному обсязі і
просили суд задовольнити їх.

Відповідач
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги позивачки ОСОБА_1. не визнали у повному
обсязі. І відповідач ОСОБА_11 суду пояснив наступне.

1
березня 1999 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1 2
частини квартири АДРЕСА_1. Цей договір засвідчений державним нотаріусом Першої
Донецької державної нотаріальної контори Власовою О.М. і зареєстрований у
реєстрі під № 7-280.

Усі
витрати зі складання договора
взяв на себе ОСОБА_2 Договір підписаний ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у присутності
нотаріуса. Особи сторін за договором дарування нотаріусом установлені, їхня
дієздатність і дійсність намірів перевірена.

19 січня
2001 року вищевказаний договір дарування зареєстрований ОСОБА_2 у бюро
технічної інвентаризації міста Донецька в реєстровій книзі №7 / 26 ДК (150)
реєстровий № 212.

Крім
того, позивачка ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 комплект ключів від квартири. Таким
чином, ОСОБА_2 прийняв дарунок від дарувальника -ОСОБА_12 і став власником
отриманого від дарувальника майна. Своїми діями ОСОБА_2 підтвердив свою згоду
на прийняття в дарунок 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_12 своїми діями
підтвердила, що її волевиявлення було спрямовано на укладення саме цього
договору.

Представник
відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_5
в своїх поясненнях вказав також, що у відповідності зі ст. 71 Цивільного
Кодексу України від 1963 р. - загальний термін для захисту права за позовом
особи, права якої порушено встановлюється в три роки. Отже строк позовної
давності за договором дарування 1 / 2 частини квартири від 1 березня 1999 року
минув.

Представник
відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_5
заперечував, що існувала якась попередня домовленість між позивачкою
ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_2 відносно передачі частини спірної квартири
старшому сину ОСОБА_2

На
підтвердження своїх слів представник відповідача ОСОБА_2 посилався на наявні в
матеріалах справи а.с. 59 пояснення ОСОБА_8, викладені в заяві в Київський
районний суд міста Донецька, і на його пояснення у судовому засіданні де він
спростовує існування будь-яких домовленостей і угод щодо подарованої квартири.

Представник
Відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_5 зауважив, що вказівки представника позивачки
ОСОБА_1 на те, що в дійсності наміри позивачки ОСОБА_1 були спрямовані на
укладання договору довічного утримання нічим не обґрунтовані з приводу того, що
договір довічного утримання повинний бути нотаріально  посвідчений.
Нотаріально  завірений  договір
довічного  утримання  між

позивачкою
ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 відсутній, і будь-які дії з боку відповідача
ОСОБА_2 з піклування у відношенні ОСОБА_1, надаванні їй матеріальної й іншої
допомоги здійснювалися відповідачем ОСОБА_2 внаслідок зобов'язань сина перед
матір'ю.

Відповідачка
ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 не визнали у
повному обсязі. І заперечували проти позовних вимог з наступних підстав.

Правила
ст.229 ЦК України
(ст.56 ЦК України
1963 року ) не поширюються на випадки, коли омана стосується мотивів укладання
угоди.

Відносно
Договору дарування від 25 липня 2005 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дарування
1/2 частини квартири АДРЕСА_1 представник відповідачки ОСОБА_3 пояснив
наступне.

Цей договір
засвідчив ОСОБА_13 нотаріус Першої донецької державної нотаріальної контори,
зареєстрований у реєстрі № 7-1158.

Договір
підписали ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у присутності нотаріуса, їхньої особистості ним
установлені, дієздатність сторін перевірена.

ОСОБА_3 прийняла
від дарувальника документи, що підтверджують приналежність дарувальнику
предмета договору, тим самим прийняла дарунок від ОСОБА_2

10
серпня 2005 року вищевказаний договір дарування зареєстрований ОСОБА_3 у бюро
технічної інвентаризації міста Донецька в реєстровій книзі №7/50 ДК-196
реєстровий № 212.

Отже,
право власності за ОСОБА_3 визнано і договір вважається таким, що відбувся.
Право власності ОСОБА_2 згідно цього договору припинене і виникло право
власності в ОСОБА_3

Представник
відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_6 зазначив також те, що посилання ОСОБА_1 у своїх позовних
вимогах на те, що її мають намір виселити з квартири на підставі пункту в
договорі, відповідно до якого особи, що проживають чи зареєстровані в квартирі
на момент укладання цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з
реєстрації) із квартири є безпідставними і не обґрунтованими.

Даний
пункт договору дарування не є істотним для угоди і не спричиняє ніяких правових
наслідків для осіб, прописаних і проживаючих у квартирі.

Представник
Відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_6 пояснив, що дотепер у суд з питанням про примусове
виселення ОСОБА_1
власники квартири АДРЕСА_1 не зверталися.

Третя
особа Перша Донецька державна нотаріальна контора у судове засідання не
з'являлася. Про день, час та місце розгляду цієї справи судом була повідомлена
належним чином. Звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без її
участі у зв'язку з тим, що усі угоди посвідчені у нотаріальній конторі
оформляються згідно чинного законодавства України у порядку передбаченому
Інструкцією про вчинення нотаріальних дій та Закону України «Про нотаріат». Суд
задовольнив подане клопотання.

Суд
дослідивши обставини по цій справі, вважає за можливе розглянути вказану справу
у відсутність представника Третьої особи по цій справі по наявним в справі
документам та доказам.

Свідки
ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16 та ОСОБА_17
суду дали пояснення і підтвердили суду те, що вони є сусідами позивачки по
цій справі ОСОБА_1
їм відомо про те, що ОСОБА_1
1/2 частини квартири АДРЕСА_1 подарувала своєму синові ОСОБА_2 Підтвердили
суду те, що сварки між ОСОБА_2, а потім і з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 почалися в 2005
році, на підставі побутових стосунків. Із пояснень самої ОСОБА_1. їм відомо про
те, що ОСОБА_2 застосовував до ОСОБА_1

фізичне насильство, зруйнував обладнання в приміщенні
кухні квартири, пошкодив освітлення. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ображають ОСОБА_1.
Після цього ОСОБА_1 вимушена проживати у сусідів.

В даний
час в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не проживає.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила,
що на момент укладання спірного договору дарування від 1 березня 1999 року вона
дійсно працювала нотаріусом у Першій Донецькій державній нотаріальній конторі.

Договір
дарування від 1 березня 1999 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем
ОСОБА_2 про дарування 1 / 2 частини частину квартири 3, що складається з трьох
кімнат, загальною площею 68,9 квадратних метрів., у тому числі жилою - 45,3
квадратних метрів у будинку АДРЕСА_1 завірено її підписом.

Як
нотаріус вона виконала усі обов'язки щодо роз'яснення сторонам за договором
прав та наслідків, що витікають з договору дарування. Особи сторін за договором
дарування нею були установлені, їхня дієздатність і дійсність намірів
перевірена. Як і відносно усіх угод, які пройшли через неї у час її роботи
нотаріусом.

Свідок
ОСОБА_8 пояснив, що будь-яких домовленостей відносно частки в спірній квартирі
не існувало. А також, що ОСОБА_1
ніхто примусово не виселяв з квартири АДРЕСА_1. Сварки і суперечки, які
виникали у родині усі були спровоковані ОСОБА_1 З приводу оплати
за квартиру пояснив, що платила за квартиру ОСОБА_1, але ж кошти по
оплаті надавав як він так і діти.

Крім
того, позивачка ОСОБА_1
в своїх позовних вимогах посилалася на матеріали справи, а саме:

Так а.с.
5 відповідь із КП БТІ міста Донецька, а.с. 6 свідоцтво про право власності на
квартиру, а.с. 7 договір дарування 1/2 частини квартири, а.с. 8 договорі
дарування частини квартири, а.с. 9 свідоцтво про право власності на квартиру,
а.с. 10 договір дарування квартири, а.с. 11, 54 виписка із особистого рахунку,
а.с. 52-53 технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, а.с. 55-56 посвідка на
постійне проживання, а.с. 230 постанова про відмову в порушенні кримінальної
справи, а.с. 231 -232 акт.

Суд
дослідивши обставині по цій справі, надані суду документи та докази, заслухавши
доводи позовних вимог та заперечення на них, пояснення свідків приходить до
висновку про те, що між сторонами по цій справі виникли і існують
правовідносини, які регулюються вимогами ст..
ст.. 56, 71, 80, 243, 426 ЦК
України / в редакції 1963 року /, оскільки правовідносини, які суд
розглядає, виникли між сторонами по цій справі на час дії ЦК України, в
редакції 1963 року, ст..
ст.. 229 ЦК України,
ст.. ст.. 202 СК України.

Заслухавши
пояснення сторін їх представників та свідчення свідків, дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку, про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню в повному обсязі з таких підстав:

Судом
встановлено те, що дійсно 1 березня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно
до вищевказаного договору, ОСОБА_1
передала безоплатно ОСОБА_2 1/2 частину квартири 3, що складається з трьох
кімнат, загальною площею 68,9 квадратних метрів, у тому числі жилою - 45,3
квадратних метрів у будинку АДРЕСА_1.

При
цьому дарувальник ОСОБА_1
і обдарований ОСОБА_2 фактично підтвердили свої наміри щодо дарування
квартири і щодо прийняття цього дару тим фактом, що ОСОБА_18 одразу віддала
сину ОСОБА_2 ключі від цієї квартири, а той їх прийняв. Цей факт позивачка
ОСОБА_1 підтвердила
у своїх поясненнях.

Згідно з
ч. 1 ст. 243 ЦК України
1963 року, який діяв на час укладення договору, за договором дарування одна
сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. За змістом
зазначеної статті дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на
майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи
морального характеру з боку обдарованого, у свою чергу обдарований набуває
права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких
вигод.

В
обґрунтування своїх позовних вимог позивачка ОСОБА_1 посилається на вимоги ст.
56 ЦК України
1963 року (229 ЦК України).
Тобто вказує, що ними був укладений правочин, який вчинено під впливом помилки
(омани), що позивачка ОСОБА_1 помилялася щодо обставин, які мають істотне
значення.

Крім
того, за твердженнями позивачки ОСОБА_1 договір дарування, який уклали сторони
є удаваним і здійсненний для приховання іншого правочинну, який вони насправді
вчинили, а саме договору довічного утримання і треба керуватись нормами, які
регулюють ці договірні відносини.

Відповідно
до Кодексу про шлюб та сім'ю України та ст. 202 Сімейного кодексу України
зобов'язання з догляду, утриманню, надаванню допомоги виникають у ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 як між сином та матір'ю.

Отже,
будь-які дії з боку відповідача ОСОБА_2 з піклування у відношенні ОСОБА_1,
надаванні їй матеріальної й іншої допомоги здійснювалися відповідачем ОСОБА_2
внаслідок зобов'язань сина перед матір'ю і згідно діючого законодавства.

Відповідно
до ст. 426 ЦК України
1963 року договір довічного утримання повинний бути нотаріально посвідчений.
Нотаріально завірений договір довічного утримання між позивачкою ОСОБА_1 і
відповідачем ОСОБА_2 відсутній.

Таким
чином суд вважає відсутніми підстави для визнання угоди недійсною у зв'язку із
недоведеністю позивачкою ОСОБА_1 того, що її було введено в оману, та наявністю
фактів її волевиявлення на дарування квартири.

Оманою
(помилкою), що має істотне значення, визнається невідповідне дійсності
представлення про яких-небудь істотні для даної угоди обставини чи незнання їх
(помилка щодо природи угоди, прав і обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, що значно знижують її цінність, можливість використання по
цільовому призначенню). При цьому така омана повинна мати місце в момент
здійснення угоди, а не виникнути згодом.

Правила
ст.229 ЦК України
(ст.56 ЦК України
1963 року ) не поширюються на випадки, коли омана стосується мотивів укладання
угоди.

Як
вбачається з матеріалів справи у ОСОБА_1 змінилися саме мотиви стосовно укладення
угоди дарування.

Суд
критично ставиться до пояснень свідків позивачки ОСОБА_1, а саме свідків-
ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21 та ОСОБА_22
відносно наявності фактів погроз, свар, суперечок та побоїв між позивачкою
ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Як підтвердили у своїх поясненнях
усі свідки, про наявність погроз та побоїв їм відомо виключно зі слів позивачки
ОСОБА_1, які виникли тільки з осені 2005 року. У той же час позивачка ОСОБА_1
не надала достатніх доказів на підтвердження вказаних фактів.

Суд
вважає за необхідне застосувати вимоги ст.71 ГК УССР 1963 року яка вказує, що
загальний термін для захисту права за позовом особи, права якої порушено
встановлюється в три роки.

Суд
вважає, що позивачка ОСОБА_1 крім того втратила право на з'явлення вимог щодо
визнання договорів дарування недійсними, клопотання про поновлення строків
позовної давності позивачкою ОСОБА_1 не заявлено, пояснення з приводу пропуску
строків позовної давності позивачкою ОСОБА_1 не надавались.

Сам суд не знаходить
поважної причини для визнання
причини пропуску строку позивачкою
ОСОБА_1 для звернення
її до суд за захистом свої прав, як пропуск по поважній причині.

Відповідно
до ч.1 ст. 80 ЦК України
1963 року, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою
для відмови в позові.

У
зв'язку з тим, що судом по даній справі / по вищевказаним підставам /
відмовлено позивачці ОСОБА_1
в задоволені її вимог про визнання договору дарування частини квартири
АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд крім того, вважає за необхідне
відмовити позивачці ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог і до відповідачки
ОСОБА_3 про визнання договору дарування частини квартири АДРЕСА_1, укладеного
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Крім
того, суд дослідивши обставини по цій справі приходить до висновку про те, що
договорі дарування частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 и ОСОБА_3
укладений на підставі вимог діючого законодавства. Законних підстав для
визнання його недійсним суд не вбачає.

Суд,
критично дослідивши обставини по цій справі приходить до висновку про те, що
крім того позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах діючого
законодавства. Більш того, на думку суду, доводи та вимоги позивачки ОСОБА_1
спростовуються добутими в судовому засіданні та дослідженнями судом
об'єктивними фактами, доказами та фактичними обставинами / які мали місце при
укладенні договорів / укладення вказаних договорів дарування частини квартири
АДРЕСА_1.

На
підставі вкладеного суд вважає за необхідне позиваці ОСОБА_1 в задоволенні її позовних
вимог відмовити у повному обсязі.

Керуючись
ст.. ст.. 56, 71,
80, 243, 426 ЦК України
/ ЦК України
в редакції 1963 року /, ст..
ст.. 229 ЦК України,
ст.. ст.. 202 СК України, ст.. ст.. 10, 11, 60, 212,
213, 214, 215 ЦПК України,
суд-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1
в задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Третя особа: Перша
Донецька державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договорі
дарування частини квартири АДРЕСА_1 від 1 березня 1999 року / між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 / і від 25 липня 2005 року / між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /, засвідчених в
Першій Донецькій державній нотаріальній конторі відмовити в повному обсязі.

Заява
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подана протягом десяти днів з
дня проголошення рішення суду.

Апеляційна
скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області
через Київський районний суд міста Донецька протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження рішення суду.