Справа №2-2212/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

18 жовтня 2007 року Приморський районний суд міста Одеси
в складі: головуючого - судді Шенцевої О.П.,
при секретарі - Ющенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3про визнання факту проживання однією
родиною,  визнання майна спільною
сумісною власністю,  визнання договору
дарування недійсним,  розподіл майна та
виділення у власність частини квартири,
зобов'язання не перешкоджати у користуванні квартирою,  вселення та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1. звернулася до суду з
позовом,  в якому,  після уточнення вимог,  просить встановити факт її спільного
проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю з січня 2002 року по березень 2004 року;
визнати їх спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним
договір дарування цієї квартири,
укладений 22.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.; розділити між
позивачем та ОСОБА_2 майно,  що є їх
спільною сумісною власністю,  виділивши
ОСОБА_1. 2/3 частки вказаної квартири,
що складаються з 2-х жилих кімнат,
площею 21, 4 кв.м.  та 13, 8 кв.м.  відповідно,
а ОСОБА_2. - 1/3 частку квартири,
що складається з жилої кімнати,
площею 17, 5 кв.м. ,  при цьому
кухню - 7, 7 кв.м. ,  туалет - 1, 4 кв.м.
,  ванну - 3, 4 кв.м. ,  коридори - 5, 3 кв.м.  та 5, 4 кв.м. ,  підсобне приміщення - 0, 7 кв.м.  залишити у спільному користуванні;
зобов'язати відповідачів не перешкоджати ОСОБА_1. в користуванні вказаною
квартирою,  вселивши її з неповнолітнім
сином - ОСОБА_5 в дану квартиру та відшкодувати їй моральну шкоду,  стягнувши з відповідачів солідарно на користь
ОСОБА_1. 50000 грн. і судові витрати.

При цьому позивач мотивує свої
вимоги тим,  що вона з січня 2002 року
перебувала в фактичних,  а з 26.11.2002
року в зареєстрованих шлюбних стосунках з ОСОБА_2

06.11.2002 року за договором
купівлі-продажу,  ОСОБА_2 придбано
квартиру АДРЕСА_1,  яку ОСОБА_1. просить
визнати їх спільною сумісною власністю. Також,
позивач вказує на те,  що в кінці
2002 року та на початку 2003 року вона за власні кошти,  по договору з НВК «Градієнт»,  що є в матеріалах справи,  провела ремонт у вказаній квартирі на суму
близько 50000 грн.,  що значно перевищує
вартість квартири,  так як згідно
договору купівлі-продажу ОСОБА_1придбав її за 8936 грн.

01.11.2004 року шлюб між ОСОБА_1та ОСОБА_2 розірвано за
рішенням суду.

На початку жовтня 2005 року
позивачці стало відомо про те,  що
ОСОБА_2 без її
згоди подарував зазначену квартиру своїй матері - ОСОБА_3

Позивач вважає,  що цей договір порушує її права,  як співвласника квартири,  в зв'язку з чим просить визнати його
недійсним,  а також для попередження
подальшого порушення своїх прав співвласника просить розділити їх спільно
нажите з ОСОБА_2
майно,  при цьому зобов'язавши відповідачів
не перешкоджати їй в користуванні вказаною квартирою,  вселивши її з неповнолітнім сином - ОСОБА_5 в
цю квартиру.

Позивач вважає,  що відповідачі своїми діями спричинили їй
моральні страждання,  які вона оцінює в
50000 грн.

Ці вимоги підтримані в судовому
засіданні представником ОСОБА_1. по довіреності ОСОБА_4

Відповідачами позовні вимоги
ОСОБА_1. не визнано,  ОСОБА_2 і
ОСОБА_3.3аперечують проти задоволення її позовних вимог.

В судовому засіданні представниками
відповідачів зазначено,  що квартира АДРЕСА_1
придбана ОСОБА_2
до укладення шлюбу,  а тому є його
приватною власністю.

Ремонт,  який проводився в цій квартирі в період з
кінця 2002 року по травень 2003 року,

виконано на
власні кошти ОСОБА_2.,  які той пересилав ОСОБА_1. через установу АКБ

«Порто-франко».

Також сторона відповідачів
зазначає,  що договір з НВК «Градієнт»
ОСОБА_1не укладався,  про що свідчить
власна розписка голови НВК «Градієнт»ОСОБА_5. яка є в матеріалах справи.

Крім того,  батьком ОСОБА_2. - ОСОБА_6 10.06.2003 року було укладено договір,  предметом якого є реконструкція та
переобладнання балкону в спірній квартирі,
що в той же час

являлось і предметом раніше укладеного договору ОСОБА_1. з НВК «Градієнт» від 10.12.2002 року, а таку повторність реконструкції балкону відповідачі
вважають непотрібною та нелогічною.

Також стороною відповідачів зазначено, що ринкова вартість спірної квартири
становить 236078 грн., а не 8936 грн., що є інвентаризаційною вартістю
об'єкта нерухомості.

Представник третьої особи - голови НВК «Градієнт»ОСОБА_5. адвокат ОСОБА_7. в судовому засіданні пояснила, що головою НВК
«Градієнт»ОСОБА_5., дійсно укладався договір на проведення ремонтних робіт в
квартирі АДРЕСА_1, але з особою яку останній вважав ОСОБА_8, тому і дав
розписку, в якій зазначив про відсутність договірних стосунків з ОСОБА_1. В
подальшому ремонт у квартирі, згідно положень договору, був виконаний.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої
особи, дослідивши матеріали справи, прийшов до
висновку, що вимоги позивача не обґрунтовані, не доказані, а тому не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

2002
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (після
шлюбу ОСОБА_1) укладено шлюб (а.с. 8).

2003
року у подружжя народився син -
ОСОБА_5

Згідно довідки від 03.10.2005 року жіночої консультації №7 Приморського
району м. Одеси, 20.11.2002 року ОСОБА_1. поставлена
на облік з строком вагітності 6-7 неділь (а.с. 10).

Рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 01.11.2004 року шлюб між
ОСОБА_1 розірваний, рішення набрало
чинності. Цим же рішенням встановлено, що шлюбні відносини сторони не підтримують близько року та сумісно не проживають,
тобто з листопада 2003 року (а.с.11).

Таким чином суд знаходить, що спільне проживання ОСОБА_1. з ОСОБА_2 фактично доведено тільки в період з вересня-жовтня
2002 року по листопад 2003 року.

06.11.2002 року за договором купівлі-продажу, ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1. Договір зареєстровано в ОМБТІ та РОН 07.11.2002
року (а.с. 23).

Майнові права та обов'язки ОСОБА_2. та ОСОБА_1. як подружжя виникли до
введення в дію з 01.01.2004 року Сімейного кодексу України.

Відповідно до
Прикінцевих положень Сімейного кодексу України його норми не розповсюджують дію на ті правовідносини, які
здійснені до моменту введення в дію цього кодексу, а тому майнові права та обов'язки ОСОБА_2. та ОСОБА_1., які виникли в 2002 -2003 роках, регламентуються
Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від
12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України» правила ст. 22 не застосовуються
до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають
вирішуватися згідно п.1 ст. 17 Закону України «Про власність», з врахуванням роз'яснень, даних
Пленумом Верховного суду України в п. 5 постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у
справах за позовами про захист права приватної власності».

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між
ними.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року № 20 «Про
судову практику у справах за позовами про захист
права приватної власності» спільною сумісною власністю є майно, нажите
подружжям за час шлюбу.

Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Суд знаходить, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 у власність до одруження з
ОСОБА_1., а тому не може вважатися їх спільною сумісною
власністю.

Суд вважає
встановленим факт того, що 10.12.2002 року між ОСОБА_1та НВК «Градієнт» у особі директора ОСОБА_9. укладено договір підряду на
виконання ремонтних робіт (а.с. 30-35), а 04.04.2003 року ОСОБА_1дано
замовлення ЧП ОСОБА_10. на виготовлення кухонного гарнітуру на
суму 7575 грн. (а.с. 36).

Крім
того,  суд вважає доведеним факт
укладення ОСОБА_11,  батьком та чоловіком
відповідачів,  договору № 1306 від
10.06.2003 року з ЧП ОСОБА_12 про реконструкцію балкону у спірній квартирі.

Вартість
ремонту по договору з НВК «Градієнт» складає 43464, 30 грн.,  вартість кухонного гарнітуру 7575 грн.,  що в сумі складає 51039, 30 грн.

Однак,  суд приймає до уваги той факт,  що реконструкція балкону фактично виконана по
договоруОСОБА_11. від 10.06.2003 року,  а
тому вважає недоведеним позивачем факт виконання робіт НВК «Градієнт» по
установці нового балкону та його остікленню,
що по кошторису складало 3500 грн.

Таким
чином,  суд робить висновок,  що кінцева сума коштів,  фактично сплачених ОСОБА_1за виконані
ремонтні роботи складає 47539, 30 грн.

Згідно з
представленим відповідачами звітом ТОВ «Капітал» (сертифікат суб'єкту оціночної
діяльності ФГИУ № 5747/07 від 14.05.2007 року) про ринкову вартість квартири
АДРЕСА_1  ця вартість складає - 236078
грн.

Відповідно
до  ст.
25 КпШС України якщо майно,  яке
було власністю одного з подружжя,  за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових
затрат другого з подружжя або їх обох,
воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно
до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 року «Про
застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» вартість такого
майна визначається за погодженням між подружжям,  а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Суд
знаходить,  що сума,  яка фактично сплачена ОСОБА_1 за виконані
ремонтні та інші роботи у спірній квартирі становить близько 1/5 частки від
суми загальної вартості квартири,  що не
розцінюється судом як істотне збільшення вартості квартири.

Крім
того,  суд бере до уваги той факт,  що в кінці 2002 року позивач отримувала від
ОСОБА_2. гроші,  які той переводив через
АКБ «Порто-франко» на рахунок своєї матері ОСОБА_3.,  та які остання передавала ОСОБА_1.,  що підтверджено довідкою банку від 12.12.2006
року.

Таким
чином,  суд робить висновок,  що відсутні правові підстави для визнання
квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В
зв'язку з цим суд знаходить,  що для
укладення договору дарування цієї квартири від 22.06.2005 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 згода ОСОБА_1 потрібна не була,
а тому підстави для визнання даного договору недійсним відсутні.

Відповідно
до  ст.
1166 ЦК України
майнова шкода,  завдана неправомірними
рішеннями,  діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи,  а також шкода,  завдана майну фізичної або юридичної
особи,  відшкодовується в повному обсязі
особою,  яка її завдала.

Суд
знаходить,  що укладення договору
дарування між відповідачами відповідає вимогам законодавства і не може бути
розцінене,  як неправломірні дії,  а тому вважає,  що підстави для відшкодування моральної шкоди
та судових витрат відсутні.

Керуючись  ст.
ст.  88,  213-215 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Приморський
районний суд м.  Одеси шляхом подачі в 10
-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги,  або в порядку ч. 4  ст.
295 ЦПК України.