АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем  України

„12" грудня
2007 року апеляційний суд Житомирської області

в складі:

головуючого -
судді    Головчук С. В.

суддів:                                           Забродського
М. І.,  Миніч Т.І.,

при секретарі
судового

засідання                                      Прищепа
О.А.,

з участю                                       сторін

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в М. Житомирі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Черняхівського райсуду
від 24 жовтня 2007 року У справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про
визнання  недійсним  договору
дарування  і поновлення права
власності на частину будинку,

встановив:

У
вересні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.  Просила визнати „незаконним" договір
дарування жилого будинку АДРЕСА_1 від 18 грудня 1993 року в частині дарування
1/2 частини цього будинку ОСОБА_3 ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на
1/2 частину зазначеного будинку. При цьому посилалася на те,  що з лютого 1946 року перебувала в шлюбі з
ОСОБА_3.  За час спільного проживання
вони набули право на спірний будинок,  який
належав до майна колгоспного двору. У ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. У 2005 році
їй стало відомо,  що в грудні 1993 року
чоловік подарував будинок синові - відповідачу ОСОБА_2  Вважає,
що вказаний договір порушив її права як співвласника будинку,  оскільки згоди на відчуження належної їй
частини будинку вона не давала.

Рішенням
Черняхівського райсуду від 24
жовтня 2007 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування і поновлення права власності на частину
будинку за пропуском строку звернення до суду.

У
поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про скасування зазначеного
рішення з направленням справи на новий розгляд,
посилаючись на те,  що висновки
суду не відповідають обставинам справи. Зокрема зазначає,  що суд не врахував,  що про договір їй стало відомо лише у вересні
2005 року. Оспорюваним

Справа
№22ц/2609                                 Головуючий
у суді 1 -ї ін ст.  Васильчук С. Ф.

Категорія
19                                            Суддя-доповідач
Миніч Т.І.

2

договором порушено її право як співвласника будинку
(спільне майно подружжя та майно колгоспного двору). Згоди на відчуження
належної їй частини будинку вона не давала (369 ЦК) . На думку апелянта,
суд не врахував,  що в дар будинок
відповідач не приймав,  оскільки вона
проживає в ньому до цього часу.

Розглянувши
справу в межах доводів,  викладених в
апеляційній скарзі,  суд вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню,  виходячи з наступного.

Відмовляючи
позивачці в позові,  суд виходив з
того,  що вона пропустила строк звернення
до суду за захистом своїх порушених прав.

Проте з
таким висновком суду погодитись неможливо,
виходячи з наступного.

Відповідно
до  ст. 256 ЦК позовна давність
- це строк,  у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК).

Початок
перебігу позовної давності законодавець пов"язує з днем,  коли особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1  ст. 261 ЦК).

З
матеріалів справи вбачається,  що 18
грудня 1993 року Троковицькою сільською радою Черняхівського району було
посвідчено договір,  згідно з яким
ОСОБА_3 подарував своєму синові ОСОБА_2 жилий будинок по вул. Ватутіна у с.
Троковичі Черняхівського району (а.с. 6).

В даному
випадку позивачка пов"язує початок перебігу строку позовної давності з
днем,  коли відповідач віддав їй договір
та відмовився її доглядати. Такі події мали місце у вересні 2005 року. Крім
того,  як пояснила в апеляційному суді
представник позивачки,  до 2005 року
позивачка на своє ім"я сплачувала страхові внески за спірний будинок.
Відповідач зазначених обставин не заперечував та не спростовував,  а також підтвердив,  що у подарований будинок не вселявся,  до 2007 року на своє ім"я його не
реєстрував,  при посвідченні договору в
сільській раді позивачка була відсутня. Зазначені обставини свідчать про
те,  що про оспорюваний договір до
вересня 2005 року позивачці не було відомо.

З
позовом до суду позивачка звернулася у вересні 2007 року,  тобто,
у строки,  визначені законом.

За
наведених обставин у суду першої інстанції не було підстав вважати,  що позивачка пропустила строк позовної
давності. Тому,  оскаржуване рішення
підлягає скасуванню. По справі можливо ухвалити нове рішення про задоволення
вимог позивачки,  виходячи з наступного.

Відповідно
до довідки виконкому Троковицької сільської ради №766 від 20.08.2007 року
станом на 15 квітня 1991 року спірний будинок входив до складу майна
колгоспного двору і на вказану дату,  а
також на день посвідчення оскаржуваного договору дарування в ньому проживали
позивачка та її чоловік ОСОБА_3 (а.с. 14).

Відповідно
до роз"яснень,  що викладені в п.б
постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року „Про судову
практику у справах за позовами про захист права приватної власності",  до правовідносин,  що виникли раніше,  застосовується чинне на той час
законодавство. Зокрема,  спори

3

щодо
майна колишнього колгоспного двору,  яке
було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами,  що
регулювали власність цього двору.

Так,  згідно з ч.2 ст-. 123 ЦК (в редакції 1963
року) розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору. Таким чином,
позивачці належала 1/2  частина
спірного домоволодіння.

Володіння,  користування і розпорядження майном
колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору (ч.1  ст. 121 ЦК
в редакції 1963 року).

Крім
того,  відповідно до ч.1  ст. 55 Закону України „Про власність",  яка діяла на момент укладення оспорюваного
договору,  власник не може бути
позбавлений права на Своє майно,  крім
випадків,  передбачених цим Законом та
іншими законодавчими актами України.

Відповідачем
визнана та в силу ч.1  ст.  61 не підлягає доказуванню та обставина,  що позивачка не була присутня при посвідченні
оспорюваного договору дарування,  а
отже,  не давала згоди на відчуження
належної їй частки спірного будинку.

За
наведених обставин,  та відповідно до
вимог ч.1  ст. 48 ЦК (в редакції 1963
року) договір дарування від 17 грудня 1993 року є недійсним в частині дарування
1/2 частини жилого будинку,  оскільки
власницею на зазначену частину будинку є позивачка і своєї згоди на відчуження
цієї частини вона не давала.

У
зв"язку із задоволенням вимог позивачки,
відповідно до  ст. 88 ЦПК
підлягають стягненню з відповідача на її користь понесені витрати по оплаті
судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи
у сумі 281 грн.50 коп.

На
підставі викладеного і керуючись
ст.  ст.  48 ЦК
України (в редакції 1963 року),   ст.
256, 257, 261 ЦК (в редакції
2004 року),   ст.  ст. 209, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України,  суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення  Черняхівського  райсуду  від  24  жовтня
2007  року

скасувати,  ухваливши нове рішення про задоволення
позову.

Визнати  частково
недійсним  договір  дарування,
посвідчений

Троковицькою
сільською радою Черняхівського району 18 грудня

1993 року,  згідно з яким ОСОБА_3 подарував

своєму  синові
ОСОБА_2  жилий  будинок
по

вул. Ватутіна у
с. Троковичі Черняхівського району,   в
частині

дарування
1/2  частини зазначеного будинку.

Визнати за
ОСОБА_1 право власності на 1/2

частину будинку
АДРЕСА_1.

Стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 281 грн.50 коп. понесених судових витрат.

Рішення може
бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду

України
протягом двох місяців з дня його проголошення.