АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
Справа № 22-ц-1170-Ф/07
Головуючий суду першої
інстанції Лісовська В.В..
Суддя-доповідач        Полянська В.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2007 року
колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого судді:   Моісеєнко Т.І.,

суддів   Мамасуєвої Л.О., Полянської В.О.,

при секретарі:   Брежнєвій O.K.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Феодосії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ВАТ «Сонячна Долина», ОСОБА_3, третя особа -
Сонячнодолинська територіальна громада в особі Сонячнодолинської сільської ради
м. Судаку АР Крим про визнання недійсним договорів купівлі-продажу частки
житлового будинку, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на
рішення Судацького міського суду Автономної Республіки Крим від 13 квітня 2007
року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2006 року
ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до відповідачів та просила визнати
недійсним договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 (1/2 частка житлового
будинку) розташованої по АДРЕСА_1 Сонячнодолинської сільської ради м. Судаку АР
Крим, укладений 29 березня 1993 року, між ОСОБА_2. та радгоспом - заводом
«Сонячна Долина»; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири,
укладений 25 жовтня 2003 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_3.

В уточненнях до позову від
28 лютого 2006 року та у доповненнях до позову від 19 червня 2006 року ОСОБА_1.
просила долучити до участі у справі в якості третьої особи Сонячнодолинську
сільську раду; застосувати правові наслідки недійсності правочинів; визнати
право власності на квартиру НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_1 за територіальною громадою
в особі Сонячнодолинської сільської ради і визнати за нею право користування
вказаною квартирою на умовах найма житла
державного житлового фонду; зобов'язати ОСОБА_3 звільнити квартиру.

Вимоги мотивовані тим, що
на час укладення договору-купівлі продажу квартири НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_1
Сонячнодолинської сільської ради м. Судаку АР Крим від 29 березня 1993 року,
між ОСОБА_2. та радгоспом - заводом «Сонячна Долина» ОСОБА_2 в квартирі не проживав, вона була наймачем квартири, своєї
згоди на купівлю квартири не давала. Крім того, вказує позивачка, їй невигідно
було здобувати квартиру у власність шляхом її викупу, оскільки згідно Закону
України „Про приватизацію державного житлового фонду", вона мала законне
право на безкоштовну приватизацію цієї квартири.

2

Позивачка вважає, що при
укладенні договору купівлі-продажу квартири були порушені норми ч. 9 ст. 8
Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", порушено її
Конституційне право на користування житлом на умовах найму житла. Оскаржуваний
договір, на думку позивачки, згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, таким, що не створює правових наслідків. Згідно з цім
і договір купівлі-продажу цієї квартири від 25 жовтня 2003 року між ОСОБА_2. та
ОСОБА_3. також є недійсним.

Рішенням Судацького
міського суду АР Крим від 13 квітня 2007 року ОСОБА_1. було відмовлено у
задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі
представник позивача ОСОБА_4. просить рішення суду скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог
апелянт посилається на неправильне застосування судом матеріального і
процесуального права, неповне з'ясування суттєвих обставин по справі і надання
неналежної правової оцінки доказам, які надавалися апелянтом.

Апелянт вважає рішення суду
незаконним та необгрунтованим, оскільки на час укладення договору-купівлі продажу
квартири між ОСОБА_2. та радгоспом - заводом «Сонячна Долина» втратила чинність
постанова Ради Міністрів УРСР і Укрпрофспілки від 19 травня 1989 року № 142
„Про затвердження Положення про продаж громадянам у власність квартир у
будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і
ремонт", і відношення по відчуженню заселеного державного фонду
регулювались Законом України „Про приватизацію державного житлового фонду"
від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ, згідно якого квартири у будинках державного
житлового фонду підлягали безоплатної передачі у власність у рівних частках
наймачу та усім членам його сім'ї. Апелянт вважає, що радгосп не мав права на
продаж квартири   ОСОБА_2., тому договір купівлі-продажу від 29 березня 1993 року не відповідає
законодавству та згідно ст. 48 ЦК України, в
редакції 1963 року, є незаконним. Апелянт вважає, що договір купівлі-продажу
квартири від 25 жовтня 2003 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_3. укладений у протиріч
інтересам держави і згідно до ст. 49 ЦК України в редакції 1963 року є недійсним.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката  ОСОБА_4. перевіривши матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303
ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні
позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушень Закону при
вчиненні правочинів договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку  (квартира НОМЕР_1), розташованого по АДРЕСА_1
від 29 березня 1993 року, та від25 жовтня 2003 року не встановлено, тому
відсутні підстави для визнання вказаного правочину недійсним.

З такими висновками суду
погоджується колегія суддів, оскільки вони зроблені на підставі досліджених
доказів, яким надана належна правова оцінка.

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно,
якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про
відсутність порушення, під час укладення між ОСОБА_2. та радгоспом - заводом
«Сонячна Долина» договору купівлі-продажу від 29 березня 1993 року 54 частки
житлового будинку, норм Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду", оскільки, хоча і діяв вказаний Закон, але заборони на відчуження

3

державного
житлового фонду, шляхом укладення договорів його купівлі-продажу,
не було. Тому доводи апелянта про незаконність вказаного правочину є
безпідставними.

Обґрунтованим є висновок
суду про відсутність у позивачки законних підстав для захисту її порушеного
права на житло, оскільки судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 29
березня 1993 року, укладений з її письмової згоди. Ці обставини позивачка не
заперечувала у судовому засіданні Судацького міського суду АР Крим 08 грудня
2003 року по справі за позовом ОСОБА_3. про виселення ОСОБА_1. зі спірного
будинку, а також вказувала у своєму запереченні на позов ОСОБА_3. (справа
2-75/03, а.с.35-36, 60).

Не можна погодитися з
доводами позивачки та апелянта про те, що вказані угоди є недійсними на
підставі ст. 48 ЦК
України в редакції 1963 року. В цій статті викладене
загальне правило про недійсність угод. Тому дана стаття застосовується при
порушеннях установленого порядку здійснення громадянами й організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав й обов'язків,
а також у деяких випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства,
якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними.

Проте матеріали справи не
містять доказів, які б вказували на те, що при укладенні договорів
купівлі-продажу частки будинку від 29 березня 1993 року між ОСОБА_2. та
радгоспом - заводом «Сонячна Долина» та від 25 жовтня 2003 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3., були порушені вимоги, які застосовуються до договорів купівлі-продажу
будинку, зокрема ст.ст. 224-224, 44, 47, ЦК України в редакції 1963 року, діючих на час виникнення спірних
правовідносин.

Безпідставними є доводи
позивачки та апелянта про те, що вказані договори купівлі-продажу є недійсними,
оскільки не відповідають вимогам ст. 49 ЦК України в редакції 1963 року. Згідно цієї статті недійсними є угоди,
укладені з метою, свідомо противної інтересам держави й суспільства.

Однак, з матеріалів справи
вбачається, що ні позивачка, ні її представник, у супереч вимогам ч. 1 ст. 60
ЦПК України, не довели суду ті обставини, на які вони посилаються як на
підставу своїх вимог, тобто в чому полягає та з якої сторони, угоди укладені з
метою, свідомо противної інтересам держави й суспільства.

Колегія суддів вважає, що,
розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і встановив
обставини по справі, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон,
який їх регулює, ухвалив рішення з дотриманням вимог ст. 213 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Судацького міського
суду Автономної Республіки Крим від 13 квітня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення,

однак,
може бути оскаржена до суду касаційної Інстанції протягом двох місяців з дня

набрання законної сили.