АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа№
22-ц-1417-Ф/07р.

Головуючий
у першій інстанції
Кириленко Л.О.

Суддя-доповідач Полянська B.О.

11 вересня 2007 року
колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого судді:   Моісеєнко Т.І.,

суддів   Мамасуєвої Л.О. Полянської В. О.,

при секретарі:   Брежнєвій O.K.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Феодосії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
приватного нотаріуса Феодосійського міського нотаріального округу ОСОБА_2,
третій особі ОСОБА_3 про визнання неправильною нотаріальну дію і недійсним
свідоцтва про право власності на частку в загальному майні подружжя за
апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення
Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 20 червня 2007
року,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2006 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса
Феодосійського міського нотаріального округу ОСОБА_2. та ОСОБА_3. і просив
визнати неправильною нотаріальну дію у вигляді видачі свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні подружжя і визнання недійсним цього
свідоцтва.

Свої вимоги мотивує тим, що
йому до шлюбу на праві приватної власності належала Уг частка домоволодіння
АДРЕСА_1. З 28 квітня 1990 року до 27 грудня 2000 року він перебував у шлюбі з
ОСОБА_3. Під час перебування в шлюбі належна йому частка домоволодіння за
договором міни від 21 серпня 1997 року була обмінена на 16/25 часток
домоволодіння АДРЕСА_2. 06 листопада 2000 року ОСОБА_3. звернулася до суду з
позовом до нього про розподіл спільного майна подружжя. Бажаючи мирно вирішити
спір подружжя звернулися зі спільною заявою до приватного нотаріуса Феодосійського
міського нотаріального округу ОСОБА_2. для видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право
власності на частку домоволодіння АДРЕСА_2. Позивач вказує, що звертаючись до
нотаріуса, він вважав, що свідоцтво на право власності на частку спільного
майна подружжя буде видано відповідачці лише на збільшену під час шлюбу
вартість домоволодіння, тобто на 1/20 частку. Однак, нотаріус помилково
порахував частку відповідачки із 16/25 часток у зазначеному будинку і засвідчив
право власності на спільне майно подружжя по Уг кожному. Позивач вважає, що
оскільки договору відчуження майна між подружжям ОСОБА_1 не укладалося, а
тільки засвідчувалося право власності на спільне майно, дії приватного
нотаріуса по

2

видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку від
16/25 часток у домоволодінні АДРЕСА_2, є неправильними, а видане свідоцтво про
право власності від 22 грудня 2000 року, реєстр
НОМЕР_1 недійсним.

Рішенням Феодосійського
міського суду АР Крим від 20 червня 2007 року ОСОБА_1. у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким
рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1. - ОСОБА_4 надала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення
скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог. В
обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на неправильне застосування судом
норм матеріального та процесуального права, Закону України «Про нотаріат» та
Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, неповне
з'ясування суттєвих обставин по справі, невідповідність висновків суду
обставинам справи, надання неналежної правової оцінки доказам, які надавалися
позивачем.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга
представника позивача ОСОБА_1. - ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у позові
ОСОБА_1., суд першої інстанції виходив з того, що приватний нотаріус діяв в
межах своїх повноважень і згідно ст. 70 Закону України «Про нотаріат» та ст.
126 «Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України»,
оскільки свідоцтво про право власності на частку у загальному майні подружжя
видано відповідно спільної письмової заяви сторін. Крім того, відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_1., суд виходив з
того, що позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду.

З такими висновками суду
погоджується колегія суддів, оскільки вони зроблені на підставі ретельно
досліджених доказів, яким надана належна правова оцінка. Судом правильно
встановлені фактичні обставини справи, характер спірних правовідносин і
постановлене рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального
закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 70
Закону України „Про нотаріат" від 02 вересня 1993 року та п. 126
Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №
18/5, діючих під час виникнення спірних правовідносин, нотаріус на підставі
спільної письмової заяви подружжя видає одному або кожному з них свідоцтво про
право власності на частку в спільному майні подружжя, набутому ним під час
шлюбу.

Як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_1.
та ОСОБА_3. перебували у зареєстрованому шлюбі з 28
квітня 1990 року по 27 грудня 2000 року. 22 грудня 2000 року, з метою до
судового розгляду спору про розподіл майна, подружжя ОСОБА_1 звернулись з
письмовою заявою до приватного нотаріуса про видачу свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні подружжя, набутому ним під час шлюбу:
16/25 частки домоволодіння АДРЕСА_2, придбаному на ім'я ОСОБА_1. на підставі договору міни від 21 серпня 1997 року. До
заяви надані, і нотаріусом перевірені свідоцтво про шлюб від 28 квітня 1990
року та договір міни від 21 серпня 1997 року. Відповідно наданих подружжя
ОСОБА_1 до заяви документів, з яких вбачалось, що спірне майно придбане під час
шлюбу, приватний нотаріус ОСОБА_2 22 грудня 2000 року видав ОСОБА_3 свідоцтво
про право власності на 1/2 частку спільної сумісної власності подружжя. З цього
свідоцтва вбачається, що спільне майно подружжя ОСОБА_1складається з 16/25
часток домоволодіння АДРЕСА_2. Матеріали нотаріальної справи, дослідженої судом
та матеріали даної цивільної справи не містять документів, які б вказували на
те, що нотаріус під час видачі оскаржуваного свідоцтва знав або міг знати про
те, що позивач, ще до шлюбу мав у власності нерухоме майно.

3

З оглядом на вищенаведене,
колегія суддів вважає, що порушень норм ст. 70 Закону України «Про нотаріат» та
ст. 126 «Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами
України» при видачі ОСОБА_3. свідоцтва про право власності на 1/2 частку
спільної сумісної власності подружжя від 22 грудня 2000 року з боку приватного
нотаріуса ОСОБА_2. не було допущено.

Колегія суддів вважає, що
ні позивач, ні його представник не надали суду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 60
ЦПК України, безсуперечних доказів у підтвердження своїх вимог, тому доводи
апелянта про невідповідність висновків суду обставинам справи є безпідставними.
За вказаних обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову ОСОБА_1.
про визнання неправильною нотаріальну дію і недійсним
свідоцтва про право власності на частку в загальному майні подружжя.

Колегія суддів не може
погодитися з доводами апелянта про безпідставність висновків суду щодо спливу
позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або

інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Відповідно до п.п. 3, 4 ст.
267 ЦК
України, позовна давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності,
про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у
позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 73
ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом
або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з
поважних причин.

З матеріалів справи,
зокрема з рішення Феодосійського міського суду від 10 червня 2004 року,
вбачається, що про порушення своїх прав ОСОБА_1. знав з 2001 року (а.с.46).

Оскільки позивач не надав
суду доказів поважності причин пропуску строку звернення з вимогою про захист
свого порушеного права, колегія суддів вважає обґрунтованою відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. і за цих підстав.

Колегія суддів вважає, що,
розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і встановив
обставини по справі, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який
їх регулює, ухвалив рішення з дотриманням вимог ст. 213 ЦПК України. Доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Феодосійського
міського суду Автономної Республіки Крим від 20 червня 2007 року залишити без
змін.

4

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з дня її проголошення однак, може бути
оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з набрання
законної сили.