Справа № 2-3275/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

02 серпня 2007
року  Приморський районний суд м.Одеси в
складі:

головуючого -
судді Андрухіва В.В.

при секретарі Подсуха С.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу частково недійсним,  визнання права власності,  розподіл майна,  придбаного в період шлюбу,  -

Встановив: ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3,  в якому просила визнати
недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,  укладений між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_3
(покупцем),  посвідчений Першою одеською
державною нотаріальною конторою 18 квітня 2002 року,  вказуючи,
що фактичним покупцем є ОСОБА_2,
з яким позивачка перебувала в той час в зареєстрованому шлюбі. Також
позивачка просила про розподіл спільного майна подружжя шляхом визнання за нею
права власності на половину вказаної квартири та стягнення на її користь з
ОСОБА_2 половини вартості решти майна,
придбаного в період шлюбу,  в сумі
29900 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим,  що з 8 липня 2000 року вона перебувала в
шлюбі з ОСОБА_2 В період шлюбу 18 квітня 2002 року ними була придбана у ОСОБА_4
квартира АДРЕСА_1 за 8000 доларів СІЛА. З цієї суми 4000 доларів США для придбання
квартири подружжю було передано її,
позивачки,  батьком ОСОБА_5,  ще 600 доларів США вона позичила в себе на роботі у директора фірми ОСОБА_6,  а решту грошей мав відповідач ОСОБА_2 Після вселення в
спірну квартиру з липня по грудень 2002 року позивачка з чоловіком проводили
ремонт квартири,  на який також позивачка
позичала на роботі гроші в сумі,
еквівалентній 4000 доларів СІЛА. Оформленням договору купівлі-продажу та
реєстрацією в придбаній квартирі займався ОСОБА_2,  якому позивачка повністю довіряла,  тому позивачці лише в липні 2003 року,  після погіршення взаємовідносин між подружжям
та висловленням позивачкою наміру розлучитися та розділити майно,  вона дізналася від ОСОБА_2,  що придбана 18.04.2002 року квартира належить
не їм,  а матері відповідача - ОСОБА_3.
Оскільки квартира фактично придбавалася подружжям для себе,  на її придбання витрачені спільні кошти,  які ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_4,  позивачка вважала,  що спірна квартира є спільною сумісною
власністю подружжя і підлягає розподілу. Також в період шлюбу подружжям
придбано майно: радіотелефон "Panasonic" 2003р. вартістю
1000 грн.,  комп'ютер "LG" з
рідкокрісталічним монітором 2003р. вартістю 4500 грн.,  телевізор "Sony" KV-29FQ75k 2003р.
вартістю 8000 грн.,  DVD
програвач "XORO" 2003р. вартістю 1000 грн.,  м'які меблі 2003р. вартістю 2500 грн.,  поличка для телевізора 2003р. вартістю 800
грн.,  відеокамера "Panasonic" 2000р. вартістю
2500 грн.,  автомобіль "Toyota Carina"
держномер НОМЕР_1,  1993р.в. (придбано в
2004р.),  вартістю 42000 грн.,  а всього на суму 62300 грн. З вказаного майна
у позивачки залишилася лише відеокамера вартістю 2500 грн.,  а решта майна - вивезена відповідачем. Тому
вона просила стягнути з відповідача на її користь половину вартості майна в
сумі 29900 грн.

В
судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_7. позов підтримали з наведених у ньому підстав та просили
задовольнити повністю.

Відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 не визнали,
вважали його необгрунтованим з таких підстав.

Так,    ОСОБА_3
вказувала,    що   вона
особисто  придбала  спірну
квартиру  у ОСОБА_4 Маючи намір
придбати квартиру,  вона 24.01.2002 року
укалала договір на

інформаційно-консультативні
послуги з Агентством нерухомості „Респект",  яке й допомогло їй підшукати квартиру. Також відповідачка
підтвердила,  що саме вона займалася
ремонтом своєї квартири,  домовлялася за
будівельні матеріали,  а інколи за її
проханням це робив її син ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив,  що дійсно спірну квартиру придбала його мати
ОСОБА_3 і дозволила йому з дружиною тимчасово в квартирі проживати. Він до
придбання цієї квартири ніякого відношення не має,  позивачка разом з ним спірну квартиру не
оглядала,  з продавцем ОСОБА_4 не
спілкувалася. Тому,  вважає
відповідач,  вимоги позивачки про
визнання за нею права власності на половину квартири є безпідставними. Стосовно
придбаного в період шлюбу майна відповідач пояснив,  що згідно розписки від 05.07.2004 року,  позивачка вивезла пральну машину,  м'які меблі,
кухонний комбайн,  посуд,  корзину для білизни,  поличку з ванної кімнати,  телевізор та DVD
програвач,  що підтвердили своїм підписом
три свідки. Крім того,  відповідач
вказував,  що телефон,  комп'ютер,
телевізор,  DVD
плеєр,  м'які меблі,  кухонний комбайн були придбані за його
особисті кошти,  отримані від продажу
належної відповідачу на підставі договору дарування квартири. Стосовно
автомобіля "Toyota Carina" держномер НОМЕР_1,
2004р.в.,  відповідач
пояснив,  що автомобіль належить його
матері ОСОБА_3.,  яка несе усі витрати на
його обслуговування,  і автомобіль,  як і квартира,  розподілу не підлягає.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши надані сторонами докази,
допитавши свідків,  суд дійшов
висновку,  що позов ОСОБА_1 є
обгрунтованим і підлягає задоволенню повністю з таких підстав.

Судом встановлено,  що 8 липня 2000
року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб,
що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу,  виданим Відділом РАГС виконкому Одеської міськради,  актовий запис № 436.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2004 року шлюб
між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було розірвано.

За період шлюбу подружжям за спільні кошти придбано наступне майно:
радіотелефон "Panasonic" 2003р. вартістю 1000 грн.,  комп'ютер "LG" з
рідкокрісталічним монітором 2003р. вартістю 4500 грн.,  телевізор "Sony" KV-29FQ75k 2003р.
вартістю 8000 грн.,  DVD
програвач "XORO" 2003р. вартістю 1000 грн.,  м'які меблі 2003р. вартістю 2500 грн.,  поличка для телевізора 2003р. вартістю 800
грн.,  відеокамера "Panasonic" 2000р. вартістю
2500 грн.,  автомобіль "Toyota Carina"
держномер НОМЕР_1,  1993р.в. (придбано в
2004р.),  вартістю 42000 грн.,  а всього на суму 62300 грн.

18 квітня 2002 року в Першій одеській державній нотаріальній конторі було
укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,  згідно якого ОСОБА_4 продала,  а ОСОБА_3 купила вказану квартиру.

Як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_4,  в 2002 році ОСОБА_2,  який працював електриком,  приходив до неї в квартиру перевіряти
електричний лічильник і поцікавився,  чи
не продає хтось квартиру в їхньому будинку. Вона повідомила,  що продає свою квартиру,  і ОСОБА_2 зацікавився цим,  сказав,
що він з дружиною мають намір придбати квартиру і через деякий час
ОСОБА_2 разом з дружиною прийшли оглянути її квартиру і домовилися про її
придбання для власного проживання. Також свідок показала,  що була здивована,  коли до нотаріуса в кабінет зайшла мати
ОСОБА_2,  а не він особисто,  і на її питання ОСОБА_3 відповіла,  що квартиру будуть оформляти на неї,  хоча усі питання придбання квартири,  в тому числі оплати,  вона,  ОСОБА_4,  вирішувала з ОСОБА_2

Показання свідка ОСОБА_4 суд вважає правдивими і бере їх
до уваги,  оскільки даний свідок є
незаінтересованою особою і не має будь-яких особистих стосунків зі сторонами.
Показання ОСОБА_4 спростовують твердження відповідачів,  що ОСОБА_3 шукала квартиру для себе через
Агентство нерухомості „Респект".
Тому суд також критично ставиться до наданого відповідачами договору від 24.01.2002
року на інформаційно-консультативні послуги з вказаним агентством нерухомості.

Суд
також бере до уваги показання свідків ОСОБА_5.,
ОСОБА_8.,  ОСОБА_9.,
ОСОБА_10,  які
підтвердили,  що батьком позивачки,  ОСОБА_5,
передавалися гроші

в сумі
4000 доларів США для
придбання спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_11. підтвердив суду,  що
10 квітня 2002 року ОСОБА_1 позичала у нього суму 3180 грн. (еквівалент 600
доларів США) для придбання
квартири,  про що видавала йому розписку
(а.с.14). Також вона позичала у ньго кошти в сумі 21950 грн. згідно розписки
від 21.08.2002 року для ремонту квартири (а.с.14). Разом з тим,  свідок ОСОБА_11. спростував твердження
відповідача ОСОБА_2 про те,  що нібито
він,  ОСОБА_11.,  19.04.2002 року позичив у сім'ї ОСОБА_12
15000 доларів США та підтвердив,  що
такої розписки він не писав,  і вона є
підробленою (а.с.99).

Протягом липня-грудня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 займалися ремонтом
квартири,  витрачаючи на це спільні та
позичені кошти,  користуючись також допомогою
батьків,  що суду підтвердили свідки
ОСОБА_13, ОСОБА_5,  ОСОБА_8,  ОСОБА_10,
ОСОБА_14. ОСОБА_15.

Показання свідка ОСОБА_16. стосовно того,
що саме вона повідомила ОСОБА_3. про те,
що ОСОБА_4 продає свою квартиру,
суд не бере до уваги,  оскільки
особисто продавець квартири ОСОБА_4 змістовно пояснила суду про обставини,  як ОСОБА_3 дізналися про те,  що вона продає квартиру,  і яким чином обговорювалися умови її
придбання та укладався договір.

Таким чином,  наведені вище докази в
їх сукупності однозначно свідчать про те,
що саме ОСОБА_2 та його дружина на той час -ОСОБА_1. мали намір придбати
спірну квартиру,  разом її оглядали,
ОСОБА_1 позичала певну суму,  якої
подружжю не вистачало,  у свого директора
ОСОБА_6,  частину коштів (4000 доларів США) на придбання
квартири дав батько позивачкиОСОБА_5,
гроші за квартиру продавцю ОСОБА_4 передавав ОСОБА_2,  а тому дійсним покупцем спірної квартири є
ОСОБА_2

За таких обставин,  суд дійшов
висновку,  що укладений 18.04.2002 року
договір купівлі-продажу спірної квартири в частині покупця є удаваною
угодою,  укладеною з метою приховати
дійсного покупця - ОСОБА_2

Відповідно до ч.2 ст.58 ЦК
УРСР (1963р.),  який діяв на момент
укладення оспорюваного правочину,  якщо
угода вчинена з метою приховати іншу угоду (удавана угода),  то застосовуються правила,  що регулюють ту угоду,  яку сторони насправді вчинили. На підставі
вказаної норми закону оспорюваний договір від 18.04.2002 року підлягає визнанню
частково недійсним - в частині покупця спірної квартири,  яким необхідно визнати ОСОБА_2

Крім того,  судом встановлено,  що автомобіль "Toyota Carina"
держномер НОМЕР_1,  1993р.в.,  який згідно даних МРЕВ УДАІ УМВС в Одеській
області зареєстровано на ОСОБА_3,  також
був придбаний ОСОБА_2 в період шлюбу з позивачкою,  з використанням коштів,  отриманих від продажу автомобіля Хонда,  який,
як підтвердила свідок ОСОБА_10,
батько позивачкиОСОБА_5 подарував на весілля своїй дочці та зятю.

Доводи відповідачів про те,  що витрати на обслуговування автомобіля несе
ОСОБА_3,  та надані на підтвердження цих
доводів квитанції та накладні на ім'я ОСОБА_3,
суд не бере до уваги,
оскільки,  як встановлено судом зі
слів відповідачів,  ОСОБА_3 не має
посвідчення водія,  тобто автомобілем
ніколи не користувалася. При цьому,  усі
автомобілі,  якими користувався і
фактичним власником яких був ОСОБА_2,
ним оформлювалися на ім'я матері. Саме тому,  на підставі даних технічного паспорту на
спірний автомобіль,  на сервісних
станціях документація по ремонту та обслуговуванню автомобіля виписувалася на
ім'я ОСОБА_3

Тобто суд визнає,  що спірний
автомобіль входить до переліку майна,  що
є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу.

Щодо
решти вказаного у позові спільного майна,
сторони не оспорювали його перелік та вартість,  тому розподілу підлягає все перелічене в
позові майно. Доводи відповідача про те,
що частина з цього майна придбана ним за власні кошти,  отримані від продажу квартири,  суд не бере до уваги,  оскільки доказів того,  що на придбання,  зокрема,
телефону,  комп'ютера,  DVD

плеера,  м'яких меблів та кухонного комбайну витрачалися  гроші,
отримані  ним  саме
від продажу квартири,  ОСОБА_2
суду не надав.

Суд критично ставиться до наданої відповідачем ОСОБА_2 розписки
(а.с.115),  оформленої від імені ОСОБА_1,  оскільки допитаний судом свідок
ОСОБА_17,  приятель ОСОБА_2,  підтвердив,
що особисто не бачив як позивачка виносила з квартири всі перелічені в
розписці речі,  при підписанні цієї
розписки позивачкою він присутній не був і підписався як свідок на прохання
відповідача.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодекса
України,  чинного на час виникнення
спору про поділ майна подружжя,
майно,  набуте подружжям за час
шлюбу,  належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст.70 СК України,  у разі
поділу майна,  що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є рівними,  якщо інше не визначено домовленістю між ними
або шлюбним договором.

Частиною 4 ст.71 СК України передбачено можливість присудження одному з
подружжя,  за його згодою,  замість його частки у праві спільної сумісної
власності на майно грошової компенсації.

Враховуючи ті обставини,  що усе
майно,  яке підлягає розподілу,  утримується відповідачем ОСОБА_2,  і позивачка не заперечує проти стягнення з
відповідача на її користь замість належної їй частки грошової компенсації,  вимога про стягнення компенсації в сумі 29900
грн. ((62300 грн.- 2500 грн.)/2 ) підлягає задоволенню.

На підставі викладеного,  керуючись
ст.ст.10,  11,  60,  88,  209,
212-215,  218 ЦПК України,  суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити
повністю.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідчений Першою одеською державною нотаріальною конторою 18 квітня
2002 року,  зареєстровано в реєстрі за №
4-1583,  визнати недійсним в частині
покупця ОСОБА_3,  визнавши покупцем
ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Уг частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості майна,  придбаного в період шлюбу,  в сумі 29900 (двадцять дев'ять тисяч
дев'ятсот) грн.,  сплачений при подачі
позову судовий збір в сумі 316 (триста шістнадцять) грн.,  а всього стягнути - 30216 (тридцять тисяч
двісті шістнадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Територіального управління Державної судової
адміністрації в Одеській області витрати на ІТЗ цивільного процесу в сумі 30
(тридцять) грн.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом
десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо таку заяву не було
подано. Якшо було подано заяву про апеляційне оскарження,  але апеляційна скарга не була подана у
двадцятиденний строк після подання заяви про апеляційне оскарження,  рішення суду набирає законної сили після
закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення суду,  якщо його не скасовано,  набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.