РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18
жовтня 2007 р.                                                         справа
№ 2-89607

Приморський
районний суд м. Одеси в складі:

головуючого
судді - Турецької І.О.

при секретарі -
Скоріній Т.С.

за участю
представника відповідачки - адвоката ОСОБА_1

розглянув у
відкритому судовому засіданні в залі суду
в м. Одесі справу за позовом

ОСОБА_2 до  ОСОБА_3
про  усунення

перешкод у
користуванні земельною ділянкою, яка призначена для проїзду до будинку,

шляхом
зобов'язання перенести самовільні споруди та насадження, провести роботи по

відновленню
проїзду.

До участі у
справі в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних

вимог щодо
предмета спору залучена - ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Правова позиція
відповідачки та її представника

Позиція
відповідачки та її представника, складалася з того, що Приморський районний суд
м. Одеси, не має право розглядати даний спір по двом підставам:

по - перше тому,
що він не підсудній даному суду;

по -
друге тому, що в провадженні Маліновського районного суду м. Одеси є
аналогічний спір, у зв'язку з чим, було б доцільніше обидві справи розглядати
сумісно. Також, відповідачка та її представник, заявляли клопотання про
зупинення провадження в справі, мотивуючи це тим, що ними в апеляційному
порядку оскаржено рішення Жовтневого райсуду м. Одеси від 09.10.2001 p.,
відповідно до якого задоволені вимоги ОСОБА_2. та ОСОБА_4 про зобов'язання
управління земельних ресурсів виконати рішення Одеської міської ради про
надання державного акту на землю.

Ніякої,
іншої правової позиції, відповідачка та її представник, за рік розгляду справи
під моїм головуванням - не висловили.

Більш
того, починаючи з першого засідання, яке відбулося 31.10.2006 р. і по останнє,
відповідачка або не з'являлася до суду, не повідомляючи суд про причини неявки,
або відповідала, що хворіє.

Тільки
один раз, 17 вересня 2007 p.,
відповідачка та її представник були у судовому засіданні, заявили,
вищевикладені клопотання і після того, як суд відмовив у них, відповідачка,
пославшись на погане самопочуття, покинула зал судового засідання. Незважаючи
на те що, суд, ураховуючи стан здоров'я відповідачкиОСОБА_3 оголосив перерву,
на наступне судове засідання, незважаючи на повідомлення її та представника
вона - не з'явилася.

Проаналізував
дії відповідачки щодо порушень нею вимог ч. 4 ст. 27 ЦПК України, а саме
невиконання нею зобов'язання добросовісно виконувати свої права та обов'язки,
суд, зробив висновок, що метою такою поведінки є бажання створення тяганини по
справі, перешкоджання розглянути її об'єктивно всебічно та винести рішення.

Правова позиція
позивача.

В
останній уточненій позовної заяві, ОСОБА_2. конкретно сформулював свої вимоги,
щодо зобов'язань відповідачки здійснити ряд дій, по звільненню нею самовільно
захопленої земельної ділянки, яка знаходилася в нього в користуванні, а у ОСОБА_4
у власності.

Так,
ОСОБА_2. просить зобов'язати ОСОБА_3,
на протязі двох місяців із моменту набрання законної сили рішення по даній
справі, на частині земельної ділянки довжиною - 22 м., шириною 3, 60 м., яка
призначена для проїзду, провести наступні роботи:

-
демонтувати та перенести на свою земельну ділянку самовільно встановлену
кам'яну літню  кухню,  розміром
1, 85  х 2, 35  кв.
м.,  яка  відображена
в  інвентаризаційних відомостях
ОМБТІ та РОН від 26.03.1971 р. без літера;

-
відкачати рідкі побутові відходи із самовільно викапаної вигрібної ями та
засипати її піском, ліквідувати яму під дворовим краном;

-
перенести на свою земельну ділянку плодово - ягідні насадження;

-
перенести на свою земельну ділянку бак для зберігання рідкого палива, металеву
конструкцію, обладнану під навіс, дворовий кран, будівельні матеріали, та усі
паркани, встановлені без належного дозволу;

-
поновити цільове призначення земельної ділянки довжиною - 22 м., шириною 3, 60
м., як проїзду, покривши її асфальтовим покриттям.

Вищевикладені
вимоги позивача обґрунтовуються наступними обставинами.

30.10.1995
р. ним був   укладений договір довічного
утримання з власником житлового  будинку
та користувачем земельної ділянки, площею 634 кв. м., розташованих АДРЕСА_1-
ОСОБА_4.

Відповідно,
до умов даного договору, він набув права власності на житловий будинок та право
на користування земельною ділянкою.

Суміжним
із позивачем користувачем земельної ділянки є - відповідачка по справі -ОСОБА_3,
якої у володіння надане 109 кв. м. землі.

Як,  убачається
з  пояснень  позивача,
ще  в   1987
році,  відповідачка,     самовільно демонтувала межовий знак, якій
розділяв спірні земельні ділянки сторін, захопила частку земельної ділянки
ОСОБА_4. у
розмірі 203 кв. м. та без отримання всякого дозволу побудувала там різни
господарські споруди. По ствердженню позивача, захоплена відповідачкою частина
земельної ділянки, повинна використовуватися для проїзду та обслуговуванню
будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог,ОСОБА_2  посилався на
рішення судів, які, визнавали за ним та ОСОБА_4 право на володіння
земельною ділянкою,  розміром 634 кв. м.
та встановлювали обставини, порушення зі сторони ОСОБА_3 земельного
законодавства по недотриманню, встановлених меж земельних ділянок. Так, у
листопаді  1994 р. Жовтневий райсуд м.
Одеси, постановив рішення, яким зобов'язав ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_4
користуватися належної її частині земельної ділянки, шляхом знесення незаконно
встановленого паркану, якій перекрив доступ ОСОБА_4. до її частини  землі.
Однак, як пояснив позивач, дане
рішення суду ОСОБА_3. до теперішнього часу не виконане.

Також,
залишилося не виконаним рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від
23.04.1997 p.,   про задоволення вимог ОСОБА_2.
про  зобов'язання ОСОБА_3. поновити порушений
паркан, якій розділяв земельні ділянки, відповідно до розмірів,  установлених органом територіальної громади.

По
ствердженню позивача, у відповідачки не має жодного документу, якій би
посвідчував її право на користування спірною земельною ділянкою. Між тим,
ОСОБА_4 у грудні
2002 р. отримала на земельну ділянку, розміром 0, 0634 га   державний акт на право власності. При,
цьому, як зауважив позивач,   у загальну
площу даної земельної ділянки, в тому числі входять і 203 кв. м.   землі, що самовільно захопила відповідачка.

За
думкою  ОСОБА_2,  він,
по даної справі  є     належним
позивачем,  незважаючи на те, що
не є власником спірної землі, а тільки користувачем. З його висновком,
погодився    Верховний Суд України, якій
в ухвалі від 27.04.2006 р. зазначив, що суд першої та апеляційної інстанції при
вирішенні спору неправильно застосував норми матеріального права, пославшись на
ч.3 ст. 105 ЦК України
( у ред.
1963   р.)   та   порушив   норми
процесуального   права,   вказавши,
на   необхідність попереднього
розгляду спору органами виконавчої влади. Ніяких зауважень із приводу того, що
ОСОБА_2. не має право на звернення до суду з даним позовом, в даній ухвалі не
зазначено.

Правова
позиція третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_4

У своїх
поясненнях суду, ОСОБА_4., наполягала на тому, що спірна земельна ділянка,
площею 293 кв. м., належить її на праві власності на підставі державного акту
від 31.12.2002 p., а тому, самовільний її захват та будівництво на неї споруд
відповідачкою, порушує права ОСОБА_2., якій є власником житлового будинку та
користувачем землі, на підставі, укладеного між ними договору довічного
утримання.

ОСОБА_4,
вказувала, що її поганий стан здоров'я та похилий вік, лишає її можливості
займатися судовою тяжбою, тому, із позовом про усунення перешкод у користуванні
землею, пред'явив її користувач - ОСОБА_2., права якого також порушені.

ОСОБА_4
вважала, що в матеріалах справи достатньо доказів, які свідчать про належність
її спірної земельної ділянки, цільове призначення, якої - є проїзд до її
будівлі. Поясняючи обставини того, яким чином, відповідачка стала користуватися
даною земельною ділянкою, ОСОБА_4 зазначила, що ще у листопаді 1987 року із
застосуванням насильства, небезпечного для її здоров'я та життя, відповідачка,
самовільно зруйнувала існуючу огорожу між їх, земельними ділянками та шляхом

захвату землі,
за рахунок проїзду до її будівлі збільшила свою частку на 203 кв. м.. Після цих
дій, відповідачка почала самовільно будувати різни господарські споруди і по
теперішній час, земля залишається у неї користуванні.

ОСОБА_4 також пояснила,
що між ними та відповідачко, склалися дуже неприємні стосунки і неодноразово,
відповідачка, яка молодше її на 22 року, наносила її побої.

Мотивувальна частина
рішення суду.

З'ясувавши
обставини справи та, перевірив їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_2. підлягають задоволенню на наступних підставах.

Судовим
розглядом установлено, що 28 липня 1961 року на підставі рішення виконавчого
комітету Іллічівської райради народних депутатів м. Одеси ОСОБА_4 прописали по
дошлюбному прізвищу «ОСОБА_4» у самовільно збудоване домоволодіння, яке було
придатне для проживання за адресою: АДРЕСА_1 На підставі даного рішення її була
надана домова книга без правовстановлюючих документів (а.с.69)

28.12.1990
р. виконавчій комітет Іллічівської райради народних депутатів м. Одеси прийняв
рішення за № 1398 "Про визнання права власності на домоволодіння" (а.
с. 19).

Даним
рішенням за ОСОБА_4
було визнано право власності на одноповерховий кам'яний житловий будинок
1958 року побудови та закріплена земельна ділянка, площею 634 кв. м. за адресою
АДРЕСА_1

Відповідно,
до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 06.01.1994 p., ОСОБА_4 у постійне
користування для обслуговування житлового будинку та господарських споруд була
надана земельна ділянка загальною площею 634 кв. м.(а.с. 13).

Як,
вбачається з даного рішення, конфліктна ситуація, яка склалася між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3. по користуванню спірною часткою земельної ділянки, була предметом
розгляду органів місцевого самоврядування.

Так,
виконавчій комітет місцевої ради, зазначав цьому документі, що між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3. виник спір, стосовно порядку користування входом із сторони провулка.
На підставі ухвали суду, землевпорядною організацією була проведена експертиза
по встановленню меж земельних ділянок, що знаходилися у них у користуванні.

Експертиза
встановила, що спірна частка землі, довжиною 22 м. та шириною 3, 6 м, повинна
знаходиться у користуванні ОСОБА_4

31 жовтня 1995
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. був укладений договір довічного утримання,
відповідно до умов якого, ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2. , належний її житловий
будинок із надвірними господарськими спорудами,   розташованими   АДРЕСА_1 на земельній ділянці 634 кв. м.
(а.с. 10).

Аналіз
правовстановлюючих документів на домоволодіння та земельну ділянку, приналежних
відповідачці ОСОБА_3 свідчить про наступне.

Відповідачка
та її чоловік у 1971 році на самовільно захопленої земельної ділянці, загальною
площею 109 кв. м. побудували житловий будинок.

Ці
обставини найшли своє відображене на схематичному плані земельної ділянки та у
витягу з рішення виконавчого комітету Іллічівської райради народних депутатів
м. Одеси (а.с. 12, 17).

У
самовільно побудованому будинку, відповідачка була прописана з 1974 року, тобто
через 16 років, після того, як сусідньому будинку поселилася та стала проживати
ОСОБА_4.

Основний
висновок, якій зробив суд, при проведенні аналізу правовстановлюючих документів
відповідачки, це відсутність, будь -яких документів на право користування
спірною земельною ділянкою.

Обставини
про розміри земельних ділянок осіб, які беруть участь у справі, про їх, межі,
про усунення перешкод у користуванні проїздом до будинку неодноразово були
предметом розгляду судових інстанцій різного рівня.

Відповідно
до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так,
Жовтневим райсудом м. Одеси 23
листопада 1994 р. було прийнято рішення, яким ОСОБА_3. було відмовлено в
задоволенні скарги про відміну рішення виконавчого комітету Одеської міської
ради від 06.01.1994 р. про надання ОСОБА_4 у постійне
користування земельної ділянки загальною площею 634 кв. м., а позов ОСОБА_4 про
зобов'язанняОСОБА_3 знести паркан, що встановлений на місці проїзду до
земельної ділянки ОСОБА_4, довжиною 22 м., шириною 3, 6 м. і не перешкоджати
користуватися земельною ділянкою був - задоволений (а.с. 23-24)

Дане
рішення набрало законної чинності, однак до теперішнього часу не виконане, у
зв'язку з відмовою відповідачки, виконати дії, викладені в рішенні суду.

23
квітня 1997 р. Іллічівській райсуд
м. Одеси, задовольнив позов ОСОБА_2. та зобов'язав ОСОБА_3 не перешкоджати
йому в поновленні порушеного паркану в частині спірної земельної ділянки.
Знову, дане рішення, яке носить зобов'язальний характер, не було виконане
відповідачкою, а виконати його в примусовому порядку, було неможливо, тому,
щоОСОБА_3, ігнорувала
вимоги державних виконавців.

Рішенням
Жовтневого суду м. Одеси від 22.05. 2000 р. ОСОБА_2. був визнаний належним
користувачем земельної ділянки, загальною площею 634 кв.м. і дії узгоджувальної
комісії Одеської міської ради по вирішенню питання щодо визнання спірної   земельної
ділянки   -   землею
загального   користування   були
визнані незаконними.

31.12.2002
р. ОСОБА_4 отримала
державний акт на право приватної власності на землю, площею 0, 0634 га в межах, згідно з
планом. Необхідним додатком до даного акту, є план зовнішніх меж земельної
ділянки, де вказані межі між суміжними власниками або користувачами земель.

Роблячи
висновок, із вищевикладеного, суд вважає, що починаючі з 1994 р. органами
місцевої влади, в тому числі й узгоджувальною комісією, був визначений розмір
земельної ділянки ОСОБА_4,
а також її межі.

Рішення судів,
лише підтвердили їх правильність.

Таким
чином, обставини, які необхідно встановити при даному розгляді справи, це
наявність або відсутність фактів, які свідчать про спорудження відповідачкою
самовільних господарських будівель на спірної частки землі.

На погляд суду,
обставини, щодо наявності самовільних споруд на земельній ділянці позивача,
знайшли своє підтвердження у фототаблицях, а також у схематичних планах
земельних ділянок за різний період часу.

Відповідно
до ч. ст. 5 ЦК України,
акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Як
встановлено судом, право на користування земельною ділянкою у позивача виникло
після 31 жовтня 1995 року, коли був укладений договір довічного утримання.

В той
період часу земельні правовідносини регулювалися Постановою Верховної Ради
України від 18.12.1990 р. "Про земельну реформу", Декретом Кабінету
Міністрів України від 26.12.1992 р. "Про приватизацію земельних
ділянок" Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах України
від 15.02.1993 p.,
відповідно до якого затверджений "Порядок передачі земельних ділянок у
приватну власність", а також Земельним Кодексом України у редакції 1990 p..

Статті
23 та 30 ЗК України, наділяли органи місцевої влади повноваженнями по прийняттю
рішень про передачу громадянину у приватну власність або в користування
земельної ділянки при наявності право власності на житловий будинок.

При
цьому, слід відмітити, що норма ст. 30 ЗК України про те, що при переході права
власності на будівлю й споруду переходить право власності або користування
земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, є імперативною, і тому
при відчуженні власником будинку, він не може позбавити набувача права на
земельну ділянку, на якій знаходиться будинок.

Тому,
саме ця норма закону, надає право позивачу, як власнику будинку та належному
землекористувачу, про що не заперечує власник землі ОСОБА_4, заявляти вимоги,
щодо суміжного користування.

Стаття
22 ЗК України, передбачала, що право власності на землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями
меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що
посвідчує це право.

Вимоги
земельного законодавства, щодо отримання права користування спірною земельною
ділянкою, позивачем були дотримані.

Також,
необхідно зазначити, що Земельний кодекс того часу, уповноважував суди
розглядати справи про захист і поновлення порушених прав власників земельних
ділянок та землекористувачів, усунення перешкод у використанні земельних
ділянок.

Постанова
Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р "Про практику
застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"
надала наступні роз'яснення щодо розгляду справ із приводу суміжного
землекористування.

Так,
постанова передбачала, що правила ст. 107 ЗК України про порядок розгляду
спорів із приводу суміжного землекористування можуть застосовуватись і до вимог
власників жилих будинків про усунення порушень їхнього права шляхом знесення
будівель або насаджень на сусідній земельній ділянці, оскільки підставою для
цих вимог є неправильне використання суміжної ділянки. Відсутність згоди на
розгляд спору узгоджувальною комісією не може бути підставою для відмови у
прийнятті заяви про його розгляд судом.

Також у
пункті 6 зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, спори з
приводу суміжного землекористування: додержання меж, правил добросусідства
(зокрема, вжиття заходів до недопущення можливості стоку дощових та стічних
вод, проникнення отрутохімікатів та мінеральних добрив на суміжну ділянку тощо)
розглядаються судами і в тому разі коли вони попередньо не вирішувалися обраною
радою узгоджувальною комісією.

Крім
того, Пленум відмітив, що при встановленні порядку користування земельної
ділянки, необхідно враховувати вимоги санітарних правил і правил протипожежної
безпеки.

Як,
вбачається з пояснень ОСОБА_2., вищевказані правила порушені наступним чином:

у
випадку пожежі, пожежний транспорт не зможе під'їхати до місця події;

наявність на спірної земельної   ділянці
вигрібної ями, куди зливаються відходи отруює ґрунт.

Враховуючі,
що раніше прийняти рішення судів загальної юрисдикції, згідно з якими, на
відповідачку покладалися обов'язки здійснити певні дії, нею не виконувалися,
суд вважає, що вимоги позивача, щодо надання йому можливості виконати певні
роботи по поновленню проїзду до будівлі самостійно за власний рахунок з
наступним стягненням витрат із відповідачки, якщо вона знову відмовитися від
виконання - підлягають задоволенню.

Це не
порушує вимоги земельного законодавства й можливість постанови такого рішення,
передбачено вищезазначеним Пленумом у п. 16.

Необхідність
постановляння такого рішення, також диктується тим, що захистити та поновити
своє права на землекористування спірною часткою, ОСОБА_2. не може, починаючи із
серпня 1999 року.

В
матеріалів справи є чисельні довідки про отримані учасниками процесу хвороби,
які, як вони вважають, виникли у зв'язку із спором по суміжному користуванню.

Також до
справи, приєднані матеріали, які були підставою для відмови в порушенні
кримінальної справи по нанесенню ОСОБА_3. - ОСОБА_4 - тілесних ушкоджень.

Приймаючі
рішення у відсутності відповідачки, суд, також керувався ст. 6 "Конвенції
про захист прав людини та основоположних свобод", до якої приєдналася
Україна.

Дана стаття
Конвенції передбачає, що судові органи мають, зокрема, забезпечувати:
справедливий і публічний розгляд; розумний строк розгляду справи:

недопущення
винесення рішень, які об'єктивно за тих чи інших обставин неможливо виконати;

На підставі
викладеного і відповідно до вимог     ст.
ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 216, 218 ЦПК України,    суд,

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка
призначена для проїзду до будинку, шляхом зобов'язання перенести самовільні
споруди та насадження, провести роботи по відновленню проїзду - задовольнити.

Зобов'язати
ООСОБА_3 не
перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою довжиною 22 м., шириною
3. 60 м., що пролягає між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 а зазначена
на плані під літерами «В» «Г».

Зобов'язати
ООСОБА_3 на
протязі двох місяців із моменту набрання законної чинності рішення суду за
власний рахунок виконати наступні дії:

демонтувати
та перенести на свою земельну ділянку самовільно встановлену кам'яну літню
кухню, розміром 1, 85 х 2, 35 кв. м., яка відображена в інвентаризаційних
відомостях ОМБТІ та РОН від 26.03.1971 р. без літера;

відкачати
рідкі побутові відходи із самовільно викапаної вигрібної ями та засипати її
піском, ліквідувати яму під дворовим краном;

перенести на
свою земельну ділянку плодово - ягідні насадження;

перенести
на свою земельну ділянку бак для зберігання рідкого палива, металеву
конструкцію, обладнану під навіс, дворовий кран, будівельні матеріали, та усі
паркани, встановлені без належного дозволу;

поновити
цільове призначення земельної ділянки довжиною - 22 м., шириною 3, 60 м., як
проїзду, покривши її асфальтовим покриттям.

У
випадку, невиконання ОСОБА_3, у встановлений двохмісячний строк у добровільному
порядку вищевказаних дій, дозволити виконати рішення суду -ОСОБА_2 за власний рахунок,
з подальшим стягненням, витрачених на виконання коштів із - ОСОБА_3.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення 10 денного строку на подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.
Якщо було, подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не
була подана в 20 денний строк, рішення суду набирає законної сили після
закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Право на
оскарження рішення суду ОСОБА_3 та її представником  виникає з моменту його отримання.