АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №
22-ц-1559-Ф/07р.

Головуючий
у першій інстанції Лісовська В.В.

Суддя-доповідач
Полянська В.О.

25 вересня 2007 року
колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого судді:   Моісеєнко Т.І.

суддів   Іщенка В.І. Полянської В.О.,

при секретарі:   Петриченко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Феодосії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Судацька державна нотаріальна контора про визнання частково
недійсним договору дарування та визнання права власності на 1/2 часту житлового
будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Судацького міського суду
Автономної Республіки Крим від 22 червня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

08 лютого 2007 року
ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2. про визнання права власності
на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, а 02 березня 2007 року доповнила
позовні вимоги і просила визнати частково недійсним договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1, укладений 06 серпня 2002 року між її покійним чоловіком
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, у частині дарування 1/2 частки будинку.

Вимоги мотивовані тим, що
домоволодіння АДРЕСА_1 належало їй на її померлому чоловіку ОСОБА_3. на праві
спільної сумісної власності як подружжям. Після смерті у ІНФОРМАЦІЯ_1 року її
чоловіка вона залишилася проживати з молодшою донькою - ОСОБА_2. у вказаному
домоволодінні. На протязі 2005 року відносини між нею та донькою і її
співмешканцем погіршились. На початку липня 2006 року, після чергової сварки
відповідачка вигнала її з будинку та повідомила, що вона є власником будинку,
що підтвердила договором дарування, який вона уклала з її покійним чоловіком 06
серпня 2002 року.

На думку позивачки, майно
набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної
власності і вони мають рівні права на його володіння, користування та
розпорядження за взаємною згодою. Вона не давала письмової згоди на відчужування
домоволодіння і за цих підстав вважає вказаний договір дарування, в частині
дарування 1/2 частки житлового будинку, недійсним.

Окрім цього позивачка
наполягала на поновлення строку для звернення до суду, оскільки він пропущений
з поважних причин, оскільки про укладення договору дарування вона дізналася
лише у липні 2006 року.

Рішенням Судацького
міського суду АР Крим від 22 червня 2007 року позовна заява задоволена
частково.

2

Відновлений ОСОБА_1. строк
позовної давності для звернення до суду, як пропущений з поважних причин.

Визнано недійсним договір
дарування, у частині дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений 06 серпня 2002 року державним
нотаріусом  Судацької держнотконтори у
реєстрі заНОМЕР_1.

Визнано право власності за
ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1

Зобов'язано органи
реєстрації та технічної інвентаризації зареєструвати право власності на 1/2
частку вказаного житлового будинку за ОСОБА_1.

В апеляційній скарзі
ОСОБА_2. просила рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд. В
обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на неправильне застосування судом
норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування суттєвих обставин
по справі і надання неналежної правової оцінки доказам, які надавалися
апелянтом.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303
ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_1., суд першої інстанції виходив з того, що при посвідченні
договору дарування домоволодіння між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. були порушені норми
сімейного законодавства та ст. 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України, діючих на час виникнення спірних правовідносин.

З такими висновками суду
погоджується колегія суддів, оскільки вони зроблені на підставі ретельно
досліджених доказів, яким надана належна правова оцінка. Судом правильно
встановлені фактичні обставини справи, характер спірних правовідносин і
постановлене рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального
закону. Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК України, у
редакції 1963 року, недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній
угоді кожна зі сторін зобов'язана повернути іншій стороні все отримане по
угоді, а при неможливості повернути отримане в натурі - відшкодувати його
вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

В цій статті викладене
загальне правило про недійсність угод. Тому дана стаття застосовується при
порушеннях установленого порядку здійснення громадянами й організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав й обов'язків,
а також у деяких випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства,
якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними.

Відповідно ч. 2 ст. 23 КпШС
України, в редакції 1969 року для здійснення угод по відчуженню спільного майна
подружжя, що вимагають обов'язкового нотаріального посвідчення, згода іншого із
подружжя повинна бути виражена в письмовій формі.

Відповідно ст. 35
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року
№18/5, угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального
посвідчення,

3

можуть   бути   посвідчені
нотаріусами   при   наявності
письмової  згоди   другого
із подружжя.

З вищенаведених нормативних
актів випливає, що для визнання угоди законною необхідною умовою є лише
письмова згода другого із подружжя.

Як вбачається з договору
дарування від 06 серпня 2002 року, засвідченого державним нотаріусом Судацької
держнотконтори у реєстрі заНОМЕР_1, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2. прийняла в дар, належний на праві приватної
власності дарувальнику житловий будинок АДРЕСА_1

Документами із Державного
нотаріального архіву ГУЮ Міністерства юстиції України в АР Крим за вих. №
1452/02-03 від 04 травня 2007 року, підтверджується, що договір дарування
житлового будинку від 06 серпня 2002 року, посвідчений державним нотаріусом
Судацької держнотконтори у реєстрі заНОМЕР_1 без письмовій згоди ОСОБА_1. на
відчуження майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів не може
погодитися з доводами представника апелянта про те, що оскаржуваний договір
дарування, посвідчений з дотриманням вимог закону, оскільки вони спростовуються
матеріалами справи та її обставинами.

Не заслуговують на увагу і
доводи апелянта про те, що позивачка пропустила строк звернення до суду про
відновлення своїх порушених прав, оскільки про договір дарування нежилого
приміщення знала з часу його посвідчення.

Як вбачається з матеріалів
справи позивачка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України довела суду те,
що про оскаржуваний правочин їй стало відомо лише в літку 2006 року. Відповідач
ці доводи не спростував.

Колегія суддів вважає
обгрунтованим висновок суду про задоволення позову ОСОБА_1. про визнання за нею
право власності на 1/2 домоволодіння на підставі норм ч. 1 ст. 22 КЗпШС України
в редакції 1969 року, згідно якої майно набуте подружжям під час шлюбу є їх
спільною сумісною власністю. Факт придбання житлового будинку АДРЕСА_1 подружжям
ОСОБА_1 підтверджений свідоцтвом про шлюб, який був укладений 25 листопаду 1957
року, та свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданий на ім'я
ОСОБА_3. 20 лютого 1992 року.

Колегія суддів вважає, що,
розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і встановив
обставини по справі, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон,
який їх регулює, ухвалив рішення з дотриманням вимог ст. 213 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити. Рішення Судацького міського суду Автономної Республіки Крим від 22
червня 2007 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з дня її проголошення, однак,  може бути оскаржена до суду касаційної
інстанції протягом двох місяців з дня набрання законної сили