Справа №2-256
Рішення

Іменем України

7 грудня 2007
року
Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі:
головуючого - судді Кириченко
О.Д. при секретарі - Корнієнко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні
в м.Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства
«Харківське АТП-16358», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України у
Московському районі м.Харкова про відшкодування шкоди, завданої внаслідок
професійного захворювання, суд -

встановив:

В  лютому 2006 року до Жовтневого районного суду
м.Харкова звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Закритого акціонерного
товариства «Харківське АТП-16358» (далі -ЗАТ «ХАТГМ6358»), відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань України у Жовтневому районі м.Харкова (далі - ВД
ФСНВУ в Жовтневому районі м.Харкова) про зміну розміру завданої їй внаслідок
професійного захворювання матеріальної шкоди, стягнення заборгованості по
відшкодуванню такої шкоди та зобов'язання до здійснення відшкодування
зазначеної шкоди в перерахованому згідно чинного законодавства розмірі.

В обґрунтування
позовних вимог позивач зазначила, що вона працювала в ЗАТ «ХАТП-16358» водієм
2-го класу вантажних автомобілів вантажопідйомністю понад 3 т.

Під час
виконання трудових обов'язків вона отримала професійне захворювання, внаслідок
чого згідно висновку МСЕК від 02.04.1998 року була визнана інвалідом 2-ої групи
за профзахворюванням із втратою професійної працездатності 50% безстроково.

Роботодавець не
оспорював своєї вини в пошкодженні здоров'я, про що свідчать його дії - наказом
по підприємству № 50 від 23.04.1998 року позивачці була призначена та сплачена
одноразова допомога у розмірі 3 900,00 грн., а також був визначений розмір
щомісячних виплат у якості відшкодування втраченого заробітку в сумі по 39,00
грн.

Разом з тим, на
думку ОСОБА_1, вищевказаний розмір одноразової допомоги та щомісячних виплат по
відшкодуванню втраченого нею заробітку, визначений з розміру її
середньомісячної заробітної плати в 78,00 грн., яку вона мала до ушкодження
здоров'я, не відповідав чинному законодавству України, тому що цей її заробіток
був меншим від тарифної ставки водія 2-го класу на той час - 117,76 грн.

У зв'язку з цією
обставиною розрахунок відшкодувань за завдану її здоров'ю шкоду повинен був
здійснюватися із зазначеного розміру тарифної ставки і складати відповідно:
одноразова допомога - 5 888,00 грн. (117,76 грн. х 50); щомісячно - по 58,88
грн. (117,76 грн. х 50 : 100).

В 2000 році
розмір тарифної ставки водіїв підвищився до 124,26 грн., після чого
роботодавець повинен був перерахувати розмір щомісячного відшкодування і сплачувати
ОСОБА_1 по 62,13 грн. (124,26 грн. х 50 : 100), але продовжував фактично до
середини 2001 року виплачувати щомісячно позивачу по 39,00 грн.

Наказом № 69 від
12.06.2001 року ЗАТ «ХАТП-16358» таки провело вищенаведений перерахунок
щомісячних відшкодувань із розрахунку тарифної ставки 124,25 грн., після чого
на підставі закону передало документи для подальшого відшкодування заподіяної
ОСОБА_1 шкоди щомісячно у розмірі по 62,13 грн. до ВД ФСНВУ в Жовтневому районі
м.Харкова.

Разом з тим,
згідно галузевої угоди на 2001 рік розмір мінімальної тарифної ставки водіїв
вантажних автомобілів (в тому числі - спеціалізованих) вантажопідйомністю від
3-х до 5 т. складав 136,5 грн. Цією ж угодою були встановлені і доплати за
шкідливі умови праці в розмірі 12%.

Враховуючи те,
що позивач працювала водієм бензовозу, тобто її робота була пов'язана з
шкідливими умовами праці, розмір відшкодувань на її користь з початку 2001 року
повинен був складати згідно проведеного позивачем розрахунку 76,44 грн., а тому
визначення роботодавцем розміру щомісячних виплат по 62,13 грн. і повідомлення
про це ВД ФСНВУ в Жовтневому районі м.Харкова не відповідало чинному
законодавству.

2

Виходячи з
вищевикладеного і того, що у відповідності до закону щомісячне відшкодування втраченого заробітку повинно
перераховуватися у разі підвищення середньої заробітної плати у галузях
Національної економіки і Правлінням Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України були встановлені
наступні коефіцієнти перерахунку: з 01.03.2002 року - 1,193; з 01.03.2003 року
- 1,182; з 01.03.2004 року - 1,152; з 01.03.2005 року - 1,238, роботодавець в
особі ЗАТ «ХАТП-16358» згідно проведеного позивачем розрахунку має перед
ОСОБА_1 борг по одноразовій допомозі по втраті працездатності - в сумі 1 988,00
грн.; загальний борг по відшкодуванню втраченого заробітку за час з 11.03.1998
року по 01.07.2001 року - в сумі 863,75 грн.; ВД ФСНВУ в Жовтневому районі
м.Харкова має перед позивачем борг по відшкодуванню втраченого заробітку за
період часу з 01.07.2001 року по 31.01.2006 року - в загальній сумі 1639,61
грн., а починаючи з

01.02.2006  року цей співвідповідач повинен
відшкодовувати їй матеріальну шкоду щомісячно у розмірі по 153,71 грн. з
подальшим перерахунком згідно чинного в Україні законодавства.

В січні 2007
року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненою позовною заявою, в якій у якості
співвідповідача по справі замість ВД ФСНВУ в Жовтневому районі м.Харкова
зазначила ВД ФСНВУ в Московському районі м.Харкова, посилаючись при цьому на
те, що в грудні-місяці 2005 року до останнього (за місцем проживання позивача)
були передані документи про відшкодування завданої ушкодженням її здоров'я
шкоди, а тому він с належним
співвідповідачем по справі. При цьому вона просила суд стягнути на її користь:

з відповідача по
справі ЗАТ «ХАТП-16358»: 1 639,61 грн. - в якості боргу по одноразовій
допомозі; 863,75 грн. - в якості боргу по відшкодуванню втрати частини
заробітку за період часу з 11.03.1998 року по 01.07.2001 року;

з відповідача по
справі ВД ФСНВУ в Московському районі м.Харкова: 2 319,68 грн. - в якості боргу
по відшкодуванню втрати частини заробітку за період часу з 01.07.2001 року по

31.01.2007  року; починаючи з 01.02.2007 року і довічно в
якості відшкодування втрати частини заробітку - по 184,91 грн., зобов'язавши в
подальшому здійснювати відповідні перерахунки розміру таких відшкодувань згідно
з чинним законодавством.

Мотивовані були
зазначені вимоги вищенаведеними обставинами та відповідними розрахунками,
викладеними у позовній заяві.

У зв'язку з
обґрунтованістю вимог позивача щодо заміни співвідповідача по справі, судом на
підставі ст.33 ЦПК України була проведена заміна неналежного відповідача і
замість ВД ФСНВУ в Жовтневому районі м.Харкова до участі у справі була залучена
в якості належного відповідача ВД ФСНВУ в Московському районі м.Харкова.

В вересні 2007
року позивачем були уточнені позовні вимоги в частині їх розміру на час їх
проведення, у зв'язку з чим вона просила стягнути на її користь:

з відповідача по
справі ЗАТ «ХАТП-16358»: 1 639,61 грн. - в якості боргу по одноразовій
допомозі; 863,75 грн. - в якості боргу по відшкодуванню втрати частини
заробітку за період часу з 11.03.1998 року по 01.07.2001 року;

з відповідача по
справі ВД ФСНВУ в Московському районі м.Харкова: 3 473,67 грн. - в якості боргу
по відшкодуванню втрати частини заробітку за період часу з 01.07.2001 року по
01.09.2007 року; починаючи з 01.09.2007 року і довічно в якості відшкодування
втрати частини заробітку - по 218,19 грн., зобов'язавши в подальшому
здійснювати відповідні перерахунки розміру таких відшкодувань згідно з чинним
законодавством.

Мотивовані були
зазначені вимоги вищенаведеними обставинами та відповідними розрахунками,
викладеними в уточненій позовній заяві.

В судовому
засіданні ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_2,
посилаючись на вищезазначені обставини, підтримали наведені вище позовні
вимоги, знову уточнивши їх в частині розміру стягнень на день закінчення
слухання по справі, у зв'язку з чим просили задовольнити позов і стягнути на
користь позивачки:

з відповідача по
справі ЗАТ «ХАТП-16358»: 1 988,00 грн. - в якості боргу по одноразовій
допомозі; 863,75 грн. - в якості боргу по відшкодуванню втрати частини
заробітку за період часу з 11.03.1998 року по 01.07.2001 року:

з відповідача по
справі ВД ФСНВУ в Московському районі м.Харкова: 3 473,67 грн. - в якості боргу
по відшкодуванню втрати частини заробітку за період часу з 01.07.2001 року по
01.09.2007 року; починаючи з 01.09.2007 року і довічно в якості відшкодування
втрати частини заробітку - по 218,19 грн., зобов'язавши в подальшому
здійснювати відповідні перерахунки розміру таких відшкодувань згідно з чинним
законодавством.

3

ЗАТ
«ХАТП-16358» в особі
своїх представників за довіреністю Константинової В.А. і Гурової Н.В. в судовому засіданні проти позову ОСОБА_1 до цього
підприємства заперечували, посилаючись на його необґрунтованість, а також на
пропуск позивачем без поважних причин передбаченого ст.233 КЗпП України строку
на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору.

Співвідповідач
ВД ФСНВУ в Московському районі м.Харкова в особі свого представника за
довіреністю Чистякової Н.В. проти вищенаведеного позову в судовому засіданні
також заперечувала, пояснивши, що відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної
ОСОБА_1 ушкодженням її здоров'я, здійснюється на підставі переданих від
підприємства документів і у повній відповідності з чинним законодавством,
передбачені останнім перерахунки здійснюються своєчасно і з дотриманням
відповідного порядку.

Суд, вислухавши
пояснення сторін та дослідивши надані ними і долучені до справи письмові
докази, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених
позивачем позовних вимог.

Так, судовим
розглядом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно перебувала в трудових відносинах з ЗАТ
«ХАТП-16358», працюючи на цьому підприємстві в якості водія 2-го класу на
вантажному автомобілі (бензовозі), вантажопідйомністю понад 3 т.

За час
зазначеної роботи позивач отримала професійне захворювання, у зв'язку з чим
висновком МСЕК від 02.04.1998 року була встановлена втрата нею з 11.03.1998
року і безстроково 50% працездатності.

Наказом по
вищевказаному підприємству від 23.04.1998 року № 50 позивачці з причин
зазначеного ушкодження її здоров'я внаслідок професійного захворювання була
призначена та сплачена одноразова допомога у розмірі 3 900,00 грн., а також був
визначений розмір щомісячних виплату якості відшкодування втраченого заробітку
в сумі по 39,00 грн.

Наведене
свідчить про те, що роботодавцем був проведений розрахунок як одноразової
допомоги, так і щомісячного відшкодування втраченого працівником внаслідок
пошкодження здоров'я заробітку із розміру середньомісячної заробітної плати
ОСОБА_1 до отримання нею професійного захворювання у розмірі 78,00 грн. (78,00
грн. : 100 х 50 = 39,00 грн.).

Наказом по ЗАТ
«ХАТП-16358» від 12.06.2001 року № 69 на підставі галузевої угоди між Державним
департаментом автомобільного транспорту і профспілкою працівників
автомобільного транспорту та шляхового господарства України по галузі
«автомобільний транспорт» був проведений перерахунок розміру відшкодування
втраченого заробітку позивачу по цій справі і з 01.04.2001 року їй було
призначено до виплати щомісячно по 62,13 грн.

У зв'язку з
набранням чинності з 1.04.2001 року Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»
(далі - Закон від 23.09.1999р. № 1105-XIV), яким був
змінений порядок відшкодування працівникам шкоди, завданої внаслідок каліцтва
від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання,
роботодавець на початку липня-місяця 2001 року передав усі документи щодо
відшкодування ОСОБА_1 втраченого нею заробітку належному на той час органу - ВД
ФСНВУ в Жовтневому районі м.Харкова, зазначивши в них, що розмір щомісячного
відшкодування складає 62,13 грн.

Вищезазначені
обставини були визнані в судовому засіданні сторонами по справі, а тому у
відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

При цьому суд
зважає на те, що вони були підтверджені також і дослідженими судом копіями
відповідної довідки МСЕК серії 2-АИ № 013042 від 02.04.1998 року і наказів по
ЗАТ «ХАТП-16358» від 23.04.1998 року № 50 та від12.06.2001 року № 69, атому
ніяких сумнівів у суду не викликають.

Статтею 46
Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист в разі
втрати працездатності.

Згідно ст. 173
КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відповідно до
законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків.

У відповідності
до вимог ст.456 ЦК України
1963 року (норма права, яка діяла на час виникнення спірних по справі
взаємовідносин), у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація,
відповідальна за шкоду, зобов'язана відшкодувати потерпілому у  повному розмірі  втрачений

4

заробіток, а також виплатити потерпілому одноразову
допомогу в установленому законом порядку.

Правила
відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я громадянина, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.1
Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 з наступними змінами
та доповненнями, що діяли до 11 липня 2001 року (далі - Правила...), власник
підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений
ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків.

Пунктом 9
Правил... передбачалося , що розмір відшкодування втраченого потерпілим
заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної
працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження
здоров'я.

Утрачений
заробіток або його частина відповідно до ступеня втрати професійної
працездатності виплачується власником у повному розмірі, тобто без урахування
розміру пенсії по інвалідності, а також незалежно від одержуваних потерпілим
інших видів пенсій, заробітку (доходу і стипендії).

Якщо відповідно
до медичного висновку потерпілому встановлена стійка втрата працездатності,
одноразова допомога потерпілому має бути не менше суми, визначеної з розрахунку
його середньомісячного заробітку за кожний процент втрати ним професійної
працездатності.

Стійкою втратою
працездатності вважається будь-яка втрата професійної працездатності, що
визначається органами медико-соціальної експертизи (МСЕК).

У відповідності
до п.22 Правил... середньомісячний заробіток для обчислення розміру
відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини)
визначається за бажанням потерпілого за 12 або 3 останні повні календарні
місяці роботи, що передували каліцтву, а при професійному захворюванні -
стійкій втраті професійної працездатності.

У тому разі,
коли потерпілий працював менше 12 календарних місяців, середньомісячний
заробіток визначається шляхом ділення загальної суми за календарні місяці
роботи на число цих місяців.

Якщо працівник
пропрацював менше одного календарного місяця, то заробіток за весь
відпрацьований час ділиться на число відпрацьованих днів, а одержана сума
множиться на число робочих днів за місяць, обчислене в середньому за рік (25,4
- при шестиденному робочому тижні та 21,2 - при п'ятиденному робочому тижні).

Заробіток у
зазначений період підлягає коригуванню з урахуванням підвищення розміру
мінімальної заробітної плати, тарифних ставок, посадових окладів працівників
підприємства або індексації доходів відповідно до чинного законодавства.

Згідно ст.9
Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється фондом соціального страхування
від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто
вищезгаданого Закону від 23.09.1999р. № 1105-XIV.

У відповідності
до ст.34 Закону від 23.09.1999р. № 1105-XIV
сума щомісячної страхової виплати на користь працівника, який отримав
ушкодження здоров'я на виробництві, встановлюється відповідно до ступеня втрати
професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до
ушкодження здоров'я.

У разі стійкої
втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків проводить одноразову страхову виплату
потерпілому, сума якої визначається із розрахунку середньомісячного заробітку
потерпілого за кожний відсоток втрати потерпілим професійної працездатності.

Таким чином, усі
вищенаведені законодавчі Акти, що раніше регулювали обов'язок і порядок
відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я на виробництві, а також ті, що регламентують правовідносини по
відшкодуванню такої шкоди зараз, передбачають визначення розміру завданої
працівнику шкоди виходячи з розміру його середньомісячного заробітку, який він
мав до ушкодження здоров'я.

5

Разом з тим, стаття 6 Закону України «Про оплату праці»
передбачає, що основою організації оплати праці в Україні є тарифна система,
яка використовується для розподілу робіт залежно від складності, а працівників
- залежно від їх кваліфікації, і зокрема включає в собі тарифні ставки.

Зважаючи ж на
це, а також на те, що вищенаведеними нормами законодавства України про порядок
відшкодування працівникам втрати заробітку внаслідок каліцтва на виробництві
або професійного захворювання прямо передбачений обов'язок відповідального
органу відкоригувати середній заробіток потерпілого у разі підвищення розміру
тарифних ставок відповідної категорії працівників підприємства, а згідно
роз'яснень Міністерства праці та соціальної політики України № 15-2206 від
17.06.1992 року у разі, коли необхідна для розрахунку розміру завданої
працівнику шкоди середня заробітна плата є меншою від тарифної ставки цього
працівника, відшкодування такої шкоди слід призначати виходячи із розмірів
тарифної ставки, суд приходить до висновку про обгрунтованість пояснень
представника позивача щодо того, що середній заробіток, який береться за основу
при обрахунку розміру завданої потерпілому матеріальної шкоди, не може бути
меншим тарифної ставки відповідного працівника.

Перевіряючи
правильність розрахунку ЗАТ «ХАТП-16-358» розміру одноразової допомоги, яку
було нараховано позивачу по справі виходячи з розміру його середньомісячної
зарплати в сумі 78,00 грн., а також розміру щомісячного відшкодування втрати
частини заробітку у зв'язку з ушкодженням здоров'я, суд приходить до висновку
про невірність відповідних дій зазначеного відповідача.

Так, як
вбачається з наданого суду вказаним вище відповідачем відповідного розрахунку,
ОСОБА_1 за останній її рік роботи в ЗАТ «ХАТП-16358» перед встановленням
висновком МСЕК втрати нею професійної працездатності внаслідок профзахворювання
працювала лише протягом неповних двох місяців: у вересні 1997 року - протягом
22 робочих днів, а у жовтні 1997 року - протягом 13 робочих днів, за що їй
відповідно була нарахована заробітна плата у розмірах 82,72 грн. і 48,88 грн.

Виходячи з
вищенаведених вимог п.22 Правил... середньомісячний заробіток позивачки буде
складати: (82,72 грн. + 48,88 грн.) : (22 робочі дні + 13 днів) х 21,2 (число
робочих днів за місяць, обчислене в середньому за рік при п'ятиденному робочому
тижні) = 79,71 грн. Викладене свідчить про те, що роботодавцем в даному разі
повинен був розрахований середньомісячний заробіток позивача у вищевказаному
розмірі 79,71 грн. а не 78,00 грн., як це було ним визначено.

Разом з тим, як
вбачається з наданої ЗАТ «ХАТП-16358» в 1998 році на цьому підприємстві була
встановлена тарифна ставка водія 2-го класу вантажних автомобілів у розмірі
70,6 коп. за годину, що складає в місяць 117,76 грн. (0,706 грн. х 166,8
годин), а це беззаперечно свідчить про те, що тарифна ставка ОСОБА_1 на час
отримання нею професійного захворювання була більшою ніж розрахований і судом
розмір її середньомісячного заробітку, а тому і одноразова допомога на користь
останньої, і розмір щомісячного відшкодування заподіяної ушкодженням здоров'я
шкоди, на думку суду, повинні розраховуватися з розміру тарифної ставки, тобто
із 117,76 грн.

За такої умови
розмір одноразової допомоги позивачу по справі повинен був складати: 117,76
грн. х 50 = 5 888,00 грн., а не 3 900,00 грн. як це було визначено
роботодавцем.

Розмір
щомісячного відшкодування повинен був складати: 50% від 117,76 грн. = 58,88
грн., а не 39,00 грн. як це було визначено роботодавцем.

Враховуючи те, що
на 2000 рік в ЗАТ «ХАТП-16358» тарифна ставка водія 2-го класу вантажних
автомобілів була встановлена у розмірі 74,5 коп. за годину, що складає в місяць
124,26 грн. (0,745 грн. х 166,8 годин), розмір щомісячного відшкодування на
користь позивача по справі повинен був з 01.01.2000 року складати: 50% від
124,26 грн. = 62,13 грн., а не 39,00 грн., який виплачувався роботодавцем.

Зважаючи на те,
що галузевою угодою між Державним департаментом автомобільного транспорту і
профспілкою працівників автомобільного транспорту та шляхового господарства
України по галузі «автомобільний транспорт» на 2001 рік розмір мінімальної
місячної тарифної ставки водіїв вантажних автомобілів (в тому числі -
спеціалізованих) вантажопідйомністю від 3-х до 5 т. був встановлений у розмірі
136,5 грн., розмір щомісячного відшкодування завданої ОСОБА_1 шкоди з
01.01.2001 року повинен був складати: 50% від 136,5 грн. = 68,25 грн., а не
62,13 грн., як це було визначено наказом по ЗАТ «ХАТП-16-358» від 12.06.2001
року № 69.

При цьому суд вважає,
що вищезазначений роботодавець при передачі матеріалів щодо ОСОБА_1 до
відповідного відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань повинен був і
зазначити, що

6

розмір щомісячного відшкодування завданої позивачу шкоди
складає 68,25 грн., а не 62,13 грн., як це було ним здійснено.

Таким чином, суд
приходить до висновку, що відповідач у особі ЗАТ «ХЛТП-16358» має перед ОСОБА_1
борг по виплаті сум відшкодування заподіяної ушкодженням її здоров'я на
виробництві: по одноразовій допомозі - в сумі 5 888,00 грн. - 3 900,00 грн. = 1
988,00 грн.; по щомісячному відшкодуванню: за період часу з квітня 1998 року по
01.01.2000 року - (58,88 грн. -39,00 грн.) х 20 місяців = 397,60 грн.; за час з
01.01.2000 року по 01.01.2001 року - (62,13 грн. -39,00 грн.) х 12 місяців =
277,56 грн.; за час з 01.01.2001 року по 01.07.2001 року - (68,25 грн. -62,13
грн.) х 6 місяців = 36,72 грн. Загальний же борг по вищезазначеним
відшкодуванням буде складати: 1988,00 грн. + 397,60 грн. + 277,56 грн. + 36,72
грн. = 2 699,88 грн.

Виходячи з
викладеного суд вважає встановленим факт невірного нарахування відповідачем по
справі в особі ЗАТ «ХАТП-16358» сум відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної ОСОБА_1 ушкодженням її здоров'я на виробництві, а тому приходить до
висновку про доведеність факту порушення прав позивача на отримання такого
відшкодування.

Разом з тим,
судом було встановлено, що позивач пропустив встановлений ст.233 КЗпП України
строк на звернення до суду з заявою про вирішення цього спору, який
беззаперечно відноситься до категорії трудових спорів, оскільки фактично
предметом спору є незгода позивача з визначеним роботодавцем розміром
середнього заробітку ОСОБА_1, на підставі якого були визначені та призначені
виплати відшкодування у зв'язку з частковою втратою працездатності внаслідок
професійного захворювання.

Згідно з
роз'ясненнями, викладеними у п.1-1 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» із змінами та доповненнями, вирішуючи питання
про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків,
суди повинні враховувати, що спори між потерпілим працівником та роботодавцем
(незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування
зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для
вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП України).

Вищевказаною
нормою трудового законодавства передбачено, що працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в
тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Зазначений строк
давно вийшов, яких-небудь поважних причин для його пропуску в судовому
засіданні наведено не було, та власне і не заявлялось клопотання про його
поновлення, на застосуванні правил пропуску такого строку в судовому засіданні
наполягали представники ЗАТ«ХАТП-16-358».

Посилання ж
представника позивача на те, що до ст.233 КЗпП України внесені зміни, якими
були скасовані обмеження у строках звернення до суду з подібними ОСОБА_1
позовами, а також на ст.268 ЦК
України, згідно якої позовна давність на вимоги про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю взагалі не
поширюються, суд находить безпідставними.

Так,
вищезазначені зміни до ст.233 КЗпП України були внесені Законом України від 11.07.2001
року і набрали чинності тільки з 2 серпня 2001 року, зворотної сили вони не
мають.

Стаття 268 ЦК України, на яку
посилається представник позивача, міститься в Цивільному Кодексі України, який
набрав чинності з 1 січня 2004 року, а тому не може застосовуватися до
правовідносин, які мали місце до набрання ним чинності.

У відповідності
до ст.80 ЦК України
1963 року (який діяв на час виникнення спірних по справі правовідносин)
закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для
відмови у позові, а тому суд вважає необхідним ОСОБА_1 у задоволенні її
вищенаведеного позову до ЗАТ «ХАТП-16358» відмовити за пропуском строку на
звернення до суду за вирішенням спору.

Враховуючи те,
що як було встановлено судовим розглядом ОСОБА_1 з 01.07.2001 року мала
отримувати від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України у якості відшкодування
заподіяної їй ушкодженням здоров'я на виробництві щомісячно по 68,25 грн. з
подальшими перерахунками згідно чинного законодавства, але останній з вини
роботодавця в особі ЗАТ «ХАТП-16358» виплачував відшкодування у меншому
розмірі, суд вважає необхідним зобов'язати ВД ФСНВУ в Московському районі
м.Харкова здійснити перерахування страхових виплат позивачу по цій

7

справі, виходячи з встановленого судом розміру втраченого
потерпілою заробітку на 01.07.2001 року в сумі 68,25 грн.

При визначенні
строку, з якого повинне бути проведене зазначене перерахування, суд зважає на
те, що згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», вимоги про перерахунок
сум щомісячних платежів, визначених судом або роботодавцем, підлягають
задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

Така ж вимога
міститься і у ст.40 Закону від 23.09.1999р. № 1 105-XIV.

Таким чином, суд
вважає, що ВД ФСНВУ в Московському районі м.Харкова зобов'язаний здійснити
перерахування страхових виплат на користь ОСОБА_1 за три роки перед звернення з
позовом до суду, тобто починаючи з 1 лютого 2003 року.

Пояснення
представника позивача на те, що обмеження виплати недонарахованих страхових сум
трьома роками у разі, якщо у несвоєчасній їх виплаті немає вини потерпілого,
жодною із норм Закону від 23.09.1999 р. № 1105-XIV не передбачено, підтверджені наданим суду відповідним
роз'ясненням Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про
працю на звернення громадян, суд находить безпідставними.

Так,
вищезазначене обмеження прямо передбачене у вищевказаному Законі України та
відповідних роз'ясненнях Пленуму Верховного Суду України.

Крім того, ці
пояснення фактично спростовуються і наданими суду самим представником позивача
та дослідженими в судовому засіданні відповідними роз'ясненням від 23.10.2006
року Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю на
звернення гр-на ОСОБА_3

Приймаючи
рішення щодо зобов'язання ВД ФСНВУ в Московському районі м.Харкова до
проведення вищезазначених перерахунків суд не виходить за межі позовних вимог,
тому що вони фактично стосуються перерахунків розмірів страхових виплат, що
Законом покладено на органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків
на виробництві та професійних захворювань України.

Що ж до вимог
про стягнення недоплачених цими органами страхових виплат, то вони не можуть
бути задоволені судом у зв'язку з відсутності вини відповідних органів Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України.

На підставі
викладеного та керуючись ст.ст. 5,8,10,11,15,57,58,59,60,61,208,209,212-215 ЦПК
України, ст.ст.43,47 Конституції України, ст.ст.94,97,173,221,231,233 КЗпП
України, ст.ст. 1,6,7 Закону України «Про оплату праці», ст.9 Закону України
«Про охорону праці», ст.ст.440, 456 ЦК
України 1963 року, ст.ст. 1,2,8,14,21,28,29,34,40 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності», п.п.1,9,22,35Правил відшкодування власником підприємства,
установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня
1993 року № 472 з наступними змінами та доповненнями, роз'ясненнями,
викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992
року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування
шкоди», суд -

Вирішив:

Позовні вимоги
ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Харківське АТП-16358», відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань України у Московському районі м.Харкова про
відшкодування шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання -
задовольнити частково.

Зобов'язати
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та профзахворювань України у Московському районі
м.Харкова перерахувати, починаючи з 1 лютого 2003 року, страхові виплати
ОСОБА_1, виходячи з визначеної судом суми відшкодування втраченого потерпілою
заробітку станом на 1 липня 2001 року у розмірі 68 гривен 25 копійок щомісячно.

ОСОБА_1 в
задоволенні позовних вимог до Закритого акціонерного товариства «Харківське
АТП-16358» про стягнення заборгованості по виплатам одноразової допомоги  та
відшкодуванню  втраченого   потерпілою
внаслідок   професійного  захворювання

8

заробітку за період часу з 1 квітня 1998 року по 1 липня
2001 року - відмовити за пропуском строку звернення до суду з заявою про
вирішення трудового спору.

Рішення може
бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області шляхом подання через
Жовтневий районний суд м.Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення
заяви про апеляційне оскарження, а також апеляційної скарги - протягом двадцяти
днів після подання вказаної заяви про його апеляційне оскарження.