№ 2-1316/2007 рік
РІШЕННЯ

іменем України

12
грудня 2007 року                                                                                                   м.
. Зміїв

Зміївський
районний суд Харківської області в складі:

головуючого
судді Бережної Н.М.

при секретарі Шельдько Т.М. ,  Рєпнікової О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до
Відкритого акціонерного товариства «Енергетик»,
3 -я особа-Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі
Харківської області про захист порушеного права та стягнення невиплаченої
заробітної плати,

встановив:

В липні
2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ВАТ «Енергетик» про захист
порушеного права та стягнення невиплаченої заробітної плати,  вказуючи на те ,  що вона з 26.03.1986 року працювала у відділі
робочого постачання Зміїіської ГРЕС на посаді буфетниці 6-го розряду на правах
зав. роздавальної буфета. її погодинна тарифна ставка становила 0, 637 рублів
при 8-часовому робочому дні. Згідно з наказом № 166 від 24.09.1986 р. вона в
складі бригади була відряджена для надання допомоги в організації харчування
працівникам в ОРС Чорнобильської АЕС М. Чорнобиль із 25.09. 1986 р. по 13.10.
1986 рік,  і за даними довідки,  виданої ОРС Зміївської ГРЕС перебувала в ЗО
км зоні Чорнобильської АЕС,  працюючи на
посаді буфетниці їдальні ЧРЕБФ м.
Чорнобиль. Відповідно до табелів обліку використання робочого часу вона
брала участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 26.09. по
12.10. 1986 року по 18 годин кожного дня,
без вихідних перерв на обід. Відразу ж після повернення різко погіршився
її стан здоров'я. В зв'язку з чим лікувалася в ОСБ,  ОКБ,
ХОСДРЗН та за місцем проживання,
з 1991 року визнана інвалідом 3-ї групи,
з 2001 року - інвалідом 2-ї групи. Доза опромінення не була встановлена.

Позивач
вказала,  що при виконанні робіт з
ліквідації наслідків аварії ЧАЕС в результаті іонізуючого випромінювання з нею
стався нещасний випадок на виробництві,
вважає,  що значно більшу за
допустиму дозу опромінення нею отримано із-за незаконної недбалості відповідача
і його знехтуванням як нормами чинного на той час трудового законодавства,  так і спеціальними Указами уряду,  пов'язаними з ліквідацією наслідків аварії на
ЧАЕС,  які зобов'язували для працівників
зайнятих на ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС встановити 6-ти годинний
робочий день саме з причин наявності фактору іонізуючого випромінювання. Однак
вона працювала по 18 годин щодня на протязі вказаного часу,  тобто знаходилася протягом доби в чотири рази
довше в зоні небезпеки,  і таким чином
отримувала в чотири рази більшу дозу опромінювання. Крім того такі значні
фізичні перевантаження при праці в умовах іонізуючого випромінювання не давали
їй змоги відновити життєвий ресурс і фактично привели до втрати 80%
працездатності,  все це безспірно
свідчить проте , що вона фактично робила в умовах,  які відповідали зоні особливого
контролю,  і відповідно її праця повинна
була оплачуватися з урахуванням цього факту. А тому позивач просила визнати дії
відповідача в період з 25.09.1986 року по 13.10.1986 року по відношенню до неї
незаконними,  такими,  що привели до нещасного випадку з 100% вини
відповідача і нанесли тяжку шкоду її здоров'ю ,
а також стягнути належну їй заробітну плату за цей період в сумі 1652
грн.49 коп.

Під час
розгляду справи ухвалою Зміївського районного суду від 28 листопада 2007 року з
ініціативи суду до участі у справі залучено в якості 3-ї особи Управління
Пенсійного фонду України в Зміївському районі.

У
судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги,  посилаючись на вказані в позовній заяві
обставини .

Представник
позивача - ОСОБА_2 в
судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,  вказуючи на те,  що здоров'ю позивача внаслідок перебування її
в

2

умовах постійного іонізуючого
випромінювання завдана шкода,  в зв'язку
з чим вона стала інвалідом.  Вважає,  що в цьому винен відповідач,  оскільки ОСОБА_1 працювала не 6 годин,  а 18 годин. Просив визнати дії відповідача
такими,  що привели до нещасного випадку
і стягнути на користь ОСОБА_1 недораховану їй заробітну плату в сумі 1652 грн.
49 коп.,  для розрахунку якої
використаний висновок судово-економічної експертизи від 31.05.2005 року.

Представник
відповідача - ОСОБА_3  позов не
визнав,  вказуючи на те,  що не вважає винним підприємство в тому,  що ОСОБА_1 працювала не 6 годин як
передбачено законодавством,  а 18
годин,  оскільки ні в відрядженні,  ні в наказі режим роботи по ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС робітників ОРС не вказаний.

Представник
3-ї особи - Ковчужна І.М.  вважає позовні
вимоги ОСОБА_1 не законними,  оскільки
розрахунок заробітної плати позивача за період роботи на ЧАЕС потрібно
провадити з урахуванням годинної тарифної ставки за період роботи на ЧАЕС в
розмірі 0,  503 крб. згідно первинного
документу-табелю обліку робочого часу. Підвищення тарифних ставок (відрядних
розцінок,  окладів) працівників
здійснювалося у встановленому порядку персонально з урахуванням складності та
терміновості виконуваних робіт,  і для
підвищення на 100% тарифних ставок всім працівникам підстав немає. Тому ОСОБА_1
повинна надати підтверджуючі документи на підставі яких підвищується їй
персонально тарифна ставка. Тобто,
питання перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 може бути вирішене в разі
надання додаткових первинних документів.

Ознайомившись
з матеріалами справи,  вислухавши
пояснення сторін,  суд дійшов наступного.

Як
встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 з 26 вересня по
12 жовтня 1986 року знаходилася в 30 км.
зоні ЧАЕС ( а.с.  9)

За цей час їй
було виплачено заробітну плату в сумі 507 крб.02 коп.( а.с.  7).

Ніяких
доказів проте,  що вказана сума
заробітної плати не відповідає діючому на той час законодавству і що ця сума
повинна бути значно більшою позивачем не надано. Так,  на час знаходження позивача у зоні відчуження
діяло розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964,  згідно якого оплата праці робітників,  зайнятих на роботах у третій,  другій та першій зонах небезпеки оплачувалась
у двох,  трьох та чотирьохкратному
розмірі,  понад середньомісячної
заробітної плати,  виходячи з тарифної
ставки (окладу),  встановленої за
основним місцем роботи.

Отже,  посилання позивача ОСОБА_1 на застосування
Постанови ЦК КПРС,  Президії Верховної
Ради СРСР ,  Ради Міністрів та ВЦСПС від
07.05.1986 р. № 524-156 (Постанови Ради Міністрів УРСР від 08.05.1986 р. №
168-5) та інші - безпідставні. Тобто,  на
час роботи на Чорнобильській АЕС ОСОБА_1 її робота оплачувалась у кратному
розмірі,  виходячи з тарифної ставки за
місцем роботи,  без застосування
підвищених тарифів згідно вказаних постанов. При цьому ці нормативні акти не
підлягали одночасному застосуванню.

Посилання
позивача на висновок судово-економічної експертизи №3522 від 31.05.2005 року
(а.с. 14-18) доказом в підтвердження доводів позову в частині стягнення не
донарахованої заробітної плати не може бути прийнятий судом до уваги,  оскільки економічна експертиза проводилась по
іншій справі,  та була оцінена судом в
сукупності з іншими доказами.

ОСОБА_1
також не надала доказів проте,  що з вини
відповідача режим її роботи на ЧАЕС не відповідав вимогам чинного на той час
трудового законодавства,  і саме те,  що вона працювала 18 годин на добу стало
причиною нещасного випадку з нею.

Як
слідує з копії акту №2 про нещасний випадок від 27.06.1990 року ( а.с.  12-13),
нещасний випадок з ОСОБА_1 стався при виконанні робіт по ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС з 25.09.1986р. по 12.10.1986 року,  причиною нещасного випадку стало іонізуюче
випромінювання,  позивачу була
відшкодована матеріальна шкода в сумі 2490 крб.60 коп.

Не
вказують також про режим роботи ОСОБА_1 на ЧАЕС і надані нею копії наказу про
її відрядження та посвідчення про відрядження,
в яких вказано тільки місце відрядження (а.с.  10-11).

Табель
обліку робочого часу ОСОБА_1 за вересень та жовтень 1986 року,  на який позивач посилається як на доказ
проте,  що вона під час ліквідації аварії
на ЧАЕС працювала з вини відповідача 18 годин на добу,  а не 6 годин як було передбачено
законодавством судом не може бути прийнято до уваги,  оскільки затверджений начальником ОРСА
Чорнобильської АЕС,  а не відповідачем
(а.с. 63-66).

3

Крім
того,  ОСОБА_1 ставиться питання про
стягнення не донарахованої заробітної плати за 1986 рік. Вимогами  ст. .233 КЗпП України передбачені строки
звернення до суду за захистом своїх трудових прав. Звернення у 2007 р. до суду
є пропуском такого строку. Частиною 2 цієї статті передбачено,  що працівник у разі порушення законодавства
про оплату праці має право звернутись до суду без обмеження будь-яким
строком.  Однак,  ця вимога закону введена в дію згідно Закону
№ 26 20-Ш від 11.07. 2001 р. і зворотної сили не має.

Таким
чином,  у задоволенні позову ОСОБА_1 слід
відмовити,  оскільки нею не надано
доказів на підтвердження своїх вимог.

Відповідно
до  ст.
ст.  81 ЦПК України з відповідача
належить витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі
30 грн.

Керуючись
Законом України „Про статус і соціальний захист громадян,  які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи",   ст.  2 Кодексу законів про працю України,   ст.
ст.  3,  10,
11,  15,  60, 209,
212,  213,  214,
215,  218 ЦПК України,  суд,

вирішив:

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства
«Енергетик»,  3 -я особа-Управління
Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області про захист
порушеного права та стягнення невиплаченої заробітної плати - відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_1,  проживаючої за адресою:
АДРЕСА_1 витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної
справи в Зміївському районному суді Харківської області в розмірі 30 (тридцять)
грн.,  які перерахувати на розрахунковий
рахунок: 0227,  одержувач:
Територіальне управління державної судової адміністрації в Харківській
області,  ,  МФО 851011,
код бюджетної класифікації 22050000.

Рішення
може бути оскаржено шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10
днів з дня його проголошення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду
через суд першої інстанції,  який ухвалив
оскаржене судове рішення.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано.

Якщо
було подано заяву про апеляційне оскарження,
але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк,  рішення суду набирає законної сили після
закінчення цього строку.

У разі
подання апеляційної скарги,  рішення якщо
його не скасовано,  набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним судом