Справа №
РІШЕННЯ

ІМ*ЯМ  УКРАЇНИ

14
вересня 2007 року,  Приморський районний
суд міста Одеси,  в складі:

головуючого
- судді Терьохіна С. Є.,

при
секретарі -   Лапшинської Н.Б.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом
громадянина Чеської Республіки ОСОБА_2 до громадянина ОСОБА_1,  залученою стороною на боці позивача AT
„Сіватек",  про стягнення боргу
за договором позики,  а також за
зустрічним позовом ОСОБА_1. до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору займу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач
ОСОБА_2  звернувся до суду із первісним
позовом в якому просив - стягнути на свою користь із громадянина ОСОБА_1
заборгованість за договором займу від 27.07.2004 року у сумі 163507 гривень,  що є еквівалентом 32 250 доларів США. Також позивач
просив стягнути на свою користь із відповідача судові витрати з розгляду даної
справи в розмірі 1635 гривень.

Свої
вимоги позивач в особі представника,  в
позовної заяві та суді,  обґрунтував
тим,  що між ним ОСОБА_2 та гром.
ОСОБА_1.,  27 липня 2004
року,  був укладений письмовий договір
займу,  згідно якого позивач передав
відповідачу,  а останній отримав грошову
суму в розмірі 32250 доларів США,  які ОСОБА_1.,
зобов'язався повернути до 27липня 2005 року.

Крім
того,  сторонами був укладений й договір
забезпечення займу,  за умовами якого
відповідач був зобов'язаний в разі невиконання своїх зобов'язань за договором
займу -передати частину нерухомого майна в вигляді 13,  01%,
розташованого вАДРЕСА_1,  разом із
правом користування земельною ділянкою під даною нерухомістю.

Проте
відповідач ОСОБА_1.,  вимоги договору
займу - не виконав,  отримані гроші не
повернув до цього часу,  що дозволяє
позивачу ставити питання про стягнення із відповідача зазначеної грошової суми
на підставі норм  ст.   ст.  525 та
1049 Цивільного кодексу (ЦК)
України.

Факт
укладення зазначеного договору займу підтверджується договором забезпечення
займу та поясненнями свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4  які були присутні при укладені договору та
підтверджують даний факт.

Відповідач
в особі представника,  заперечував проти
задоволення позовних вимог гром.  ОСОБА_2 заявивши зустрічний позов,  в якому просив суд - відмовити в задоволенні
вимог первісного позивача,  а також
визнати недійсним договір позики грошових коштів на суму 32 250 доларів США,
від 27.07.2004 року,
а також стягнути із ОСОБА_2
витрати по справі.

Свою
позицію,  як в позові так і в суді
ОСОБА_1. мотивував тим,  що він не
отримував від позивача ОСОБА_2  ні яких
коштів за вказаним ним договором.
Посилання позивача на передачу грошей ОСОБА_1 є безпідставними та не чим
(розписка,  інший документ) не
підтверджені.

Сам
договір займу відповідно до ч.2,
ст.  1047 ЦК України - не є
борговим документом,  так як в ньому
відсутній запис про отримання позичальником грошової суми в розмірі

32 250 доларів США. Посилаючись на
норми  ст.  1051 ЦК
України,  представник відповідача
також зазначила що усна домовленість або підписання договору займу,  ще не свідчить про одночасне отримання
позичальником грошей або речей,  що в свою
чергу і надає позичальнику право оспорювати такий договір займу на тої підставі
що насправді кошти або речей від позикодавця він не отримував.

Вказуючи
на норму ч.2,   ст.  59 ЦПК України - представник ОСОБА_1.
заперечує проти використання в якості доказів стороною ОСОБА_2  показань свідків,  враховуючи що ч.2,   ст.
1051 ЦК України,  не передбачає використання показань свідків
при доказувані сторонами обставин по даної категорії договорів.

Стосовно
договору про забезпечення займу,
представник ОСОБА_1.,  вказала що
такий договір є нікчемним,  виходячи з
того що в п.6 договору займу від 27.07.2004 року,  вказується що даний договір укладається без
забезпечення. Стаття 548,  ч.1 ЦК України,  визначає що зобов'язання забезпечується в
разі коли це передбачено договором або встановлено законом.  Засоби забезпечення зобов'язань,  вказані в ч.1,   ст.
546 ЦК України,  а по тому „договір забезпечення
займу",  не відповідає а ні умовам
договору позики,  а ні передбаченим
законом видам забезпечення виконання зобов'язання.

Також,  посилаючись на норми  ст.  56
Закону України „Про Національний банк України",  від 20.05.1999 року,  а також на Постанову НБУ від 12.07.2000
року,  за № 283 щодо затвердження
інструкції „Про переміщення валюти України,
іноземної валюти,  банківських
металів,  платіжних документів та
платіжних карток через митний кордон України" - представник відповідача
вказала на те,  що договір займу від
27.07.2004 року,  укладений між сторонами
- не був зареєстрований у відділені Національного банку України тоді як вимога
НБУ щодо необхідності такої реєстрації - є обов'язковою для виконання всіма
юридичними та фізичними особами.

Посилаючись
на норму ч.1,   ст.  203 ЦК України,  яка вказує на неможливість породжування
юридичних наслідків з договорів,  що
укладені всупереч вимогам законодавства - представник відповідача,  вважає що договір займу від 27.07.2004
року,  між ОСОБА_2.  та ОСОБА_1.,
вважається не укладеним та не зареєстрованим Нацбанком України.

Громадянка
ОСОБА_6.,  що з*явилася до суду як представник
третьої особи на боці позивача AT „Сіватек" - підтримала позов ОСОБА_2 проте
відсутність підтвердження - легалізації довіреності від зазначеного
підприємства,  на відміну від
представника позивача,  ставить під
сумнів її представницькі повноваження.

Суд,  заслухавши пояснення та оцінивши доводи
сторін,  дослідивши наявні в справі
докази - дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову гром.
ОСОБА_2  та
можливість для задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_5,  виходячи із наступних підстав.

Так,  на огляд суду,  в якості підстави вимоги про стягнення
грошей,  стороною гром.
ОСОБА_2 був наданий письмовий договір займу (позики) від
27 липня 2004 року,  з якого вбачається
що громадянин Чехії ОСОБА_2 як позикодавець передав у власність громадянина
ОСОБА_1.,  як позичальника грошові кошти
в сумі 32250, 00 доларів США,  яку позичальник зобов'язався повернути без сплати
відсотків в м.  Оломоуці (Чеська
Республіка),  в строк до 27 липня 2005
року.

В
позовної заяві та в суді позивач в особі представників,  наголосив на тому,  що відповідач не повернув йому суму
боргу,  а ні в термін визначений
договором,  а ні до останнього часу.

Представник
відповідача,  не заперечувала проти
того,  що її довіритель,  на підставі договору займу (позики),  від 27.07.2004 року - не повернув борг гром.ОСОБА_2.  з тої причини,  що
ні яких коштів за даним договором ОСОБА_1.,
не отримував.

Аналізуючи
представлений стороною позивача договір,
суд критично оцінює де які аспекти його укладення та частково погоджується
з позицією сторони відповідача,  що
полягає в визначенні укладення договору позики,
починаючи з моменту передання грошей

або інших
речей,  визначених родовими
ознаками,  як це вказано в абз.2,   ст.
1046 ЦК України.
Таким підтвердженням отримання - передачі коштів за договором позики,  відповідно до ч.2.  ст.
1047 ЦК України,  могли б бути складені розписка,  або інший документ який підтверджував факт
передачі грошей,  чого в даному спорі
сторона позивача пред'явити не може.

Посилання
сторони позивача гром.  ОСОБА_2
на показання свідків,
які ніби то були особисто присутні при передачі грошей ОСОБА_1. - не
можуть бути враховані судом на підставі норми
ст.  1051,  ч.2 ЦК
України,  яка імперативно забороняє
ґрунтування судового рішення на свідченнях свідків в разі заперечення
позичальником факту отримання грошей (речей) від позикодавця,  що застосовуючи аналогію закону (ч. 1,   ст.  8
ЦК України),  також можна розглядати і до навпаки,  використання показань свідків щодо факту
передачі грошей позикодавцем.

Частина
1,  статті 1051 ЦК України,  надає позичальнику право оспорити договір
позики на тій підставі,  що грошові кошти
або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у
меншій кількості,  ніж встановлено
договором.

Відповідно
до ч.1,   ст.  60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень,  крім випадків,  встановлених
ст.  61 ЦПК України.

Виходячи
із відсутності підтвердження в суді обставин фактичної передачі ОСОБА_1 грошей
від ОСОБА_2  за договором займу (позики)
від 27.07.2004 року - суд вважає за можливе задовольнити вимогу зустрічного
позову щодо визнання недійсним договору позики грошових коштів на суму 32 250
доларів США,  від 27.07.2004 року,
а також,  за тих самих
підстав,  суд вважає за необхідне
відмовити первісному позивачу в задоволенні його вимог.

Крім
того,  суд приймає до уваги довід сторони
ОСОБА_1.,  про те,  що відповідно до п. 2.2. Інструкції „Про
переміщення валюти України,  іноземної
валюти,  банківських металів,  платіжних документів та платіжних карток
через митний кордон України",
затвердженої Постановою Національного Банку України (НБУ) від 12.07.2000
року,  за № 283 - договори займу про
передачу грошей в іноземній валюті резиденту від нерезидента,  повинен бути зареєстрований у відповідному
територіальному відділені НБУ. Відповідно до норм  ст.  56
Закону України „Про національний банк України" - Національний банк видає
нормативно-правові акти,  які є
обов'язковими до виконання всіма юридичними та фізичними особами. Таким
чином,  договір позики грошових коштів на
суму 32 250 доларів США,  від 27.07.2004 року,
згідно якого нерезидент ОСОБА_2 нібито передав гроші у валюті США резиденту
ОСОБА_1 повинен був обов'язково зареєстрований (з наданням реєстраційного
свідоцтва) в Одеському територіальному управлінні НБУ,  чого сторонами зроблено,  не було.

Відповідно
до ч.1,   ст.  203 ЦК
України - зміст право чину не може суперечити цьому Кодексу,  іншим актам цивільного законодавства,  а також моральним засадам суспільства.
Порушення зазначених вимог сторонами в момент вчинення право чину,  згідно до ч. 1.  ст.
215 ЦК України
- є підставою для визнання такого право чину недійсним.

За таких
умов,  не додержання сторонами справи
вимог зазначеної вище „Інструкції..." НБУ,
при укладанні договору позики від 27.07.2004 року,  щодо обов'язковості реєстрації даної
категорії угод - є додатковою,  загально
правовою підставою для визнання такого договору недійсним.

Відносно
договору „забезпечення займу",  від
27 липня 2007 року (а.с.  29),  (укладеного до зазначеного договору
займу),  який також надала сторона гром.
ОСОБА_2  і на який
послалася в якості додаткового доказу правомірності своїх вимог - суд також
вважає за необхідне висловити критичну точку зору,  щодо чільності даної угоди,  виходячи з нижче наступного.

Так,
по - перше,  сам факт укладання такої угоди,  суперечить п.11. 1 та
6 основного договору
займу,  якими зазначено
що грошова сума передається позичальникові без сплати відсотків та без
установлення забезпечення.

По - друге,  даний договір „про
забезпечення займу",  не може
розглядатися в контексті

договору займу між сторонами справи,
так як був укладений між гром.  ОСОБА_1

та „...акціонерним товариством „Siwatec",  в особі директора ОСОБА_2.". Те

що гром.  ОСОБА_2 дійсно є генеральним директором AT „Siwatec" - засвідчено

довідкою від 20.12.2005 року (а.с. 35).

Вказану
обставину додатково підтверджують і додані до справи листи - претензії
доОСОБА_1 про необхідність повернення боргу,
підписані ОСОБА_2.  саме як
керівником AT „Siwatec",  а також
засвідчені печатками цього підприємства (а.с. 8 та 9).

Дана обставина,  також створює
додаткові правові суперечності і по відношенню до

основного договору займу від 27.07.2004 року,  виходячи із зазначеного в договорі

предмету,   яким  є
передача грошей в сумі  32250
доларів  США саме  акціонерним

товариством „Siwatec" в особі
ОСОБА_2  Посилання представників
ОСОБА_2  та AT „Siwatec" на те,  що всі угоди укладалися

між фізичними особами ОСОБА_2.  та
ОСОБА_1,  а ОСОБА_2 підписувався

як керівник підприємства виключно за Чеською правовою традицією - не можуть
бути

враховані судом,  в зв'язку із
тим,  що із наведених вище угод,  прямо випливає коли вони

укладались ОСОБА_2. ,  як фізичною
особою,  а коли підприємством „Siwatec" в
особі

ОСОБА_2  До того ж,  суду Чеські правові традиції не відомі,  а під час розгляду справи,

що відбувається за національним законодавством України,  відповідно до
ст.  7 ЦК

України,  можуть бути враховані лише
національні звичаї (традиції),  за умов
коли правило

певної поведінки,  не врегульовано
законодавчо.

Керуючись  ст.
ст.  2,  10,
59,  60,  88, 208 - 213 ЦПК України,  суд -

РІШИВ:

ОСОБА_2
в позові до гром.  ОСОБА_1. про стягнення боргу - відмовити.

Зустрічний
позов гром.  ОСОБА_1. - задовольнити.

Визнати
недійсним договір займу від 27.07.2004 року,
укладений між гром.
ОСОБА_1,  та гром.
ОСОБА_2.

Судові
витрати в розмірі 1665 гривень,  07
копійок,  покласти на гром.
ОСОБА_2

Заява
про апеляційне оскарження даного рішення може бути подана до суду протягом
10-ти днів після його проголошення. Апеляційна скарга на дане рішення,  протягом 20-ти днів,  після звернення із заявою про оскарження
рішення може бути подана до Апеляційного суду Одеської області,  через Приморський райсуд м.  Одеси.