АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
Справа №
у першій інстанції Українець Л.І.
Суддя-доповідач Полянська
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2007 року
колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого судді:   Ломанової Л.О.,

суддів   Соболюка М.М. Полянської В. О.,

при секретарі:   Петриченко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Феодосії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Ленінського бюро технічної інвентаризації, третіх осіб
Бойківської селищної Ради, Ленінської державної нотаріальної контори про
поновлення строку для пред'явлення позову, визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину, визнання права власності у спільній сумісній власності
подружжя, спонукання до виключення з реєстрації власників як власника на 1/2
частку, продовження строку на прийняття спадщини, визнання права на 1/4 частку
в порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_1, КП Ленінське БТІ, третіх осіб Бойківської селищної ради, Ленінської
держнотконтори про поновлення строку позовної давності, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на будинок в порядку
спадкування за законом, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,
визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Ленінської районної Ради, ОП Ленінського бюро технічної інвентаризації
про визнання рішення і свідоцтва про право власності на житловий будинок
недійсним, визнання недійсною реєстрації права власності за померлим, за
апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду Автономної
Республіки Крим від 20 квітня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

04 вересня 2006 року
ОСОБА_1. та ОСОБА_3. звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2., Ленінського бюро технічної інвентаризації, третіх осіб
Бойківської сільради, Ленінської держнотконтори про поновлення строку для
надання позову, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 07
вересня 1999 року, видане на ім'я ОСОБА_2.

Позов мотивований тим, що
позивачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 01 квітня 1984 року по ІНФОРМАЦІЯ_1
рік (час смерті ОСОБА_4.).
Під час шлюбу вони відбудували житловий будинок АДРЕСА_1.
02 січня 1989 року на цей будинок МБРТІ був виданий технічний паспорт. На
підставі рішення виконкому Ленінської районної ради від 24 травня 1990 року на
ім'я    ОСОБА_4. 02 серпня 1990 року було видано свідоцтво про право власності. Цього ж дня
в Керченському МБРТІ за ОСОБА_4., як за власником було зареєстровано вказане
домоволодіння за НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4. помер. Заяву про прийняття спадщини після померлого
позивачка, як дружина від свого імені , а також від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3. не подавала. Вважала, що оскільки вони проживали разом
зі спадкодавцем, то мають право на спадщину. Будинок постійно находився під її
наглядом. У серпні 2006 року, коли вона звернулась до Войковської сільської
ради за довідкою, для звернення за отриманням спадщини, то їй стало відомо про
те, що Ленінська нотаріальна контора відала 07 вересня 1990 року видала
свідоцтво про право на спадщину батькові її колишнього чоловіка - ОСОБА_2 Позивачі
вважають, що порушені їх права як спадкоємців.

08 листопада 2006 року
ОСОБА_2. звернувся до ОСОБА_3., ОСОБА_1., Ленінської районної ради АР Крим, КП
Ленінське БТІ і просив визнати недійсним рішення виконкому Ленінської районної
ради № 129 від 24 травня 1990 року про затвердження списку власників будинків
та видання свідоцтв про право власності на житло, визнати недійсними свідоцтво
про право власності від 02 серпня 1990 року та реєстрацію права власності
НОМЕР_1 від 02 серпня 1990 року на жилий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

Позовні вимоги мотивовані
тим, що він 07 вересня 1990 року отримав свідоцтво про право власності на
спадщину за законом у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті своєї
матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Позивач вказує, що спірне
домоволодіння належало його батькам, яки були членами колгоспного двору. Коли
померла мати, яка була останнім членом колгоспного двору, то він як спадкоємець
за законом звернувся до державної нотконтори і в 1990 році отримав свідоцтво
про право власності на спадщину. ОСОБА_2. вважає, що свідоцтво про право власності на спірний будинок на ім'я ОСОБА_4. є незаконним. ОСОБА_4. ніякого відношення до цього будинку не мав, оскільки він та його сім'я
тимчасово проживали в спірному будинку, не були зареєстровані в ньому.

29
листопада 2006
року ОСОБА_1. уточнила свої вимоги і звернулась з позовом до ОСОБА_2, Ленінського бюро технічної інвентаризації, третіх осіб
Бойківської селищної Ради, Ленінської державної нотаріальної контори та просила
поновити строк звернення до суду, визнати недійсним свідоцтво про право на
спадщину від 07 вересня 1990 року на ім'я ОСОБА_2.; визнати за нею право власності на 1/2 частку домоволодіння за нормами
сімейного права, зобов'язати Ленінське МБРТІ виключити ОСОБА_4 як власника 1/2 частки спірного домоволодіння з
Електронного реєстру прав власності на нерухоме майно; продовжити їй строк на
прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4.; визнати за нею право власності на спадщину за законом у вигляді 1/4
будинку АДРЕСА_1

листопада 2006 року з
уточненою позовною заявою звернувся ОСОБА_3. до ОСОБА_2., ОСОБА_1., КП Ленінське БТІ, третіх осіб Бойківської
селищної ради, Ленінської держнотконтори і просив поновити строк звернення до
суду, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 07 вересня 1990
року на ім'я ОСОБА_2.; продовжити строк на прийняття спадщини після смерті
батька ОСОБА_4.;
визнати за ним право власності на спадщину за законом у
вигляді 1/4 будинку АДРЕСА_1

3

10 січня 2007 року
ОСОБА_3. уточнив свої вимоги і просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 07 вересня 1990 року
на ім'я ОСОБА_2.; визнати за ним право власності на спадщину за законом
у вигляді будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського
районного суду АР Крим від 20 квітня 2007 року у задоволенні позову ОСОБА_1.
відмовлено.

У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3. - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2. задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк позовної давності на звернення до суду з позовом.

Визнано недійсним рішення
Ленінської районної ради № 129 від 24 травня 1990 року в частині затвердження ОСОБА_4. власником будинку АДРЕСА_1

Визнано недійсним свідоцтво
про право власності на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4 від 02 серпня 1990 року.

Скасована реєстрація права
власності за ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким
рішенням суду ОСОБА_1. та ОСОБА_3. подали
апеляційні скарги, в яких просять оскаржуване ними рішення скасувати та
ухвалити нове рішенням, яким задовольнити їх позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог
апелянти посилаються на неправильне застосування судом матеріального і
процесуального права, неповне з'ясування суттєвих обставин по справі і надання
неналежної правової оцінки доказам, які надавалися апелянтами.

Так, апелянт ОСОБА_1.
посилається на те, що суд, у порушення ст. 214-215 ЦПК України, вийшов за межи
позовних вимог ОСОБА_2.
щодо відміни реєстрації права власності за ОСОБА_4. на
спірне домоволодіння, оскільки позивач ОСОБА_2. просив визнати реєстрацію недійсною. Апелянт вважає, що суд безпідставно
відмовив їй у поновленні строку позовної давності, оскільки на день смерті її
чоловіка ОСОБА_4. вона проживала разом із ним у спірному домоволодінні,
вважала, що фактично прийняла спадщину. Крім того, оскільки спірний будинок
вони збудували з померлим під час шлюбу і він є спільною сумісною власністю
подружжя, апелянт вважає, що для звернення до суду про виділ своєї частки
домоволодіння, як дружини, вона має права без обмеження строку давності.
Апелянт вказує, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що спірний
будинок був майном колгоспного двору.

Апелянт ОСОБА_3. посилається на те, що суд, у порушення ст. 214-215 ЦПК
України, вийшов за межи позовних вимог ОСОБА_2. Крім цього, апелянт вважає, що строк позовної давності пропущений ним з
поважних причин у зв'язку з тим, що на час смерті батька він був неповнолітнім.

Представник ОСОБА_2. - ОСОБА_6. надала заперечення на апеляційні скарги, в
яких просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційні скарги
без задоволення.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303
ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1. та ОСОБА_3., суд
першої інстанції виходив з того, що позивачі пропустили строк звернення до суду
і

4

не надали доказів про поважність причин пропуску. Суд,
також, виходив з того, що спірний будинок є спадковою масою, яка залишилися
після смерті останнього члену колгоспного двору.

З такими висновками суду
погоджується колегія суддів, оскільки вони зроблені на підставі досліджених
доказів, яким надана належна правова оцінка.

Згідно ст. 120 ЦК України в редакції 1963 року майно колгоспного двору
належить всім членам двору на праві загальної спільної власності. Володіння,
користування й розпорядження цим майном здійснюється за згодою всіх членів
двору, спадкування в колгоспному дворі має свої особливості.

Стаття 563 ЦК України в редакції 1963 року передбачає, що у випадку
смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається. Воно
відкривається лише у випадку смерті останнього члена колгоспного двору. У цьому
випадку право спадкування виникає на загальних підставах.

З матеріалів справи
вбачається, що відповідно даних по господарських книг№2 за 1949-1951 роки, № 3
за 1955-1957 роки, №2 за 1958-1960 роки, №2 за 1958-1960 роки, №2 за 1961-1963
роки, за 1964-1966 роки, №2 за 1967-1970 роки, №2 1971-1973 роки, №2 за
1974-1976 роки будинок АДРЕСА_1 є майном колгоспного двору, останнім членом
якого була ОСОБА_5. (а.с. 201-218). Після смерті ОСОБА_5., яка настала
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини
звернувся її рідний син ОСОБА_2. 07 вересня 1990 року ОСОБА_2, як спадкоємцю
першої черги відповідно до норм ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, видано
свідоцтво про право на спадщину за законом.

Колегія суддів вважає
правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання
вказаного свідоцтва недійсним, оскільки порушень норм спадкового законодавства
судом не встановлено.

Задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2.
про визнання недійсним свідоцтва про право власності на
будинок АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_4. і скасовуючи реєстрацію права власності за ним на цей будинок, суд виходив
з недоведеності ОСОБА_1. та ОСОБА_3. правомірності отримання свідоцтва про
право власності. Підстав для визнання власником будинку ОСОБА_4. не має.

Колегія суду вважає такий
висновок суду обґрунтованим і погоджується з ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У позові і поясненнях
ОСОБА_1. стверджує, що спірне домоволодіння вони відбудували під час шлюбу з
ОСОБА_4. в період з 1984 -1985 років, тобто знесли старий будинок і замість
нього відбудували новий. Проте будь-яких належних доказів, а саме: рішення
сільської ради про дозвіл на перебудову старого будинку чи на будівництво
нового, акту прийому будинку в експлуатацію, рішення ради про надання земельної
ділянки під будівництво житлового будинку, підтверджуючих обставини, на які
посилається позивачка, матеріали справи не містять.

Надана позивачами
ксерокопія свідоцтва про право власності від 02 серпня 1990 року на будинок
АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_4. на
підставі рішення виконкому Ленінської районної ради № 129 від 24 травня 1990
року не може бути безсуперечним доказом права власності.     Вказана
ксерокопія  свідоцтва  не
має  нотаріального  посвідчення
про

5

достовірність з оригіналом, який позивачами ні суду
першої, ні суду апеляційної інстанції представлений не був.

Рішення виконкому
Ленінської районної ради № 129 від 24 травня 1990 року не містить даних про те,
що ОСОБА_4.
був включений до списку власників. Крім того, рішення
Ленінської районної ради № 129 від 24 травня 1990 року і свідоцтво про право
власності на житло на ім'я ОСОБА_4. від 02 серпня 1990 року були прийняті вже
після смерті ОСОБА_4.

З матеріалів справи, також,
вбачається, що ні ОСОБА_4., ні ОСОБА_1 ніколи не були зареєстровані у спірному будинку. Так ОСОБА_4.
був зареєстрований за місцем проживання своїх батьків за
адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_1. - за місцем проживання своїх батьків: АДРЕСА_3

З оглядом на вищенаведене,
колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку
доказам, наданим ОСОБА_1. та ОСОБА_3., правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і обгрунтовано
відмовив ОСОБА_1. та ОСОБА_3.
у задоволенні їх позовів

З матеріалів справи
вбачається, що правовідносини, що виникли між сторонами стосуються подій 1989
року. Проте до суду за захистом своїх порушених прав ОСОБА_1. та ОСОБА_3. звернулись лише у вересні 2006 року.

Колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду про пропуск ОСОБА_1. та ОСОБА_3. без поважних причин
строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав,
оскільки, позивачі не довели поважності причин цього пропуску.

Не можна погодитися з
доводами апелянтів про те, що розглядаючи спір в частині скасування реєстрації
права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_4., суд вийшов за межі
позовних вимог, оскільки визнання недійсною реєстрацію права власності на
спірний будинок і скасування цієї реєстрації має одну правову природу в межах
заявлених вимог.

Інші доводи апеляційних
скарг були предметом дослідження суду першої інстанції, їм була надана належна
правова оцінка.

Колегія суддів вважає, що,
розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і встановив
обставини по справі, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон,
який їх регулює, ухвалив рішення з дотриманням вимог ст. 213 ЦПК України.
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду Автономної Республіці Крим від 20 квітня

2007
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з дня її проголошення,

однак, може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двох
місяців з дня

набрання законної сили.