Справа №2-3109/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2007
року    Приморський районний суд м. Одеси

у складі:

головуючого
судді Загороднюка В.І.

при
секретарі Сребняк І.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Одесі справу за позовом Заступника Прокурора Приморського району м. Одеси в
інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання право чинів
недійсними -

ВСТАНОВИВ:

19.04.2005
р. прокурор звернувся з позовом в інтересах ОСОБА_1. до відповідачів та просить
визнати недійсним довіреність, що була видана ОСОБА_1. на ім'я ОСОБА_2.
28.08.2002 p.,
а також визнати недійсним договір дарування 89/1000 частин квартири
АДРЕСА_1 що укладений між ОСОБА_2. і ОСОБА_3. від 21.03.2003 p., крім
того визнати недійсним договір дарування на цю ж частину квартири, укладений
між ОСОБА_3. та ОСОБА_4. від 23.09.2003 р. і виселити ОСОБА_4. із кімнати
площею 14, 7 м. кв. квартири АДРЕСА_1. При цьому він посилається на те, що
ОСОБА_2., який є онуком ОСОБА_1., 28.08.2002 р. отримав від позивачки
довіреність на право управління і розпорядження її майном. Разом з тим оригінал
довіреності ОСОБА_1. йому не передавала. Через деякий час їй стало відомо, що
належні їй 89/1000 частин квартири подаровані іншій особі. В ході прокурорської
перевірки було встановлено, що 21.03.2003 р. ОСОБА_2, на підставі
вищезазначеної довіреності, від імені позивачки уклав договір дарування з
ОСОБА_3. 23.09.2003 р. ОСОБА_3. подарував зазначену частку квартири ОСОБА_4.
Видаючи вказану довіреність ОСОБА_1. не передбачала, що її онук ОСОБА_2. від її
імені розпорядиться її часткою квартири і своєї згоди на видачу дубліката
довіреності не давала, іншого місця проживання позивачка не має і діями ОСОБА_2
фактично позбавлена належного їй житла. ОСОБА_1. є людиною похилого віку,
інвалідом похилого віку та страждає багатьма хронічним захворюваннями, саме ця
обставина вплинула на видачу нею довіреності, і вона фактично була обманута її
онуком, тому згідно ст. 59 ЦК України ( в редакції 1963 р. ) правочин слід
визнати недійсним.

В
судовому засіданні прокурор та позивачка підтримали позовні вимоги.

Відповідач
ОСОБА_2 позов не
визнав, та вважає, що мав підстави для укладання договору дарування від імені
ОСОБА_1.,

оскільки остання
видала йому на це довіреність. ОСОБА_1 не позбавлена житла, оскільки може проживати
з його матір'ю, тобто з її донькою.

Представник
ОСОБА_3 та ОСОБА_4. також позов не визнала, оскільки вважає, що прокурором не
надано доказів обману позивачки. В останнє судове засідання відповідачі не
з'явились, хоча про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені
судовими повістками.

( а.с. )

Вислухавши
пояснення прокурора та позивачки, показання свідків, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1. була власником 89/1000 частин квартири АДРЕСА_1 що
складається з однієї кімнати пл. 14, 7 м. кв. До розгляду цієї справи, Рішенням
судової колегії в цивільних справах Апеляційного суду Одеської області від

2002
р. було задоволено позов прокурора м. Одеси та виселено
ОСОБА_5. з належної ОСОБА_1. кімнати. Для виконання цього рішення, позивачка
видала довіреність від 28.08.2002 р. на ім'я свого онука ОСОБА_2, при цьому
оригінал довіреності залишила в себе, а останній отримав лише копію документу.
Як це вбачається з матеріалів прокурорської перевірки, ОСОБА_2, бажаючи
отримати довіреність від ОСОБА_1 запевнив її, що цей документ потрібний для
виконання рішення суду про вселення її в квартиру, тобто фактично обманув
позивачку, стосовно мети видачі довіреності. Скориставшись цією обставиною,
ОСОБА_2. звернувся до нотаріуса, що оформляв довіреність, та отримав дублікат
цієї довіреності. На підставі цього документу
він,   діючи  в
супереч  інтересів  позивачки,
від  її  імені

2003
р. уклав договір дарування зазначеної частки квартири на
ім'я ОСОБА_3, чим позбавив ОСОБА_1 права на належне їй єдине житлове
приміщення.

(а.с. 4, 9, 10)

Таким
чином, суд вважає, що при отриманні довіреності від ОСОБА_1. та укладанні
правочину, тобто договору дарування від 21.03.2003 р., ОСОБА_2. діяв шляхом
обману позивачки та в супереч її інтересам. Тому відповідно до ст. 57 ЦК України ( в
редакції 1963 р.), що діяв на момент укладання цих правочинів, тобто
довіреності та договору дарування, ці правочини слід визнати недійсними.

Приймаючи
до уваги, що договір дарування між ОСОБА_3. та ОСОБА_4. був укладений на
підставі договору, який є недійсним, цей договір теж слід визнати недійсним.
Внаслідок визнання цих правочинів недійсними, сторони слід повернути в
первинний стан, тобто ОСОБА_4. виселити з житла, що належить ОСОБА_1.

(а.с. 12-13 )

Керуючись
ст. ст. 57 ЦК України
( в редакції 1963 р. ), ст. ст. 213-215, 226 Цивільного Процесуального Кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов
задовольнити.

Визнати
недійсним довіреність, що була видана ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 28.08.2002 р.

Визнати
недійсним договір дарування 89/1000 частин квартири АДРЕСА_1, що укладений між
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від 21.03.2003 p., повернувши сторони в попередній стан.

Визнати
недійсним договір дарування 89/1000 частин квартири АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 23.09.2003 р

Виселити
ОСОБА_4 із кімнати площею 14, 7 м. кв. квартири АДРЕСА_1

Рішення
може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається
заява про апеляційне оскарження рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження, або в термін десяти днів з дня проголошення, без подання
попередньої заяви про оскарження.