РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17 грудня 2007р.        Справа № 2-712507

Приморський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого -
судді Турецької І.О.,

при секретарі -
Скоріній Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна
придбаного у шлюбі та визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Правова позиція
відповідача.

20.12.2006 р.
у попередньому судовому засіданні,  яке
відбувалося за особистою участю відповідача ОСОБА_2,  він не заперечував проти того,  що спірне нерухоме майно,  яке перелічено позивачкою у позовних вимогах,  було придбано за її особисті кошти.

В наступні судові засідання відповідач не з'являвся,  надавши довіреність на його представництво -
ОСОБА_3.

В судових засіданнях,  за участю
представника,  він не заперечував проти
того,  що перелічено майно є дійсно
особистою власністю позивачки,  однак
вважав,  що розподілу належить ще деяка
нерухомість,  яку купував його довіритель
і її також необхідно поділити між колишніми подружжями.

Однак,  після такої заяви,  представник,
не надав зустрічного позову,  де б
були поставлені питання про розподіл шлюбного майна.

Більш того,  відповідач та його
представник перестали з'являтися до суду,
будучи належним чином,
повідомленими про час,  день та
місце судового засідання.

Відповідно до ч. 5 ст.74 та ч.5 ст. 76 Цивільного
процесуального кодексу (надалі -ЦПК) України,
судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді,  а у разі відкладення розгляду справи про час
і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Вручення судової повістки представникові особи,  яка бере участь у справі,  вважається врученням повістки і цій особі.

Так,  в матеріалах справи міститься розписка
ОСОБА_3,  який є представником
відповідача,  про те,  що він повідомлений про день та час
сьогоднішнього судового засідання.

Однак відповідач
та його представник не скористались своїм правом взяти участь у

судовому засіданні,  надати суду
пояснення та докази і про поважність причин неявки до судового засідання,  суд не повідомили.

Правова позиція
позивачки.

В
листопаді 2006 р. до Приморського районного суду м. Одеси вона звернулася
ОСОБА_1 з позовом до свого чоловіка ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,  який в подальшому доповнила вимогою про
розподіл майна,  що    придбане в період шлюбу та просила визнати
за нею права власності на нерухоме майно,
яке придбано за її особисті кошти. До даного нерухомого майна вона
відносить:

-    квартиру АДРЕСА_1;

·
квартиру
АДРЕСА_2;

·
земельну ділянку площею 0, 0900 га,  що розташована по АДРЕСА_3.

Даючи пояснення у справі,  позивачка посилалася на те,  що за її клопотанням ухвалою від 05.07.2007р.
вимоги про розірвання шлюбу та розподіл майна,
придбаного в період шлюбу були роз'єднані у самостійні провадження,  тому,
що із - за неодноразових неявок відповідача до суду,  участь якого була визнана обов'язковою по
вимогам про розірвання шлюбу,  неможливо
було дані вимоги.

В даний
час шлюб між ними розірваний та вона отримала свідоцтво про розірвання шлюбу.

В
процесі розгляду її позовних вимог про розподіл шлюбного майна,  вона їх уточнила,  виключивши із переліку майна,  - квартиру АДРЕСА_1,  мотивуючи це тим,  що ця квартира не може бути предметом
розгляду за даним спором,  тому,  що була нею отримана за договором дарування.

Обґрунтовуючи
свої вимоги,  стосовно іншого майна,  вона вважає,
що воно є її особистою приватною власністю,  оскільки було придбане за кошти,  які належали її особисто і які її були
отримані нею від батька.

На купівлю квартири та земельної
ділянки,  відповідач своїх та спільних
грошей не витрачав та у придбанні участі не брав.

Докази,  на які посилається позивачка,  це довідка про матеріальне становище її
батька ОСОБА_4,  якій за свої особисті гроші придбав для неї квартиру і земельну
ділянку.

Мотивувальна частина.

З'ясувавши
обставини справи,  дослідивши
докази,  суд вважає,  що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та
підлягають задоволенню,  виходячи з
наступного.

Відповідно,  до свідоцтва про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1 11.01.1994р. зареєстровано шлюб між ОСОБА_2,  який народився ІНФОРМАЦІЯ_1,  та ОСОБА_1,
яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2,  про що в книзі реєстрації актів про
укладення шлюбу зроблено запис за №13. Після укладення шлюбу позивачеві
присвоєно прізвище ОСОБА_1.

У сторін у
період шлюбу народилося троє дітей,  які
є на даний час - неповнолітніми. Батько
позивачки,   заробляючи  великі
суми  грошей,   постійно
надавав  своєї дочки матеріальну
допомогу,   в  тому числі
і  у вигляді дарування  грошей
на придбання нерухомості.

Так,  він надав її гроші для придбання
будинку,  що розташований в м. Одесі на
земельної ділянці площею 0, 0900 гектарів по Фонтанської дорозі 74.

01 липня
2002 року,  на підставі рішення Одеської
міської ради від 15.10.2001р. №2739-ХХШ,
позивачка отримала у власність земельну ділянку на якої розташований
придбаний будинок,  про що,  її видано державний акт - серії Р1 № 484551.

11
листопада 2003 року,  ОСОБА_1
ОСОБА_1,  отримавши у свого батька гроші
купила згідно договору купівлі-продажу у ОСОБА_5
квартиру під номером 54,  що
знаходиться в будинку під номером АДРЕСА_2.

Відповідно
до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.07.2007 р. шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано,  у зв'язку
з чим,  22.08.2007 р. Третім відділом
реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.
Одеси у книзі реєстрації розірвань шлюбів,
зроблено відповідний актовий запис за №218 та видано свідоцтво серії
НОМЕР_2 про розірвання шлюбу.

Відповідно до
ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю (надалі - КпШС) України,  який діяв під час придбання спірного
майна,  майно,  нажите подружжям за час шлюбу,  є його спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим майном. Статтею 24 цього Кодексу встановлено,  що майно,
яке належало кожному з подружжя до одруження,  а також одержане ним під час шлюбу в дар або
в порядку успадкування,  є власністю
кожного з них.

Ніхто із сторін не заперечував проти того,
що спірне майно було придбано батьком позивачки для неї особисто та
передано її в дар.

Крім того,  дані
обставини були підтверджені у судовому засіданні допитаним,  в якості свідка,  батьком позивачки - ОСОБА_4.

Так,  свідок ОСОБА_4 суду пояснив,  що після
одруження дочці з ОСОБА_2,  він постійно її
допомагав,  даючи гроші. Це викликалося
перш за все тим,  що її одруження
видалося невдалим. Чоловік не утримував належним чином сім'ю,  зловживав наркотичними засобами,  причиняв тілесні ушкодження,  стосовно дочки,  неодноразово затримувався правоохоронними
органами за скоєння правопорушень. В період розгляду справи про розірвання
шлюбу,  кримінальна справа про
притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за незаконне
збереження наркотичних засобів та боєприпасів знаходилася в провадженні суду.

У 2001 році він
прийняв рішення придбати для дочки земельну ділянку та квартиру. Придбання
цього нерухомого майна проводилося за обов'язковою умовою,  що воно стане виключно власністю ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 не зможе бути співвласником цього майна.

На думку
свідка,  та обставина,  що при оформленні права власності в якості
покупця скрізь була вказана ОСОБА_1 ОСОБА_1,
свідчить про те,  що це є її
особистою власністю.

Проаналізував докази,
які були надані позивачкою,
відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,  суд вважає доведеним той факт,  що грошові кошти на придбання спірного майна
були передані ОСОБА_4
- ОСОБА_1 з метою його придбання в особисту приватну власність.

На підтвердження вищевказаних обставин,  суду була надана довідка товариства з
обмеженою відповідальністю «Стройкераміка» №172-11-07 від 10.11.2007р.,  відповідно до якої середньомісячний дохід
ОСОБА_4,  який займає посаду директора вказаного товариства,  становив у 2001 році 29500, 00 гривень,  у 2002 році 30100, 00 гривень,  у 2003 році 31050, 00 гривень та у 2004 році
31850, 00 гривень.

Враховуючи вищевикладене,  суд
приходить до висновку,  що ОСОБА_4,
маючи вказаний середньомісячний дохід,  мав можливість надати позивачці гроші для
придбання земельної ділянки та квартири АДРЕСА_2.

Також,  приймаючи рішення про
задоволення позовних вимог,  щодо
визнання права власності за ОСОБА_1 на спірне майно,  суд керувався принципами цивільно
-процесуального судочинства,  щодо
змагальності сторін.

Так,  в статті 10 ЦПК України,  йдеться річ,
що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи,  які беруть участь
у справі,  мають рівні права щодо подання
доказів,  їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень,  крім
випадків,  встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України обов'язок щодо доведення перед судом обставин,  на які сторона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень,  покладено на
саму сторону та відповідно до ч.2 ст.27 цього Кодексу,  особи,
які беруть участь у справі позовного провадження,  для підтвердження своїх вимог або заперечень
зобов'язані подати усі наявні у них докази або повідомити про них суд до або
під час попереднього судового засідання.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази,  які спростовували б відомості,  повідомлені позивачем та свідком про джерела
коштів,  за які було придбане спірне
нерухоме майно,  умови такого придбання.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.3,  4,
10,  11,  208,  209,  212-215,
218 Цивільного процесуального кодексу України,  суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розподіл майна придбаного у шлюбі та визнання права власності на
нерухоме майно -

задовольнити.

Визнати за
ОСОБА_1 право особистої приватної власності на

земельну ділянку площею 0, 0900 гектарів,  яка розташована в АДРЕСА_3,  щодо якої є державний акт серії Р1 № 484551
на право приватної власності на

землю;

Визнати за
ОСОБА_1 право особистої приватної власності на

квартиру під
номером АДРЕСА_2.

Копію рішення
направити відповідачу ОСОБА_2 та його представнику.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення 10 - денного строку на
подачу заяви про апеляційне оскарження,
якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження,  але апеляційна скарга не була подана у 20 -
денний строк з дня подачі заяви про апеляційне оскарження,  рішення суду набирає законної сили після
закінчення цього строку.

У разі подачі апеляційної скарги,  рішення,
якщо його не скасовано набуває законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Строк для
оскарження рішення відповідачем та його представником починається з дня
отримання рішення суду.