Справа
№2-5552/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2007 року Приморський районний суд міста Одеси
у складі: головуючого - судді Загороднюка В.І., при секретарі Сребняк І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, третя особа із самостійними вимогами -ОСОБА_2, до
ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування частини квартири, визнання права власності та
відшкодування моральної шкоди і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про визнання недійсним договору дарування частини квартири та визнання права
власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування
удаваним правочином; визнання договору довічного утримання та його розірвання,
в якому стверджує, що 19 березня 1999 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 був
укладений договір, за яким вона передала у власність відповідача квартиру, що
належала їй на праві приватної власності, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1,
метою якого було нотаріальне посвідчення, укладеної між ними угоди про її
довічне утримання, згідно якої вона передавала у власність відповідача
квартиру, а відповідач зобов'язався довічно надавати їй матеріальне
забезпечення у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Укладення цього договору було викликано тим, що позивач
ОСОБА_1, є самотня, непрацездатна за віком та станом здоров'я, була інвалідом
другої групи і у віці семидесяти дев'яти років гостро потребувала стороннього
догляду та матеріальної допомоги, які зобов'язався їй забезпечити протягом її
життя відповідач ОСОБА_3 взамін передачі йому у власність її квартири.

При укладанні договору відчуження квартири на користь
відповідача ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_1 вважала, що у ньому передбачені умови
передачі квартирі у власність відповідача та його зобов'язання щодо її
довічного утримання і тому зі змістом цього договору вона не знайомилася, так
як повністю довіряла ОСОБА_3

Після нотаріального посвідчення договору відчуження
квартири відношення відповідача до неї змінилися. Відповідач залишив її без
утримання, матеріальної допомоги, а незабаром, у 2002 році разом зі своєю
сім'єю виїхав на постійне мешкання у Німеччину.

В вересні 2003 року позивачці стало відомо, що договір,
за яким вона передала у власність відповідача квартиру, не містить будь-яких
зобов'язань набувача квартири щодо її утримання, а лише позбавляє її права
власності на квартиру, що не відповідає меті, яку сторони насправді мали на
увазі при вчиненні цього правочину.

В подальшому позивачка ОСОБА_1 в позовній заяві від 10 липня 2007 року, змінила підставу
визнання недійсним договору дарування від 19 березня 1999 року вищезазначених
частин квартири зазначивши, що він був укладений внаслідок обману та
зловживання відповідачем ОСОБА_3 її довір'ям, він скористався збігом тяжких для
неї обставин, а також доповнила вимогою про визнання права власності на
вищезазначену частину квартири за третьою особою - ОСОБА_2 на підставі договору
дарування від 21 грудня 2005 року та вимогою про відшкодування завданої їй
ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 500 000 гривень. У своїй заяві про зменшення
позовних вимог від 08.10.2007 року позивачка зменшила позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача компенсації за завдану їй моральну шкоду і просила
стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь компенсацію у розмірі 10 000
(Десять тисяч) гривень.

Відповідач ОСОБА_3 11 червня 2007 року звернувся з
зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування частини квартири від 21 грудня 2005 року згідно якого ОСОБА_1
подарувала 694/1000 частин вищезазначеної квартири ОСОБА_2 та визнання за ним
права власності на цю частину квартири, при цьому посилається на те, що договір
дарування від 19 березня 1999 року, згідно якого він отримав у дарунок від
ОСОБА_1 694/1000 частин вищезазначеної квартири, посвідчений державним
нотаріусом. На підтвердження того, що договір дарування вважається укладеним,
він вважає, що реально прийняв дар, переїхав туди жити та зареєструвався за
цією адресою, як за місцем постійного проживання де і мешкав до виїзду до
Німеччини.

В судовому засіданні сторони підтримали свої позовні
вимоги, заперечуючи проти вимог іншої сторони.

Третя особа, відповідач по зустрічному позову ОСОБА_2 в
судовому засіданні участі не приймала, надала суду письмові пояснення у яких
підтримала вимоги позивачки ОСОБА_1 і заперечувала проти зустрічного позову
ОСОБА_3 пославшись на практику розгляду цивільних справ Верховним Судом України
та надала заяву у якій просила про розгляд справи у її відсутність.

Вислухавши позивачку ОСОБА_1, її представника адвоката ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3- ОСОБА_5, показання свідків
ОСОБА_6, та ОСОБА_7,
дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, постійно проживає у квартирі під
номером АДРЕСА_1 з 1951 року до теперішнього часу, іншого житла не має. З 20
березня 1990 року проживала у цій квартирі самотньо. У грудні 1994 року вона
приватизувала 649/1000 частин вищезазначеної квартири.

З 1968 року ОСОБА_1
перебуває на диспансерному обліку з приводу тяжкого захворювання крові. У
1982 р. їй встановлена інвалідність.

Будучи непрацездатною за віком та станом здоров'я, у
зв'язку з захворюванням та інвалідністю, проживаючи самотньо, у похилому віці
ОСОБА_1 гостро потребувала стороннього догляду та фізичної допомоги.

Ці обставини підтверджуються: паспортом ОСОБА_1 НОМЕР_1;
довідками про склад сім'ї та прописку ДЄЗ «Центральний» від 07.08.2003 p., ПП
«ШиК» від 06.06.2005 p., ДЄЗ «Центральний» від 02.11.2005 p.;
ордером № 11551 від 15.06.1945 p.; свідоцтвом про право власності на житло від 06.12.1994
p.; технічним паспортом від 02.03.1999 p.;
посвідченням НОМЕР_2; посвідченням НОМЕР_3; посвідченням НОМЕР_4; посвідченням
НОМЕР_5; довідкою ОДЕ-К-82 № 018456 від 17.06.1985 p.;
витягом із історії хвороби № 6092//81998; медичною картою ОСОБА_1; свідоцтвом
про смерть НОМЕР_6; свідоцтвом про НОМЕР_7.

ОСОБА_3, стороння ОСОБА_1 людина, якій мав забезпечену
житлом в Одесі сім'ю, що проживала у ізольованій трьохкімнатній квартирі під
номером АДРЕСА_1, скориставшись збігом вищезазначених тяжких для ОСОБА_1 обставин,
пообіцяв їй сплачувати за квартиру та комунальні послуги, допомагати їй фізично
у придбанні продуктів, 13.05.1998 року прописався до неї в якості піднаймача
без наміру проживати на вищезазначеній житловій площі, але ні чим їй не
допомагав і жодної копійки не сплатив, жодного дня у вищезазначеній квартирі
ОСОБА_3 не проживав.

Це підтверджуються: довідками № 561 про склад сім'ї та
прописку ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 - дружини і дітей ОСОБА_3, виданими ДЄЗ «Центральний»
дільниці № 4 від 26.07.2007 p.;
картками Форми А на ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10;
листом ВГІФО Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від
11.07.2007 p.;
ДЄЗ «Центральний» дільниці № 3 від 20.06.2007 p.; листом від
16..07.2007 р. № 35-12/190; картками Форми А та Форми Б на ОСОБА_3, ОСОБА_11,
ОСОБА_12; договором № 571/98 купівлі-продажу нерухомого майна від 19.03.1998
року.

Вкрай потребуючи стороннього догляду та фізичної допомоги
ОСОБА_1 18
лютого 1999 року уклала з Управлінням соціального захисту населення Договір на
соціальне обслуговування на дому. ОСОБА_3, якій протягом більше дев'яти місяців
схиляв її до укладення з ним договору про її довічне утримання, скориставшись
збігом тяжких для неї обставин та її довір'ям, запевнивши її в тому, що вони
укладають договір про її довічне утримання, схилив ОСОБА_1 19 березня 1999 року
нотаріально посвідчити цей договір, але замість договору про довічне утримання
їй надано було для підписання договір дарування. Зі змістом запропонованого їй
до підписання договору вона не знайомилась, так як цілком довіряла ОСОБА_3,
копії цього договору не отримала, а про обман випадково дізналася тільки після
виїзду ОСОБА_3 на постійне проживання до Німеччини,  восени 2003 року.    Весь
цей  час ОСОБА_1 вважала,  що

ОСОБА_3
не виконує договір про її утримання і тільки після звернення до суду з позовом
про розірвання договору довічного утримання вона дізналася про те, що підписала
договір дарування і ознайомилась з його змістом.

Ці обставини підтверджуються: договором на соціальне
обслуговування на дому від 18.02.1999 p.; від 30.08.2002 року, заявою ОСОБА_1 від 22.11.2005 року,
довідкою КП ОМБТІ та РОН від 29.08 2003 p.;
довідкою Першої одеської державної нотаріальної конторі від 19.09.2003 р. за №
1407; листом ОМБТІ та РОН від 13.11.2003 р. за № 9436; договором дарування від
19.03.1999 р; листом відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 12.07.2007 року за №
31/30-1 1 15; показаннями свідка ОСОБА_6 яка показала, що їй було відомо про
укладення в березні 1999 року її сусідкою ОСОБА_1 договору про її утримання з
ОСОБА_3, але жодного разу вона не бачила ОСОБА_3, хоча часто відвідувала ОСОБА_1, а коли та
хворіла, - то кожен день, надаючи їй посильну допомогу; показаннями свідка,
нотаріуса ОСОБА_7 яка показала, що при посвідчені цього договору у неї не
виникло сумнівів щодо справжності намірів сторін у зв'язку з тим, що об'єктом
правочину була квартира в якій, згідно наданих їй паспортів, були постійно
прописані обидві сторони договору. Вона не з'ясовувала чи проживає ОСОБА_3 за
зазначеною у паспорті адресою, чи має ОСОБА_1 інше житло і де вона має намір
жити після відчуження своєї квартири на користь ОСОБА_3, чи є вона інвалідом,
чи потребує вона сторонньої допомоги, чи має вона пільги по сплаті держмита та
інших обставин, що мають суттєве значення.

Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 про укладення договору
дарування стало відомо в вересні 2003 року, суд вважає, що строк позовної
давності нею не пропущено.

Крім цього, реальної передачі ОСОБА_1 вищезазначеної
квартири у дарунок ОСОБА_3 не відбулося. ОСОБА_3 жодного дня в цій квартирі не
проживав, не засвідчив своє право власності на цю квартиру, не зареєструвався в
якості власника цієї квартири у ЖЕКу, не уклав жодного договору про сплату
квартирної плати та комунальних платежів, та не сплатив жодної копійки на
утримання цієї квартири, хоча і був попереджений про обов'язковість цих дій
державним нотаріусом при посвідчені договору дарування від 19.03.1999 p., що вбачається зі
змісту п.6 цього договору.

Це підтверджується дослідженими в судовому засіданні
квитанціями та договорами по оплаті ОСОБА_1 за квартиру та комунальні платежі
за 1998-2003 p.p.

Оцінюючи, досліджені в судовому засіданні, докази у їхній
сукупності суд, приходить до висновку, що твердження ОСОБА_1 про те, що вона
ніколи не мала жодної підстави, наміру або причини добровільно позбавитись
права власності на своє житло на користь сторонньої для неї людини, ОСОБА_3, -
правдиві, а твердження ОСОБА_3 про те, він реально прийняв дар, переїхав туди
жити та зареєструвався за цією адресою як за місцем постійного проживання де і
мешкав до виїзду до Німеччини,   які   спростовані вищезазначеними доказами, - є
неправдивими.

наданими ним з метою введення суду в оману. Представник
ОСОБА_3 не зміг пояснити мету та причину з якою відповідач, якій мав
забезпечену житлом сім'ю: дружину ОСОБА_8, сина - ОСОБА_10 і дочку ОСОБА_13, що
мешкали у самостійній трьохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, прописався
без наміру проживання в квартиру до хворої літньої жінки, де жодного дня не
проживав.

Згідно зі ст.57 ЦК
України, в редакції 1963 року, чинного на день укладення договору дарування
від 19 березня 1999 p.,-
„Угода, укладена внаслідок обману може бути визнана недійсною за позовом
потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених
підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за
угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується
його вартість."

Як зазначено в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 28 квітня 1978 р. № 3 „Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними" (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 p., № 15 від
25.05.1998 p.),
-«Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману
учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності,
або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що
укладається...».

Згідно з ч.1 ст.59 ЦК
України (в ред. 1963
року), - „Угода визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її
укладення."

Крім цього, згідно з ч. 2 ст. 243 ЦК України (в ред. Закону 1963
року), -„Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна
обдарованому." Однак, ОСОБА_1
не передавала своєї квартири відповідачу ОСОБА_3, якій там жодного дня не
проживав.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не надано доказів
заподіяння їй моральних збитків з боку ОСОБА_3 в цій частині позовних вимог
слід відмовити.

Суд також вважає, що права особи, яка вважає себе
власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання
недійсною угоди, стороною в якій така особа не являється, незалежно від того,
чи відповідає спірна угода закону. Тому зустрічний позов ОСОБА_3, якій не є
стороною договору дарування від 21 грудня 2005 р., про визнання цього договору недійсним, не підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.57, 59, 76, 243
ч.2, 440-1 ЦК України
(в ред.1963 р.), ст. 48 Закону
України „Про власність", ст. ст. 11,12, 13,
16,23,334,379,386,391,392,717,722 ЦК
України (в ред.2003 р.),
ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, п.п.12, 16
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними" (із змінами, внесеними
згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 p., № 15 від
25.05.1998 р п. п. 4, 9, 13, 17 Правил користування приміщеннями житлових      будинків
та   прибудинковими   територіями,      затверджених

постановою
Кабі-нету   Міністрів України від
8 жовтня 1992 року № 572, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 19 березня 1999
року, визнання права власності на цю частину квартири за ОСОБА_2 та стягнення з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсації за завдану їй моральну шкоду
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 694/1000 частин
квартири АДРЕСА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_7 від 19 березня 1999 року,   реєстровий № 5-546.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 694/1000 частин
квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Носенком О.В від 21 грудня
2005 p., реєстровий номер 7488, зареєстрованого в Одеському
міському БТІ та РОН за№ 580 пр-130-149 від 09.06.2006 року.

В іншій частині позову відмовити.

ОСОБА_3
у задоволені зустрічного позову до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини
квартири від 21 грудня 2005 року та визнання за ним права власності на цю
частину квартири, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку,
про що на протязі десяти днів з моменту проголошення рішення подається
відповідна заява. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в
термін десяти днів з дня проголошення рішення, без подання попередньої заяви
про оскарження.