АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №
22-ц-1118-Ф/07р.

Головуючий
у першій інстанції Пономаренко А.В.

Суддя-доповідач Полянська B.O

12 вересня 2007 року
колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого судді:   Ломанової Л.О.,

суддів   Соболюка М.М. Полянської В.О.,

при секретарі:   Петриченко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Феодосії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ спадкового майна, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визначення порядку користування жилим будинком і вселення, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим
від 20 квітня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

26 серпня 2004 року
ОСОБА_1. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2., про поділ спадкового майна,
яке залишилося після смерті батька ОСОБА_3., та про зобов'язання ОСОБА_2.
повернути спадкове майно на суму 5177 грн., яке остання самовільно забрала із
батьківського будинку, або стягнути на користь позивачки його вартість.

Вимоги мотивовані тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько ОСОБА_3., після смерті якого залишилася спадщина
у вигляді домоволодіння, домашньої худоби, майнового паю, сертифікату на право
на земельну частку, грошових вкладів, предметів домашнього вжитку. Позивачка
отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки спадщини
(крім домашньої худоби та предметів домашнього обігу), а ОСОБА_2.- на 1/3
частку спадщини. Згідно усної домовленості сторін, ОСОБА_2. відмовлялась від
своєї 1/3 частки у жилому будинку на користь позивачки, замість чого забрала
частку спадкового майна ОСОБА_1., яке знаходиться
у батьківському будинку. Але ОСОБА_2. порушила угоду, забрала спадкове майно із
будинку на загальну суму 8640 грн. і стала наполягати на виплаті їй вартості
1/3 частки жилого будинку.

24 березня 2005 року
ОСОБА_2. звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила поділити
жилий будинок АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_1. в натурі, відповідно до належних їм
часток, та зобов'язати ОСОБА_1. не чинити їй перешкод у користуванні належної
їй частки домоволодіння.

29 квітня 2007 року
ОСОБА_2. уточнила свої позовні вимоги і просила визначити порядок користування
спірним будинком та вселити її у будинок АДРЕСА_1, а також зобов'язати ОСОБА_1.
не перешкоджати їй в користуванні виділеними приміщеннями.

Рішенням Ленінського
районного суду АР Крим від 20 квітня 2007 року у задоволенні позову ОСОБА_1.
відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2. задоволено в повному обсязі.

За рішенням суду ОСОБА_2.
вселена в жилий будинок АДРЕСА_1; встановлений порядок користування цім жилим
будинком з надвірними будівлями: передано у користування ОСОБА_2. жилу кімнату
№ 1-3 площею 10.2 кв.м., сараї літер «Ж» та «З»; у користування ОСОБА_1.
передано жилу кімнату № 1-4 площею 13,1 кв.м., літню кухню літер «Б», веранду
літер «б», сарай літер «Г», гараж літер «Д», корівник літер «Е». Коридор № 1-1
площею 3,9 кв.м., кухню № 1-2 площею 10,6 кв.м., веранду літер «а» площею 12,7
кв.м., басейн «1» та вбиральню літер «В» залишено у загальному користуванні
сторін.

Зобов'язано ОСОБА_1. не
чинити перешкоди ОСОБА_2. в користуванні виділеними їй та залишеними в
загальному користуванні жилими приміщеннями та надвірними будівлями.

Не погодившись з таким
рішенням суду, ОСОБА_1. подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати, справу направити на новий розгляд.

В обгрунтування своїх вимог
апелянт посилається на неправильне застосування судом матеріального і
процесуального права, неповне з'ясування суттєвих обставин по справі і надання
неналежної правової оцінки доказам, які надавалися апелянтом.

Апелянт вважає, що суд на
підставі ст. 215 ЦК
України повинен був визнати свідоцтво про право власності
на спадщину за законом у вигляді 1/3 частки спірного будинку, виданого на ім'я
ОСОБА_2. недійсним, оскільки власником домоволодіння була мати ОСОБА_4., а не
батько ОСОБА_3. Апелянт вважає, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2. не є
належним позивачем по справі, оскільки не зареєструвала своє право власності на
1/3 частку домоволодіння, і на час звернення до суду не придбала статусу
власника.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303
ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_1. про зобов'язання ОСОБА_2. повернути їй спадкове майно на суму
5177 грн., яке вона самовільно забрала із бать ківського будинку, або стягнути
його вартість, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду
безсуперечних доказів на підтвердження своїх вимог.

Колегія суддів погоджується
з висновком суду, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11
ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних
чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_1. на підтвердження своїх доводів про те, що між нею та ОСОБА_2.,
після смерті їх батька ОСОБА_3., мала місце домовленість про поділ спадкового
майна у вигляді домоволодіння та предметів домашнього вжитку доказів не надала.
Навпаки, заперечення ОСОБА_2. про те, що

3

вона ніколи не погоджувалась на обмін своєї частки
спадщини у вигляді 1/3 частки домоволодіння на частину предметів домашнього
вжитку, підтверджуються свідоцтвами про право власності на спадщину, виданих
сторонам після смерті їх батька, з яких вбачається, що кожна із сторін отримала
свідоцтво про право власності на спадщину на свою частку.

Всупереч вимогам ч. 1 ст.
60 ЦПК України, ОСОБА_1. також не надала суду доказів про те, що ОСОБА_2.
самовільно забрала із батьківського будинку частку спадкового майна на суму
5177 грн.

Задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2. про встановлення порядку користування жилим будинком, вселення
до нього, та зобов'язання ОСОБА_1. не перешкоджати ОСОБА_2. в користуванні
своєю власністю, суд виходив з доведеності вимог зустрічного позову та
можливості встановлення порядку користування спірним домоволодінням.

З такими висновками суду
погоджується колегія суддів, оскільки вони зроблені на підставі досліджених
доказів, яким дана належна правова оцінка.

Співвласникам, як і кожному
окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження
своїм майном, що належать їм на праві спільної часткової власності.

Відповідно до п.6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику
застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд
вправі із заявленим про це позовом встановити порядок користування
відособленими приміщеннями такого будинку. У цьому разі окремі підсобні
приміщення можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної
часткової власності.

Вимоги учасника спільної
власності, якій не проживає в квартирі, про встановлення порядку користування
нею можуть бути задоволені, якщо є можливість надати йому ізольоване жиле
приміщення відповідно до його частки та коли інші учасники спільної власності
перешкоджають продовженню користування приміщенням.

Судом встановлено, що після
смерті ОСОБА_3., яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина у вигляді
домоволодіння, майнового паю, сертифікату на право на земельний пай, грошових
вкладів. Ленінською державною нотаріальною конторою 19 січня 2004 року видано
ОСОБА_1. свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі і на 2/3
частки жилого будинку АДРЕСА_1. 22 січня 2004 року свідоцтво про право на
спадщину після смерті ОСОБА_3., в тому числі на 1/3 частку спірного жилого
будинку, було видано ОСОБА_2.

Сторони, згідно свідоцтв
про право власності на спадщину за законом, є співвласниками жилого будинку
АДРЕСА_1, відповідно: ОСОБА_1. має у власності 2/3 частки, ОСОБА_2. -1/3
частку. Право власності сторін зареєстровано в Єдиному реєстрі права власності
на нерухоме майно (а.с. 105,115).

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому
у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Вказана норма права надає
кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та
користування конкретної частини майна в натурі, адекватному їх часткам. Можливо
виділення у володіння та користування співвласників також таких частин, які не
співпадатимуть їх ідеальним часткам.

Як вбачається з висновку
судової будівельно-технічної експертизи № 1961 від 21 березня 2007 року спірне
домоволодіння не підлягає поділу в натурі відповідно до

4

часток власників. Проте, мається можливість встановлення
порядку користування жилим будинком АДРЕСА_1, згідно якого у користування
співвласника, який володіє 2/3 частками, можливо виділити: жилу кімнату № 1-4
площею 13,1 кв.м., літню кухню літер «Б», веранду літер «б», сарай літер «Г»,
гараж літер «Д», корівник літер «Е»; у користування співвласника, який володіє
1/3 часткою - жилу кімнату № 1-3 площею 10.2 кв.м., сараї літер «Ж» та «З»;
коридор № 1-1 площею 3,9 кв.м., кухню № 1-2 площею 10.6 кв.м.. веранду літер
«а» площею 12,7 кв.м., басейн «1» та вбиральню літер «В» залишити у загальному
користуванні сторін.

Колегія суддів вважає
правомірним висновок суду щодо можливості задоволення зустрічного позову
ОСОБА_2. про встановлення порядку користування спірний жилим будинком,
визначеного висновком експертизи.

Доводи апелянта щодо
невідповідності часток жилих приміщень не можуть бути підставою для скасування
рішення при наявності в користуванні ОСОБА_1. маси інших приміщень.

Не можна прийняти до уваги
доводи апелянта про незаконність свідоцтва про прано на спадщину після смерті
батька ОСОБА_3., виданого ОСОБА_2., оскільки у встановленому законом порядку
воно оскаржене не було.

Не   можна  погодитися
з  доводами   апелянта
про,  те  що
ОСОБА_2 є

неналежним позивачем, оскільки не має статусу власника 1/3 частки
домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки вони

спростовуються свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22 січня
2004 року

та витягом з реєстру права власності на нерухоме майно (а.с. 115).

Колегія
суддів вважає, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно

дослідив
і встановив обставини по справі, дав належну правову оцінку доказам,

наданим
сторонами, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин

застосував
закон, який їх регулює, ухвалив рішення з дотриманням вимог ст. 213 ЦПК

України.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому скарга

задоволенню
не підлягає.

Відповідно
до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і

залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з

додержанням
вимог матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим від 20 квітня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з дня її проголошення, однак, може бути
оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.