Справа
№ 2-9522/07
РІШЕННЯ

ИМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2007 року
Приморський районний суд м.Одеси

у складі: головуючого судді Ярош С.В.,

при секретері Гончарової-Парфьонової О.О. розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до  ОСОБА_2 про  відшкодування боргу по договорам позики і про
відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про
відшкодування боргу за договором позики і про відшкодування моральної шкоди,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги ти , що вони довгий час підтримували дружні
стосунки, 17.04.2002 року між ними було укладено договір , відповідно до п.1
якого, позивач передав відповідачу 24000 долларів США для досягнення
загальної господарської мети, а саме отримання прибутку. На спільні кошти
сторонами було придбабно автобус «Мерседес-814».В зв'язку з тим, що їх
діяльність була неефективною, відповідач продав автобус та придбав вантажний
автомобіль «VOLVO FH 12» та бортові причепи. Зазначений договір було розірвано
при продажу автобуса.При вирішенні питання щодо повернення позичених ОСОБА_2
коштів, в зв'язку із неможливістю розрахунку в триденний термін, згідно п.5.2.5
договору від 17.04.2002 року, між ними укладено договір позики від 14.06.2003
року на суму 20600 долларів США відповідно до ч.1 ст.220 ЦК УРСР /1963р/. Також
відповідач зобов'язався сплачувати позивачу відсотки в суммі 515 долларів США щомісяця за
користування позиченими коштами в суммі 20600 долларів США.Крім того відповідач
позичив у нього інші кошти про що укладені договори позики від 14.06.2003 року
на сумму 4350
долларів США, від
18.12.2004 року на сумму
1500 долларів США з
терміном повернення грошей - до квітня 2005року, від 9.06.2005 року на сумму 5000 долларів США. Згідно ст.1048 ЦК України,
відповідач зобов'язаний сплатити йому відсотки передбачені договором від
14.06.2003 року в сумі 23175 долларів США
із сумми 20600 долларів США.
Відповідно до договору позики від 18.12.2004 року відповідач повинен
сплатити йому відсотки відповідно до вимог ст.625 ЦК України в сумі
112,5 долларів США. Відповідно
до договорів позики від 14.06.2003 року в сумі 4350 долларів США та від 9.06.2005
року в суммі 5000 долларів США
відповідач повинен сплатити йому згідно вимог ст.625, 1049 ЦК України, з
урахуванням терміну отримання відповідачем вимоги до нього про повернення боргу
відсотки в суммі 560,88 долларів США.

Просить суд задовольнити його позов, стягнути з
відповідача сумму основного
боргу, відсотки, в загальній суммі 55298,38 доллар США, витрати на правову допомогу в суммі
5000 грн., а всього 284256,81 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов
підтримав.

Відповідач та його представник заперечували проти позову
та пояснили наступне:

Так,
ОСОБА_2, є суб'єктом підприємницької діяльності на підставі
свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи- підприємця НОМЕР_1 від
21.03.2002 року, виданого виконкомом Одеської міськради.

Він тривалий час з ОСОБА_1 підтримували добрі робочі та
сусідські стосунки.

17.04.2002 року між ним як фізичною особою-підприемцем,
та ОСОБА_1, з метою отримання прибутку, було укладено письмовий договір про
спільну діяльність, на виконання якого ОСОБА_1 спочатку було внесено сумму в розмірі 24000
доллари США , та ОСОБА_2
в сумі 2000 долларів США.
Цей договір не припинений до цього часу. До

вказаної дати вказаний договір діяв на підставі усної
домовленості між ними з весни 2001 року.

Фактичне управління спільною діяльністю у відповідності з
вказаним договором здійснював він, оскільки ОСОБА_1 періодично уходив в рейс,
оскільки , працював за контрактом моряком.

На виконання та для досягнення мети договору ними за
спільні кошти було придбано автобус "Мерседес
-814" який здійснював пасажирські перевезення, а вони відповідно
отримували від цього прибуток, який розподілявся між ними в рівних частках
згідно умов договору.

Оскільки з часом, вказаний вид діяльності став економічно
нефеетивним, вони продали вказаний автобус та придбали вантажний автомобіль VOLVO
FH 12, який здійснював вантажні перевезення по Україні та за кордоном.

При цьому водіїв для пасажирських та вантажних перевезень
: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 фактично підшукував та приймав на роботу ОСОБА_1

За весь час спільної діяльності ОСОБА_1 в спільну
діяльність було внесено грошових коштів на суму біля 31000 долларів США, більш точну сумму встановити
неможливо оскільки ними вносились і незначні суми на поточні видатки, зокрема
дрібні запчастини для автомобіля, які ніде не фіксувались.

Прибутки від спільної діяльності розподілялись між ними в
рівних частках, при цьому він періодично сплачував ОСОБА_1 його частку, а при
його відсутності його дружині -Ірині.

Окрім того, 14.06.2003 року позивач надав письмове
зобов'язання відповідачу , що не буде вимагати винагороди за дні простою
вантажівки.

В кінці травня 2005 року, в зв'язку з тим, що вантажний
автомобіль вийшов з ладу та для його ремонту потрібні були значні кошти, яких
не було в спільній діяльності, він продав вказаний автомобіль.

Окрім вантажних перевезень вони з ОСОБА_1 планували
організувати виробництво деяких автозапчастин з металу. З цією метою ОСОБА_1
окремо було внесено в спільну діяльність 5000 долларів США, при цьому на
вказані кошти їм було придбано сировину- метал разом з ОСОБА_7 Однак за браком
коштів в нього та ОСОБА_1 виробництво вказаних запчастин ще не почато в зв'язку
з браком обладнання. Вказані обставини підтверджуються відповідним договором
від 30.06.2005 року.

Після цього ОСОБА_1 став поводитися досить дивно, та
запропонував йому видати йому розписки, щодо отримання їм грошей в спільну
діяльність, при цьому він повинен був написати , що нібито запозичив в нього
вказані кошти. ОСОБА_1 пояснив йому що так буде краще, що він не буде
хвилюватися за свої кошти. Оскільки він повністю довіряв останньому то без сумнівів
видав йому вказані розписки, при цьому дати їх видачі не співпадають з
фактичним отриманням їм грошей в спільну діяльність. Тільки в розписці від
18.12.2004 року приблизно співпадає дата отримання їм грошей, оскільки ОСОБА_1
йому пояснив, що він сам позичів ці кошти до певної дати, та йому слід написати
таку розписку з датою повернення грошей, щоб він не хвилювався за повернення
боргу третій особі.

Таким чином договори позики є удавними правочинами, тому
до них мають бути застосовані наслідки передбачені ст.235 ЦК України. Зокрема
удавність вбачається з того, що дві розписки про отримання різних сум грошей
написані однією датою, в більшості з них не вказано строку повернення грошей,
при наявності строку повернення грошей в розписці від 18.12.2004 року - квітень
2005 року, є розписка про позику грошей від 9.06.2005 року, тоді коли сплинув
строк повернення боргу за попередньою ропискою, що є явно нелогійним.

Таким чином він ніяких договорів позики в ОСОБА_1 не
укладав, грошей в борг у позивача не отримував, та при цьому повині
застосовуватися до цих правовідносин правила , що регулюють договори про
спільну діяльність, передбачені главою 77 ЦК
України.

Також він не отримував від позивача ніяких письмових
вимог про повернення боргу за договорами позики, на повідомленні про вручення
поштового відправлення наданого суду позивачем стоїть не його підпис.

Згідно з вищевикладеним він не має перед ОСОБА_1 грошових
зобов'язань за договором позики, а тому його позов не підлягає задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення
представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідків, суд
вважає що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 17.04.2002 року між відповідачем як
фізичною особою-підприємцем, та позивачем., з метою отримання прибутку, було
укладено письмовий безстроковий договір про спільну діяльність, на виконання
якого позивачем спочатку було внесено сумму
в розмірі 24000 доллари США
, та відповідачем в сумі 2000 долларів СІЛА. Цей договір є чинним на момент
винесення рішення по справі, оскільки позивач ніяких доказів його розірвання чи
припинення суду не надав.

Фактичне управління спільною діяльністю у відповідності з
вказаним договором здійснював відповідач, позивач теж приймав особисту участь в
спільній діяльності.

На виконання та для досягнення мети договору сторонами за
спільні кошти було придбано автобус "Мерседес
-814" який здійснював пасажирські перевезення, а вони відповідно
отримували від цього прибуток, який розподілявся між нами в рівних частках
згідно умов договору.

Оскільки з часом, вказаний вид діяльності став економічно
неефетивним, вони продали вказаний автобус та придбали вантажний автомобіль VOLVO
FH 12, який здійснював вантажні перевезення по Україні та за кордоном.

За весь час спільної діяльності ОСОБА_1 в спільну
діяльність було внесено грошових коштів в суммі 31450 долларів США, що
підтверджується письмовими доказами.

Прибутки від спільної діяльності розподілялись між
сторонами відповідно до умов договору.

Окрім того 14.06.2003 року позивач надав письмове
зобов'язання відповідачу , що не буде вимагати винагороди за дні простою
вантажівки.

Окрім вантажних перевезень сторони планували організувати
виробництво автозапчастин  З цією метою
позивачем окремо було внесено в спільну діяльність 5000 долларів США, при цьому на вказані
кошти відповідачем було придбано сировину- метал.

На прохання позивача, з метою підтвердження внесення
останнім грошей у спільну діяльність, відповідач, оскільки повністю довіряв
позивачу надавав останньому розписки про нібито запозичення у позивача вказаних
грошей, а саме розписку від 14.06.2003 року на сумму 20600 долларів США,
від 14.06.2003 року на сумму
4350 долларів США, від
18.12.2004 року на сумму
1500 долларів США, від
9.06.2005 року на сумму 5000
долларів США, при цьому
вказаних грошей відповідач в борг не отримував.

Тверждення позивача про те що, зобов'язання за договором
про спільну діяльність між сторонами припинились при продажу автобуса «Мерседес» угодою сторін
про заміну одного зобов'язання іншим, а саме позикою, між тими ж сторонами
відповідно до ч.1 ст.220 ЦК
УРСР, не відповідають дійсності, оскільки із змісту наданих позивачем
розписок відповідача не вбачається що вони дійшли згоди щодо заміни саме
зобов'язань спільної діяльності на позикові. Окрім того 14.06.2003 року позивач
надав письмове зобов»язання відповідачу , що не буде вимагати винагороди за дні
простою вантажівки, яка була придбана сторонами після продажу автобусу, що
підтверджує факт продовження між сторонами дії договору про спільну діяльність
після продажу автобусу. Вказані обставини підтверджуються також показами
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, та поясненнями відповідача , що він ніяких грошей у
позивача в борг не отримував.

Допитані в якості свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
нічого конкретного про сутність правовідностин між сторонами пояснити не
змогли.

Таким
чином вказані позивачем договори
позики є удавними правочинами, тому до них мають бути застосовані наслідки
передбачені ст.235 ЦК України.
Зокрема удавність вбачається також з того, що дві розписки про отримання різних
сум грошей написані однією датою - 14.06.2003 року, тоді ж позивач надав
відповідачу відповідне письмове зобов'язання, яке випливає з договору про
спільну діяльність, в більшості з них не вказано строку повернення грошей, при
наявності строку повернення грошей в розписці від 18.12.2004 року - квітень
2005 року, є розписка про позику грошей від 9.06.2005 року в суммі 5000
долларів США, тоді коли сплинув строк повернення боргу за попередньою ропискою,
при цьому в цей же час в спільну діяльність було придбано метал на сумму 5000
долларів США для виробництва автозапчастин, що є явно нелогійним.

Таким чином в дійсності договорів позики відповідно до
ст.1046 ЦК України
сторони не укладали, та при цьому повині застосовуватися до цих правовідносин
правила , що регулюють договори про спільну діяльність, передбачені главою 77 ЦК України.

Крім того, що стосується вимог позивача щодо сплати
процентів в суммі 515 долларів США
щомісячно на підставі відповідної розписки відповідача від 14.06.2003 року,
то як вбачається з тексту вказаної розписки в неї не іде мови про будь-який
договір позики, чи посилання на такий договір, тому вимоги позивача щодо сплати
процентів за нібито договором позики з відповідачем не підлягають задоволенню,
оскільки ст.1048 ЦК України
передбачає право на одержання процентів тільки за договором позики.

Згідно з вищевикладеним відповідач не має перед позивачем
грошових зобов'язань за договором позики, а тому його позов не підлягає
задоволенню.

Більш того позивач ніяких вимог , які виходять з
вищевказаного договору про спільну діяльність до відповідача не заявляв.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.220 ЦК УРСР, 235, 1046, 1048,
1130-1143 ЦК України,
ст. 10,11,209, 212, 214, 215,218 ЦПК України,-

вирішив :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування боргу за
договорами позики і відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м.Одеси
шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею
її копії до апеляційноїінстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.