Справа
№ 2-2125/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11. 2007 року Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого-судді:                               Діденко Н.Б.,

при секретарі:                                        Чухрай М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про стягнення
суми за договором позики, суд

ВСТАНОВИВ:

12.09. 2007 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача
ОСОБА_2. про стягнення суми за договором позики. В обґрунтуванні
позову вказала, що 03.03. 2007 року між нею та відповідачем по справі було
укладено договір позики за яким вона позичила відповідачу гроші в сумі 5302
доларів США, що в
гривнях, за курсом на день укладення договору позики, складає 26828 гривень 12
копійок. За умовами договору відповідач зобов'язався щомісячно сплачувати позивачці
3% від суми боргу, суму позики зобов'язався
повернути до 03.08.2007 року. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням
повернути всю суму боргу та сплатити проценти, але до теперішнього часу
відповідач суму боргу за договором позики та суму відсотків не повернув. Станом
на 03.09. 2007 року сума позовних вимог складала 31865,12 гривень, яка
складається з: суми основного боргу - 26828 гривень 12 копійок, суми
несплачених відсотків - 4830 гривень. Крім того просить стягнути з відповідача державне
мито у сумі 308,53грн. та 30грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
суду.

В процесі
слухання справи позивачка розмір позову змінила шляхом подачі заяви про уточнення позовних вимог від 08.11.07р.:
просить стягнути з відповідача на її користь 26828,12грн. суму основного боргу
та суму несплачених відповідачем відсотків станом на 03.II.2007 року в
розмірі 6440 гривен. В судовому засіданні та в письмових поясненнях по справі
позивачка суду вказувала, що вони з відповідачем перебували в цивільному шлюбі
з 2004 року по березень 2007 року. Гроші, які вона зберігала вдома, їй
досталися від померлого дідуся. Відповідач умовив її зайнятися бізнесом, тобто
приватним підприємництвом, він оформив відповідні документи на себе, оскільки
вона є державним службовцем і не має права займатися підприємницькою
діяльністю. Відповідач займався придбанням
та реалізацією кави, чаю, піротехнічних виробів, відкрив точки продажу через аренду
приміщення. Всією діяльністю займався відповідач, на ці потреби, починаючи з середини
серпня 2006 року по грудень 2006 року вона давала відповідачу гроші різними
сумами, за які він купував товар, загальною сумою 5302 долара США. їх відношення
припинилися 04.04.07 року, вона переїхала жити до себе і вони домовились, що
гроші відповідач їй поверне. Договір займу
вони склали та підписали до того, як припинили свої відносини. В них з
відповідачем була домовленість, про те, якщо вони розійдуться, то він поверне
їй усі гроші. Відповідні, при підписані договору позики визнавав, що винен їй повернути
гроші. В травні 2007р. відповідач повернув лише 100 гривень. Відповідач при цьому обіцяв їй про те, що він отримує кредит та
поверне гроші. Договір позики складала вона, графи в договорі
заповнювали кожний своєю рукою. Суму відповідач вписав сам. Договір
підписувався в її кабінеті на роботі, під час підписання договору вона віддала
відповідачу ще 1300 гривень, оскільки він не хотів підписувати договір доки
вона не віддала йому цих грошей. Починаючи з серпня 2006р. вона давала
відповідачу долари різними сумами неодноразово.   Просить
стягнути з відповідача на її користь 26828,12

2

гривен - суму основного боргу, суму несплачених
відповідачем відсотків станом на 03.11.2007 року в розмірі 6440 гривен та
судові витрати.

Відповідач в
судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що договір
займу в дійсності є «притворним», оскільки з 2004 року по 2007 рік вони з
позивачкою перебували в цивільному шлюбі, проживали однією родиною, бюджет в
них був спільний. На зазначену суму ними
було придбано товар для подальшої його реалізації, але з причин, які не
залежали від них, дійсна угода не дала бажаного результату. Суму грошей він в
руки не брав, вона була передана продавцю частинами в 3 тисячі та 600 доларів,
оскільки він в нього придбав товар. Договір позики він дійсно підписував.
Позивачка на той час жила разом з ним та забрала в нього всі гроші, приблизно 3
тисячі гривень, та сказала йому, що доки він не підпише договір, то вона йому
їх не поверне. Крім того вона забрала в нього паспорт, військовий квиток,
свідоцтво про підприємництво. Всі документи по підприємницькій діяльності
оформлені на нього, але займались нею вони
разом. Він не згоден з сумою позову, оскільки по його рахункам вони витратили
20-21 тисяч гривень. Коли вони з позивачкою розсталися, то він перестав займатися бізнесом, весь товар залишився у
позивачки, яка займалася бухгалтерією. Гроші позивачка передавала йому
власноруч в сумі 3300 доларів. Спільні відношення з позивачкою між ними
припинилися 4-5 березня 2007 року, після чого він перестав продавати товар,
частина піротехніки була продана, а частина залишилась у позивачки вдома. Він підписував договір в суді, оскільки
позивачка забрала в нього всі документи та гроші. В міліцію з цього приводу він
не звертався і не має бажання це робити в теперішній час. оскільки не
вбачає перспективності,

Вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягаючими задоволенню, з
наступних підстав:

В судовому
засіданні було встановлено, що 03.03.07р. між сторонами був укладений договір
позики, тобто двохсторонній правочин. При цьому були додержані загальні вимоги,
перелічені в ст. 203, 205, 207, 626 ч. 1, З ЦК України. Відповідно до ч. 1 п. 3) ст. 208 ЦК України договір
було укладено в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України між
сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а саме: щодо предмету договору, строків його
виконання, виплати щомісячних процентів за користування грошима. Як
встановлено судом, договір було підписано сторонами в присутності двох свідків.
Згідно до вищевказаного договору відповідач позичив у позивачки 5302 доларів США з виплатою 3%
щомісяця та зобов'язався повернути усю суму у строк до 03.08.07р.

Відповідач, не
погоджуючись з позовом, посилається на те, що до договір позики був
безгрошовим, «притворним» і мав на меті зробити оформлення грошей, витрачених
позивачкою на ведення сімейного бізнесу. Крім того, він був вимушений договір підписати, оскільки позивачка забрала його усі
документи і шантажувала його.

В цьому зв'язку суд встановив, що саме відповідач відкрив приватне
підприємство, приводу незаконної, з його точки зору, поведінки
позивачки до правоохоронних органів не звертався. Навпаки, свідок ОСОБА_3в суді
підтвердила, що сторони проживали в цивільному браку, відповідач відкрив на
своє ім'я приватне підприємство, на яке позивачка давала гроші, які належали
саме їй. Коли на початку 2007р. стосунки між сторонами розірвались, вони
домовились, що бізнес залишиться відповідачу, за що він позивачці поверне
гроші. Була свідком при підписанні договору, перед яким позивачка віддавала
відповідачу 1300 гривен. Відповідач, при підписанні договору, був згодним з
умовами договору.

Частина 2 ст.
1051 ЦК України забороняє приймати свідчення свідків для підтвердження того, що
гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця, або були
одержані в у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом не встановлено, що відповідач, при підписанні
договору позики, діяв під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості,
або під впливом тяжкої обставини.

3

Щодо удаваного
(в розумінні відповідача «притворного»)
правочину, суд. у відповідності до ст. 235 ЦК України, не встановив, що договором позики сторони
приховали інший правочин.

Укладання
договору позики регулюється статтями 1046 - 1053 ЦК України. Враховуючи вимоги закону, при укладанні договору
позики між сторонами було досягнуто згоди по сумі, про розмір та порядок
одержання процентів, про строк повернення грошей. То, що відповідач, частково
виконуючи умови договору позики, повернув позивачці в травні 2007р. 100 гривен,
свідчить про те. що він визнав договір та його умови.

Оскільки строк
повернення грошей сплинув 03.08.07р., у відповідності до ст.ст. 625, 1050 ч. 1 ЦК України позичальник
зобов'язаний сплатити грошову суму у повному обсязі, тобто 26 828,12 гривен.
Позичальник також повинен сплатити позикодавцю проценти у розмірі 6 440 гривен
станом на 03.11.07р.

Оскільки позов
задовольняється, на відповідача покладаються обов'язки по поверненню позивачці
суми державного мита 51грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення
суду 30грн. Також він повинен сплатити на користь держави недоплачену
позивачкою суму державного мита в розмірі 281,7грн.

Керуючись ст.ст.
208, 209, 212 - 215 ЦПК України, ст. 203, 205, 208, 235, 625, 626 ч. 1, 3; 638
ч. 1,2;   651 ч. 2; 652, 653; 1046-1050 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1задовольнити.

Розірвати
договір позики, укладений 03.03.07р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_133268 гривен 12 коп.

Стягнути з
ОСОБА_2на користь ОСОБА_1витрати на інформаційно-технічне забезпечення суду 30
гривен та на сплату державного мита 51 грн.

Стягнути з
ОСОБА_2на користь держави державне мито в розмірі 281,7грн.

Рішення може
бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі протягом
10 днів заяви про апеляційне оскарження, а потім - протягом 20 днів самої
апеляційної скарги.

Рішення набирає законної чинності після закінчення десятиденного строку

подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
заяву про апеляційне оскарження не було

подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна
скарга не

була подана у двадцятиденний строк, рішення набирає законної сили після
закінчення

цього строку.