Справа
№Ц- 3378/2007                                  Головуючий
у 1 інстанції Унятицького Д.Є.
Категорія                                                         Доповідач
у 2 інстанції   Голуб С. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

20 грудня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого                            Мережко М. В.

суддів                                       Голуб С.
А.,  Коцюрби О.П.

при
секретарі                           Григоренко
P.M.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Бородянського районного суду Київської області від 21 серпня 2007 року у справі
за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про  поділ майна набутого подружжям під час шлюбу

ВСТАНОВИЛА:

18   квітня
2007  року  позивачка
пред»явила  в   суді
названий  позов,  посилаючись на те,  що вона перебуває в шлюбі з відповідачем з 23
жовтня 2003 -  року. Просила   поділити майно,  що є спільною сумісною власністю
подружжя,  визнавши за нею право
власності на 1/4 частину будинку,
який   знаходиться вАДРЕСА_1

В ході розгляду
справи позивачка уточнила позовні вимоги. Просила визнати за нею право
власності на 2/3 від 1/2 частини будинку АДРЕСА_1  залишити відповідачу автомобілі марки
«Мітсубісі Талант»,  1991 року випуску,  державний НОМЕР_1,  вартістю 20000 грн.,  та автомобіль марки «Форд-віндстар»,  1996 року випуску,  державний НОМЕР_2,  вартістю 45000 грн.,  стягнувши з відповідача на її користь
вартість автомобіля «Форд Віндстар» у розмірі 45000 грн.

В
апеляційній скарзі                              позивачка
ставить питання про скасування,  як

незаконного,  рішення    Бородянського районного суду від  21 серпня 2007 року,

яким           в  задоволенні
позову  відмовлено.  Вважає,
що  висновки  суду
не

відповідають
обставинам справи,  що призвело до
неправильного застосування норм матеріального права.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду і пояснення осіб,  що брали участь у розгляді справи,  перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги,  колегія суддів
вважає,  що вона не підлягає задоволенню
з викладених нижче підстав.

2

Відмовляючи
у задоволенні позову,  суд першої
інстанції виходив з того,  що спірна
частина житлового будинку та автомобіль «Мітсубісі Талант» були придбані
відповідачем за його особисті кошти та кошти його матері,  а тому є його особистою приватною власністю.
Автомобіль «Форд Віндстар» знаходився у володінні відповідача на підставі
довіреності іншої особи,  а тому також не
є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо
доводів позивачки про те,  що вона за
рахунок власних коштів добудувала будинок і він готовий до введення в
експлуатацію,  суд їх відхилив,  пославшись на ч.7  ст.  57
СК України і констатував,  що
незавершений будівництвом будинок є приватною власністю кожного з подружжя,  відповідно до розміру внеску на його
добудову,  і не може вважатись спільною
сумісною власністю подружжя,  але
відповідні позовні вимоги позивачкою не заявлялись.

Відповідно
до  ст.
60 СК України майно,  набуте
подружжям за час шлюбу,  належить дружині
та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно ,    від того,
що один   з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно
до п.3 ч.1  ст.  57 СК України особистою приватною власністю
дружини,  чоловіка є майно,  набуте нею,
ним за час шлюбу,  але за
кошти,  які належали їй,  йому особисто.

Пред»являючи
позов,  ОСОБА_1. визначила правовий
статус 1/2 частини будинку та легкових автомобілів,  які були придбані ОСОБА_3. в період
шлюбу,  як спільне сумісне майно подружжя
і просила його розділити відповідно до вимог
ст.  69,  70 СК України.

Суд
першої інстанції відмовив їй в розділі вказаного майна,  оскільки обґрунтовано визнав частину будинку
та автомобіль «Мітсубісі Талант» приватною власністю ОСОБА_3. виходячи з
того,  що в судовому засіданні було
доведено,  а також визнано позивачкою,  що вказане майно було придбане за кошти
відповідача,  отримані ним від продажу
належної йому квартири.

Доводи
позивачки щодо того,  що кошти,  отримані від продажу квартири
відповідачем,  внесені ним до сімейного
бюджету не доводяться матеріалами справи. Рахунок в банку,  на які поступили кошти від продажу
квартири,  був відкритий на ім»я
відповідача,  частина будинку та
автомобіль були придбані на ім»я відповідача. Будь яких доказів того,  що відповідач купував майно з наміром
створити спільну сумісну власність з позивачкою,  матеріали справи не містять.

В
доводах апеляційної скарги ОСОБА_1. посилається на  ст.  62
СК України відповідно до якої якщо майно дружини,  чоловіка за час шлюб істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя,  воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судова
колегія не може погодитися з такими доводами апеляційної скарги,  оскільки в суді першої інстанції позивачка не
заявляла позовних вимог на підставі  ст.  62 СК України,  а тому у суду не було підстав визнавати
вказане майно спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з
тим,  судова колегія вважає,  що відмовляючи в позові суд помилково   послався на     ч.7
ст.  57 СК України,    відповідно до якої якщо у

3

придбання
майна вкладені крім спільних коштів і кошти,
що належали одному з подружжя,  то
частка у цьому майні,  відповідно розміру
внеску,  є його особистою приватною
власністю.

Суд
правильно встановив,  що у придбання
майна були вкладені лише кошти ОСОБА_3.,  а спільних коштів,
або коштів позивачки,  не
вкладалось. Особисті кошти сторін вкладались лише в добудову будинку,  а не в його придбання,  а тому застосування названої норми є
недоречним.

Названа
помилка не вплинула на правильність висновків суду,  а тому рішення суду підлягає залишенню без
змін.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
308 ЦПК України,  колегія суддів-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення
Бородянського районного суду від 21 серпня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців,  з дня
набрання законної сили.