справа №2-228/2007р.
РІШЕННЯ

ім'ям Украйни

14.12.2007р.
Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді
Картофлицького Г.В.

при
секретарі Ледовскої В.Ф. розглянувши у відкритому судовому засіданні в М.
Бердянську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,    ОСОБА_3 про визнання гаражу спільною
загальною власністю подружжя,    розподіл
майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,    ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу квартири частково недійсним,
перевод прав покупця
по договору,    визнання права власності
на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У
березні 2004р. ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом вказуючи на таке:
з 24.01.1981р. по 28.01.2004р. він знаходився у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2
В цей період ними була придбана у власність квартира АДРЕСА_1,    у дворі того ж дому побудовано капітальний
гараж,    а також побудовано
двоповерховий будинок з гаражем та підвалом на земельній ділянці НОМЕР_1 в СОТ «Південний». Але
квартира та садовий будинок оформлені на колишню дружину,    а гараж на неї та її матір. Тому він
просить визнати гараж спільною загальною власністю подружжя,    та поділити майно подружжя визнавши за ним
право власності на 12 частку квартири,
повністю на гараж,    а за ОСОБА_2
залишити 12 частку квартири та весь садовий будинок і стягнути з неї грошову
компенсацію в рахунок перевищення вартості її долі в розмірі 4356 грн. Крім
того,    просив визначити порядок
користування квартирою та виділити йому кімнату площею 17,   9 кв.м.  з балконом,
інші дві кімнати виділити ОСОБА_2,
а кухню,    ванну,    туалет,
коридор та підсобні приміщення залишити у спільному користуванні.

Залучена
до участі по справі у якості співвідповідачки ОСОБА_3  у жовтні 2006р. звернулася до суду із зазначеним
зустрічним позовом в якому просила визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19.04.1997р. в частині вказівки на
покупця,    перевести на неї права
покупця і визнати за нею право власності на цю квартиру,    оскільки купівля відбулася за її гроші і
вона домовлялася зі своєю дочкою ОСОБА_2,
що фактично вона буде господинею цієї квартири. Зараз вона вважає таке
своє рішення помилковим,    оскільки
дочка і колишній зять ділять майно,
яке їм не належить,    а належить
їй.

В
судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги та пояснив,    що квартира АДРЕСА_1 була придбана за їх
сумісні з ОСОБА_2 гроші. Угода була оформлена на неї,    оскільки у той час у їх власності була ще
2-кімнатна квартира у тому ж будинку,
крім того,    він не вважав це
важливим.  Гараж він будував фактично
сам,    своїм трудом,    але оформлений він був на тестя,    т.я. той був інвалідом і саме йому,    як інваліду,    було надано місце під будівництво гаражу.
Садовий будинок він також будував сам.
Зараз у квартирі він займає саме кімнату площею 17,   9 кв.м. ,
в інших кімнатах живуть ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,    тобто порядок користування квартирою
фактично склався і він просить його закріпити. Позов ОСОБА_3  не визнав і заявив,    що йому не відомо,    щоб теща давала гроші на придбання
квартири,    а також про якісь-то
домовленості стосовно використання та розпорядження нею.

2

ОСОБА_2
підтримала свої позовні вимоги та пояснила,
що 15.03.1997р. вона приїхала у М. Бердянськ і передала своїй дочці
ОСОБА_2 20000 грн. для придбання 3-кімнатної квартири,    де вона мала намір жити,    тобто фактично мова йшла про придбання
квартири для неї. Про передачу грошей для цієї цілі була складена розписка у
присутності двох свідків. Вона не заперечувала,    щоб квартира була оформлена на дочку,    оскільки хворіла,    погано себе почувала і старалася уникнути
зайвих клопотів,    пов'язаних з
оформленням документів та подальшим утриманням квартири і повністю довіряла
дочці та зятю. В 2000р. ОСОБА_1 продав 2-кімнатну квартиру і перейшов жити у
3-кімнатну квартиру,    а після
розірвання шлюбу став вимагати визнання за ним права власності на 12 її
частку. З моменту отримання копії його позовної заяви вона зрозуміла,    що при пустилася помилки не оформивши
квартиру на себе,    тому вона просить
відновити строк позовної давності,
рахуючи його з 16.10.2006р.,
коли їй було роз'яснено її право на звернення до суду з відповідним
позовом.  Вона вважає вимоги ОСОБА_1 про
визнання за ним права власності на 12 частку квартири безпідставними,    оскільки він не купляв її і не давав на це
грошей. З тих же підстав вважала необґрунтованими вимоги про визначення порядку
користування квартирою,    які є
похідними до вимог про визнання права власності. Стосовно гаражу пояснила,    що він був спільною власністю її та її
чоловіка ОСОБА_4 ,    який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 Гараж будувався за гроші і матеріали їх сім»ї,    а ОСОБА_1 тільки приймав участь в
організації будівництва,    та
користувався гаражем,    але ніяких
домовленостей про те,    що гараж буде
його власністю не було.

ОСОБА_2
позов ОСОБА_3  визнала повністю,    а позов ОСОБА_1 не визнала з тих же
підстав,    що і мати. Підтвердила її
пояснення,    тобто визнала,    що отримала від неї 20000 грн. для придбання
для неї ж квартири,    але оформила її на
себе,    оскільки мати хворіла і просила
її взяти всі клопоти на себе. Тому вважала,
що квартира фактично належить матері і повинна бути оформлена на неї.
Пояснила,    що садовий будинок строївся
на її кошти,    але він не підлягає
розділу,    оскільки він не
приватизований. Заявила,    що будинок
придатний для постійного проживання,
т.я. він двох етажний,    має
опалення і обладнаний всіма здібностями і вона не заперечує,    щоб ОСОБА_1 приватизував його і жив у
ньому. Стосовно гаражу також стверджувала,
що він будувався на кошти її батьків,
а ОСОБА_1 приймав участь у організації будівництва та користується ним.

Вислухавши
пояснення,    допитавши свідків,    дослідивши матеріали справи,    суд приходить до такого.

Згідно
нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу від 19.04.1997р. ОСОБА_2
купила у ОСОБА_5 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 16254 грн.

Згідно
розписці від 15.03.1997р. ОСОБА_3
передала ОСОБА_2 20000 грн. для купівлі 3-кімнатної квартири з метою
подальшого забезпечення її ОСОБА_6 ,    а
також ОСОБА_4 ,    житлом.

Свідки
ОСОБА_7. та ОСОБА_8.,    які посвідчили
своїми підписами розписку,
підтвердили,    що ОСОБА_3  дійсно передала у їх присутності своїй дочці
ОСОБА_2 20000 грн.,    щоб та купила для
неї квартиру.

Згідно  ст. 56 ЦК
України (1963р.) угода,    яка була
укладена внаслідок помилки,    яка має
суттєве значення,    може бути визнана
недійсною за позовом сторони,    яка
діяла під впливом помилки.

Суд
вважає доведеним,    що близькі та
довірливі стосунки ОСОБА_3  з дочкою
ОСОБА_2,    а також хворий стан її
здоров»я,    сприяли її помилки про те,    що в подальшому вона зможе вирішувати долю
придбаної на її гроші квартири і ця помилка призвела до того,    що вона не оформила квартиру АДРЕСА_1 на
своє ім'я.

Згідно  ст. 60 ЦК України (1963р.) недійсність
частини угоди не тягне за собою недійсність інших її частин,    якщо можна припустити,    що угода була б укладена і без включення
недійсної її частини.

3

Оскільки
ані ОСОБА_2,    ані ОСОБА_3
не бажають визнавати угоду повністю недійсною і лишитися квартири,    суд вважає,    що угода була б укладена незважаючи на
особу покупця.

Суд
також вважає,    що ОСОБА_3  пропустила строк позовної давності з поважних
причин,    оскільки усвідомила порушення
своїх прав тільки після звернення ОСОБА_1 до суду у березні 2004р. і після
цього,    менш ніж у 3-річний строк,    у жовтні 2006р.,    звернулася з відповідним позовом до суду.
Тому строк позовної давності підлягає відновленню,    згідно
ст. 73 ЦПК України.

Таким
чином,    позов ОСОБА_3  є цілком обґрунтованим та таким,    що підлягає повному задоволенню.

Оскільки
за ОСОБА_3  визнається право власності на
квартиру АДРЕСА_1,    то вона не є
спільною загальною власністю подружжя ОСОБА_1 і не підлягає розподілу між ними.
Також не підлягає визначенню і порядок користування нею,    оскільки це відноситься тільки до прав
власника.

Згідно
рішенню Бердянського міськвиконкому від 8.07.1993р. №375 ОСОБА_4 ,    як інваліду війни 2 групи,    було надано дозвіл на будівництво гаражу у
дворі дому по АДРЕСА_1

Згідно
свідоцтву про право власності від 27.03.2000р. за ОСОБА_4 було визнано
право власності на цей гараж.

Згідно
нотаріальним свідоцтвам про право власності від 09.12.2004р. після смерті
ОСОБА_4  за його дружиною ОСОБА_3  було визнано право власності на 34 часки
гаражу і за дочкою ОСОБА_2 на 14 частку гаражу.

Свідок
ОСОБА_9. пояснив,    що він бачив,    як ОСОБА_1 будував гараж,    але на чиї кошти він будувався йому не
відомо.

Згідно  ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини,    на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд
вважає,    що ОСОБА_1 не довів,    що він має право власності на частку
гаражу,    оскільки сам факт прийняття
участі у його будівництві і подальше використання ніяким чином не свідчить про
те,    що в нього виникло таке право і не
спростовує документально закріплене право власності відповідачок.

Згідно
довідці COT «Південний» ОСОБА_2 є членом COT з 1997р.
та користується дачною ділянкою НОМЕР_1 на якій знаходиться 2-поверховий
дім.  Ділянка та дім не приватизовані.

Оскільки
ніхто з подружжя ОСОБА_1 не оформив на себе право власності на це майно,    воно також не підлягає розподілу.

Таким
чином позов ОСОБА_1 суд вважає необґрунтованим та таким,    що не підлягає задоволенню.

Керуючись  ст.
ст. 10,    60,    73,
209,    212,    214,
215,    218 ЦПК України,     ст.
ст. 56,    60 ЦК України
(1963р.),

ВИРІШИВ:

Відновити
ОСОБА_3 строк позовної давності.

Визнати
частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,    укладений 15.03.1997р. в частині вказівки
на покупця ОСОБА_2.

Перевести
права покупця за цим договором на ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_1
у задоволенні позову відмовити. На рішення протягом  10 днів може бути подана заява про його
апеляційне оскарження і апеляційна скарга протягом 20 днів після подання цієї
заяви.