РІШЕННЯ                                                                                                 справа
ц2-7407/07

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 грудня 2007року                                                                    м.  Миколаїв

Центральний районний суд м.  Миколаєва у складі: головуючого - судді -
Ямковой О.О.,  при секретарі - Плакушко
О.С. ,  за участю позивачів -
ОСОБА_1.,  ОСОБА_2.,  представника позивачів - ОСОБА_3,  відповідача - ОСОБА_4. ,  представника відповідача - ОСОБА_5. ,  розглянувши у відкритому судовому засіданні у
залі суду в м.  Миколаєві цивільну справу
за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про визнання договору дарування недійсним,
визнання права власності,  -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1.,
ОСОБА_2.3вернулися до суду із позовом до ОСОБА_4. ,  в якому просили визнати недійсним договір
дарування АДРЕСА_1  укладений 18.11.2004року
між ними та відповідачем,  та засвідчений
приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровимНОМЕР_1,  як удаваний
правочин,  та такий,  що укладений з метою приховати договір
довічного утримання. Також позивачі просили про визнання за ними права
власності на спірну квартиру.

У судовому засіданні позивачі,  їх представник вимоги позову підтримали та
пояснили,  що при укладанні договору
дарування вони вважали,  що укладають договір
довічного утримання,  однак в наступному
відповідач відмовилася їх утримувати,
застосовує до них заходи фізичного примусу,  вчиняє сварки та скандали,  що призводить до нервових стресів та
погіршення стану їх здоров'я.

Відповідач та її представник вимоги позову не визнали і
пояснили,  що з позивачами було укладено
договір дарування згідно до досягнутої між сторонами згоди. Позивачі самі
виявили бажання укласти договір дарування,
який насправді й було засвідчено,
оскільки мати відповідача та донька позивачів ОСОБА_7 претендувала на спірне
та інше житло. Крім цього,  між
позивачами та відповідачем раніш укладався договір довічного утримання,  який в наступному було розірвано за взаємною
згодою,  тому позивачі добре розуміли
значення договору дарування в момент його укладання. Третя особа приватний
нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 вимоги позову
вважав не підлягаючими задоволенню,
оскільки при засвідченні договору дарування спірної квартири нею
роз'яснювалося позивачам значення договору дарування та його відмінність від
договору довічного утримання. Вислухавши пояснення сторін,  вивчивши матеріали справи,  судом встановлені наступні факти і відповідні
ним правовідносини. Згідно до пояснень сторін та матеріалів справи,  ОСОБА_2. та ОСОБА_1. перебувають в зареєстрованому
шлюбі,  від якого мають доньку ОСОБА_7 та онуку ОСОБА_4

Згідно до пояснень сторін,  та матеріалів справи,  27.05.2002року між ОСОБА_2.,  за згодою чоловіка ОСОБА_1. та ОСОБА_4 було
укладено договір довічного утримання,
відповідно до якого позивач передала відповідачу у власність
АДРЕСА_2,  який скасовано за взаємною
згодою 27.07.2004року,  оскільки мати
відповідача та донька позивачів ОСОБА_7 оспарювала цю угоду,  тому позивачі у наступному побажали
подарувати відповідачу спірну АДРЕСА_1,
усвідомлюючи різницю між двома видами угод. Відповідно до копії договору
дарування,  18.11.2004року ОСОБА_2.,  ОСОБА_1. подарували ОСОБА_4.  належну їм АДРЕСА_1,  що раніше належала позивачам на підставі
свідоцтва про право власності на житло від 19.07.1993року,  інвентаризаційною вартістю 9334грн.,  а ОСОБА_4 прийняла її в дар. Даний договір зареєстровано приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровимНОМЕР_1,  після чого 7.12.2004року в КП ММБТІ
зареєстровано право власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_4 Як
пояснила третя особа,  при засвідченні
договору нею роз'яснювалося сторонам зміст угоди дарування й сторони
усвідомлювали значення своїх дій,
оскільки раніш укладали та в наступному розривали договір довічного
утримання й наполягали саме на укладанні договору дарування. В наступний час в
спірній АДРЕСА_1зареєстровані та проживають позивачі ОСОБА_1.,  ОСОБА_2.,
відповідач ОСОБА_4 та неповнолітня ОСОБА_7.,  2004року народження. Як пояснила
відповідач,  особові рахунки з
комунальними службами оформлені на позивача ОСОБА_1. у зв'язку з наявністю
пільг по оплаті комунальних послуг.

2

Як пояснили сторони,
відповідач ніколи не утримувала позивачів,  які отримують пенсію й здійснюють своє
життєве забезпечення самостійно,  а також
оплачують комунальні послуги за користування житлом.

З моменту укладання договору дарування між сторонами й до
весни 2007року між сторонами спору щодо недійсності договору дарування не було.
Однак,  як пояснили позивачі,  відповідач ОСОБА_4 в 2007році стала зловживати спиртними напоями,  застосовувати до них заходи фізичного примусу
та не виконувала обов'язки по їх догляду та утриманню,  у зв'язку з чим між ними виникають сварки та
скандали на ґрунті неприязних відносин. В період з березня по жовтень 2007року
позивачі неодноразово зверталися до ОВС з заявами щодо протиправної поведінки
відповідача ОСОБА_4. ,  яка притягувалася
до адміністративної відповідальності за
ст.  173-2 КУпАП й їй виставлялися офіційні застереження про
недопустимість насильства в сім'ї. В порушенні кримінальних справ відносно
ОСОБА_4.  відмовлялося

Постановами Центрального РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області від 4.03.2007року,
від 6.03.2007року,  2.11.2007року.

На підставі викладеного,
у відповідності до ч.3  ст.  215,
ст.  235,   ст.
ст.  717-722,  744-747 ЦК України,  суд приходить до висновку,  що позивачі при укладанні договору дарування
усвідомлювали значення своїх дій та їх направленість на відчуження належного їм
нерухомого майна відповідачу шляхом дарування,
будучи обізнаними та досвідченими в правовому значенні своїх дій,  оскільки раніш укладали договір довічного
утримання з відповідачем,  здійснювали
дії щодо його розірвання за взаємною згодою з відповідачем.  Суд також враховує й той факт,  що при засвідченні договору дарування
нотаріусом було детально роз'яснено позивачам,
як особам похилого віку,
відмінність даного правочину від договору довічного утримання й позивачі
наполягали на засвідченні саме договору дарування.

Таким чином,  суд
вважає,  що при укладенні договору
дарування сторони діяли відповідно до закону та дії позивачів засвідчують їх
волю до настання відповідних правових наслідків та свідчать про наявність
вільного волевиявлення на відчуження відповідачу належного їй майна шляхом
дарування.

Ніяких достовірних доказів тому,  що між сторонами мала місце домовленість щодо
довічного утримання позивачів,  суду не
надано. Також суд враховує й ті обставини,
що з моменту укладання договору дарування відповідач не здійснювала
ніяких дій щодо утримання позивачів,  які
самостійно оплачують комунальні послуги,
забезпечують та обслуговують себе в побуті,  однак до виникнення неприязних стосунків між
сторонами,  позивачі не оспорювали
спірний договір,  як удаваний.

Тому у задоволені позову
слід відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до
ст.   ст.  81,
88 ЦПК України,
інформаційно-технічні послуги сплачені позивачами при зверненні до суду.
Судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Керуючись  ст.
ст.  14,  209,
212-215 ЦПК України ,
суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору
дарування недійсним,  визнання права
власності -відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до
апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі заяви про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення та подачі
апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подачі заяви з надісланням
особою,  яка її подає,  копії апеляції до апеляційної інстанції.