Справа №2-3425 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„ 13 „ грудня 2007 року
Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого       - судді Іваненко Ю.Г.

при секретарі      -           Семенович
А.В.,    Гой О.В.

та Лаврент"єва Є.В.

з участю позивача          -           ОСОБА_1.

представника позивача -           ОСОБА_11.

відповідачок       -           ОСОБА_2.  та ОСОБА_3.

розглянувши в відкритому
судовому засіданні в м.  Києві в залі
суду цивільну

справу за позовною заявою      ОСОБА_1

до ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 про визнання права
власності на 1/2 квартири,    що входить до
складу спадщини,

встановив:

Позивач - ОСОБА_1. звернувся'до Голосіївського районного суду м.  Києва з позовною заявою до відповідачів
ОСОБА_2.  та ОСОБА_3. про визнання права власності на 1/2 квартири
АДРЕСА_1,    що знаходиться в м.  Києві по вул.
Горького,    буд.
160,    вимоги
обґрунтовує тим,    що після смерті
батька (ОСОБА_4),    який набув
право власності на вищезазначену квартиру на підставі договору дарування,    укладеного 10 квітня 2001 року між
ОСОБА_5(ОСОБА_6) та ОСОБА_4 (ОСОБА_7),    вищезазначена квартира увійшла до складу
спадщини,    а отже Позивач,    як один із двох спадкоємців першої черги за
законом,    має право на 1/2 частину
відповідної квартири.

На цій підставі ОСОБА_1. просить визнати за ним право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1,    розташованої за адресою: м.  Київ,
вул.  Горького 160,    набутої
його батьком ОСОБА_4. на підставі договору дарування від 10 квітня 2001 року.

2

В
судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні
вимоги,    просили суд їх задовольнити в
повному обсязі,    з підстав зазначених в
позові.

ОСОБА_3. в судовому
засіданні позов ОСОБА_1.
не визнала,
обґрунтовуючи це тим,    що вимоги
Позивача про визнання за ним права власності на 1/2 спірної квартири є
незаконними та необґрунтованими з таких підстав.

На момент укладення ОСОБА_5 (ОСОБА_6) договору дарування
спірної квартири на користь ОСОБА_4.
(ОСОБА_7),    укладеного 10 квітня 2001
року,    посвідченого державним
нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач О.А.,    ОСОБА_5. не мала права власності на спірну квартиру,    оскільки спірна квартира на праві спільної
власності належала ОСОБА_2.  (2/9 згідно
рішення Московського районного суду м.
Києва від 02.04.1999 року) та ОСОБА_3. (7/9 згідно Договору купівлі-продажу
спірної квартири № 1850 - А/864 від 20.03.1996.,    зареєстрованому Українською біржею
„Десятинна"). Таким чином,
відповідно до статті 48 Цивільного кодексу Української РСР в редакції
від 30.10.1999 року,    що діяла на
момент укладення договору дарування,
договір дарування квартири від 10 квітня 2001 року,    посвідченого державним нотаріусом Другої
Київської державної нотаріальної контори Ткач О.А. не відповідає вимогам закону
і відповідно до статті 48 Цивільного кодексу Української РСР є недійсним з
моменту його укладення.

З огляду на викладене вище,    ОСОБА_4(ОСОБА_7) не набув права власності на квартиру АДРЕСА_1,    що знаходиться за адресою м.  Київ,
вул.  Горького,    160,    а отже зазначена квартира не увійшла до
складу спадкового майна.

Таким чином,
вимоги Позивача про визнання за ним права власності на 1/2 спірної
квартири є незаконними та необґрунтованими.

Відповідачка - ОСОБА_2.
в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнала,    погодилась зі змістом позовної заяви,    просила суд її задовольнити в повному
обсязі.

Суд,    вислухавши
пояснення сторін,    вивчивши матеріали
справи,    вважає,    що позовні вимоги необґрунтовані,    безпідставні та не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Так,    в даному
судовому засіданні встановлено,    що
відповідач ОСОБА_2.  була власником
спірної квартири та в 1991 році подарувала квартиру своїй дочці ОСОБА_8.,    виписалась з неї,    але до цього часу проживає в ній.

Після смерті у жовтні 1993 року ОСОБА_8.,    донька останньої -ОСОБА_5.,    згідно
заповіту успадкувала спірну квартиру та оформила своє право власності на
неї,    отримавши у встановленому
чинним,    на той час,    законодавством свідоцтво про право на
спадщину.

21.09.1995 року ОСОБА_5. згідно договору купівлі-продажу квартири № 15214 від 21.09.1995
року,    посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9.,    продала спірну квартиру ОСОБА_10. ,    а той згідно
договору купівлі-продажу квартири №

3

1850 - А/864 від 20.03.1996 року,    зареєстрованого Українською біржею
„Десятинна",    продав квартиру
Відповідачу ОСОБА_3..

В грудні 1997 року Відповідач ОСОБА_2.  звернулася до суду з позовом про визнання
недійсним договорів купівлі-продажу спірної квартири,    зокрема договору купівлі-продажу квартири №
15214 від 21.09.1995 року між ОСОБА_4. (рідною сестрою Позивача) та ОСОБА_10.
,    посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9.,    та договору купівлі-продажу квартири № 1850
- А/864 від 20.03.1996 року між ОСОБА_10.
та ОСОБА_3.,    зареєстрований
Українською біржею „Десятинна".

Свій позов ОСОБА_2.
обґрунтувала тим,    що без її
відома та згоди співвласниці спірної квартири ОСОБА_5. продала квартиру
ОСОБА_10. ,    а той продав квартиру
ОСОБА_3. Вона ж,    ОСОБА_2. ,    як непрацездатна мати спадкодавця
ОСОБА_8.,    мала право на 2/9 частин
спірної квартири.

На цій підставі,
ОСОБА_2.  просила визнати
недійсним договір купівлі-продажу квартири № 15214 від 21.09.1995 року між
ОСОБА_4. та ОСОБА_10. ,    посвідчений
приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9.,    та визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири № 1850 - А/864 від 20.03.1996 року між ОСОБА_10.  та ОСОБА_3.,    зареєстрований Українською біржею „Десятинна".

У травні 1998 року ОСОБА_3. звернулася до ОСОБА_2.  із зустрічним позовом про виселення
ОСОБА_2.  з квартири АДРЕСА_1,    що знаходиться за адресою м.  Київ,
вул. . Горького
160,    та про
вселення ОСОБА_3.
до зазначеної квартири,
посилаючись на те,    що
ОСОБА_2.  чинить їй у цьому перешкоди.
Свій позов ОСОБА_3.
обґрунтувала тим,
що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.03.1996
року,    вона стала одноосібним власником
квартири АДРЕСА_1,    яка знаходиться за
адресою: м.  Київ,    вул.
Горького
160,    загальною
площею 34,   8 м. кв. та є добросовісним
набувачем спірної квартири. На момент укладання договору купівлі-продажу,    ОСОБА_10. був єдиним власником спірної квартири та належним чином підтвердив своє
право власності. При укладенні договору купівлі-продажу квартири від 20.03.1996
року ОСОБА_3.
не знала та не могла знати,    що ОСОБА_2.
є співвласницею,    оскільки
остання не була там прописана,    а також
не було жодного документа,    який би
доводив право власності ОСОБА_2.  на
спірну квартиру чи її частину.

Останнім рішенням Голосіївського районного суду м.  Києва від 15.12.2004 року в задоволенні
позову ОСОБА_2.  було відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3.
було задоволено. Постановлено виселити зі спірної
квартири ОСОБА_2.  та вселити в спірну
квартиру ОСОБА_3.

Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва від 22 листопада 2007 року вищезазначене рішення суду залишено без
змін.

Таким чином,    на
момент укладення ОСОБА_4. Договору дарування спірної квартири на користь
ОСОБА_4 (батько Позивача),    укладеного
10 квітня 2001 року,    посвідченого
державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач
О.А.,

4

ОСОБА_5. (ОСОБА_6
за Договором дарування) не мала права власності на квартиру
АДРЕСА_1,    яка
знаходиться а адресою: м.  Київ,    вул. Горького,    160,    оскільки зазначена квартира на праві спільної власності належала ОСОБА_2.  (2/9
згідно рішення Московського районного суду м.
Києва від 02.04.1999 року) та ОСОБА_3. (7/9 згідно Договору
купівлі-продажу спірної квартири № 1850 - А/864 від 20.03.1996.,    зареєстрованому Українською біржею
„Десятинна").

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР,    в редакції від 30.10.1999 року,    що діяла на момент укладення Договору
дарування недійсною є угода,    що не
відповідає вимогам закону.

Статтею 4 Закону України «Про власність» в редакції від
11.04.1995 року,    що діяла на момент
укладення Договору дарування,
передбачено,    що тільки власник
на свій розсуд володіє,    користується і
розпоряджається належним йому майном.

Як вбачається з вищевикладеного,    на момент укладення Договору дарування
квартири АДРЕСА_1,    що знаходиться за
адресою: м.  Київ,    вул.
Горького,    160,    ОСОБА_6 за договором дарування (ОСОБА_5.) не була власником спірної квартири,    а отже відповідно до Закону України «Про
власність» не мала права на її відчуження.

Таким чином,
Договір дарування не відповідає вимогам закону та відповідно до статті
48 ЦК
Української РСР є недійсним з моменту його укладення.

З огляду на викладене вище,    померлий батько Позивача - ОСОБА_4,    ОСОБА_7 за
Договором дарування від 10 квітня 2001 року,
посвідченим державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної
контори Ткач О.А.,    не набув права
власності на квартиру АДРЕСА_1,    що
знаходиться за адресою: м.  Київ,    вул.
Горького,    160,    що також підтверджується даними Київського
міського Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна.

Отже,    з
викладеного вище вбачається,    що
квартира АДРЕСА_1,    що знаходиться за
адресою: м.  Київ,    вул.
Горького,    160 не увійшла
до складу спадкового майна померлого ОСОБА_4.

Таким чином,    на
підставі статті 48 ЦК
УРСР,    Прикінцевих та перехідних положень ЦК України,     ст.  ч. 4. Закону України «Про власність»,    суд,
ст.   ст. 10,    57,
58,    195,    208,
209,    212,    213,
214,    215,    218 ЦПК України,    суд,
-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1в задоволенні позовної заяви до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
визнання права власності на 1/2 квартиру,
що входить до складу спадщини - відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої
інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

5

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження,    якщо заяву про апеляційне оскарження не
було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження,    але апеляційна скарга не була подана у
строк,    встановлений статтею 294 ЦПК
України,    рішення суду набирає законної
сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги
рішення,    якщо його не скасовано,    набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.